Справа № 440/17271/23
Суддя: К.І. Клочко
Дата ухвалення: 2024-01-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2024 року м. ПолтаваСправа № 440/17271/23

Полтавський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Клочка К.І., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Полтавській області про визнання протиправним та скасування вимоги,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (надалі також позивач) звернулася до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління ДПС у Полтавській області про визнання протиправним та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) № Ф-6901-51/1272-У від 16.06.2023.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач, як фізична особа-підприємець, що з 03.06.2004 довічно отримує пенсію за віком, звільняється від сплати за себе єдиного внеску та може бути платником єдиного внеску виключно за умови її добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування. Подання особою звітів не свідчить про її добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування, як наслідок, не свідчить про наявність обов`язку зі сплати ЄСВ.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 27.11.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та провадження у справі відкрито. Вирішено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

14.12.2023 надійшов відзив на позовну заяву, у якому представник відповідача, заперечуючи проти позову, зазначав, що у разі самостійного визначення бази нарахування єдиного внеску такі платники формують та подають до органів доходів і зборів звіт самі за себе один раз на рік до 10 лютого року , що настає за звітним періодом. Звітним періодом є календарний рік. Сплата єдиного внеску, в такому випадку, здійснюється на загальних підставах.

Згідно з частиною п`ятою статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази у сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті встановив наступне.

ОСОБА_1 перебуває на обліку в органах доходів і зборів, як фізична особа- підприємець з 12.05.1994 на спрощеній системі оподаткування, що сторонами не заперечується.

Позивач є пенсіонером, отримує пенсію за віком та перебуває на обліку у Головному управлінні Пенсійного фонду України в Полтавській області.

20.01.2018 позивачем самостійно подано в електронному вигляді Звіт про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску за 2017 рік у розмірі 4224,00 грн.

31.01.2019 позивачем самостійно подано в електронному вигляді Звіт про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску за 2018 рік у розмірі 9828,72 грн.

06.03.2019 Головним управлінням ДФС у Полтавській області сформовано податкову вимогу № Ф-6901-51/298 на загальну суму 14010,84 гривень.

24.06.2019 за результатами розгляду скарги позивача Державної фіскальної службою України прийнято рішення №28699/6/99-99-11-05-02-25 яким вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 06.03.2019 № Ф-6901-51/298 ГУ ДФС у Полтавській області скасовано, а скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 від 22.05.2019 № б/н задоволено частково, зобов`язано ГУ ДФС у Полтавській області сформувати та направити нову вимогу у відповідності до чинного законодавства.

16.06.2023 Головним управлінням ДПС у Полтавській області сформовано податкову вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-6901-51/1272 на загальну суму 14010,84 гривень.

Не погоджуючись з такою вимогою, позивач звернулася до суду з даним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Частиною 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, визначає Закон України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" (далі - Закон №2464).

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 1 Закону №2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (єдиний внесок) це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 4 Закону №2464-VI, платниками єдиного внеску є фізичні особи підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Згідно частини 4 статті 4 Закону 2464-VI (у редакції, що діяла до 01.01.2018) особи, зазначені у пункті 4 частини 1 цієї статті, звільняються від сплати за себе єдиного внеску виключно, якщо вони є пенсіонерами за віком або інвалідами та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.

З 01.01.2018 Законом України "Про внесення змій до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" внесено зміни до статті 4 Закону №2464-VI, якою передбачено наступне положення частини 4 статті 4 Закону особи, зазначені у пунктах 4 та 5-1 частини першої цієї статті, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Таким чином, від сплати єдиного внеску за себе звільняються фізичні особи-підприємці, які обрали спрощену систему оподаткування, якщо вони не належать до осіб, які підлягають страхуванню на інших підставах, за умови отримання такими особами пенсії за віком або наявності у таких осіб інвалідності, або досягнення ними віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», та отримання відповідно до закону пенсії або соціальної допомоги.

З матеріалів справи вбачається, що позивач з 03.06.2004 є пенсіонером та отримує пенсію за віком призначену згідно Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" /а.с. 10/.

Відтак, остання, як фізична особа-підприємець, яка є отримувачем пенсії за віком, відповідно до частини 4 статті 4 Закону 2464-VI звільнена від сплати за себе єдиного внеску.

Щодо помилкового подання звіту про суми нарахованого доходу, суд зазначає таке.

Наказом Міністерства фінансів України від 20 квітня 2015 року № 449 затверджена Інструкція про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, розділ V якої регламентує порядок добровільної сплати єдиного внеску та порядок укладення договорів про добровільну участь.

Отже, добровільна сплата єдиного внеску здійснюється за умови укладення такою особою з органом доходів і зборів договору про добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування.

Суд зазначає, що між позивачем і відповідачем не укладався договір про добровільну участь позивача у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування, а помилкова подача позивачем звітів за 2017 - 2018 роки не свідчить про її добровільну участь у системі страхування.

Варто зауважити, що вимога у цій справі сформована відповідно до статті 25 Закону № 2464-VI, якою вимагається сплатити недоїмку з ЄСВ.

Відповідно до частин другої - четвертої статті 25 Закону № 2464-VI у разі виявлення своєчасно не сплачених сум страхових внесків платники єдиного внеску зобов`язані самостійно обчислити ці внески і сплатити їх з нарахуванням пені в порядку і розмірах, визначених цією статтею. Суми недоїмки стягуються з нарахуванням пені та застосуванням штрафів. Орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 1 Закону № 2464-VI недоїмка - сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена органом доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом.

Відповідно до підпунктів 14.1.153 і 14.1.175 пункту 14.1 статті 14 ПК України податкова вимога - письмова вимога контролюючого органу до платника податків щодо погашення суми податкового боргу; податковий борг - сума узгодженого грошового зобов`язання, не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, та непогашеної пені, нарахованої у порядку, визначеному цим Кодексом.

Отже, податкова вимога і вимога про сплату недоїмки з ЄСВ не є тотожними документами, підстави їх формування є різними. Більш того, відповідно до пункту 1.3 статті 1 ПК України цей Кодекс не регулює, зокрема, питання погашення зобов`язань зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, зборів на обов`язкове державне пенсійне страхування з окремих видів господарських операцій. Тобто спеціальним законом у цих правовідносинах є саме Закон № 2464-VI.

Подання позивачем звітів фізичної особи-підприємця не є самостійним визначенням грошових зобов`язань в розумінні пункту 57.1 статті 57 ПК України, відповідно, ці суми неможливо ототожнити з узгодженими грошовими зобов`язаннями, а тому несплата сум, зазначених у них, не свідчить про виникнення податкового боргу.

Отже, з фактом подання звітів з ЄСВ не виникає обов`язок здійснювати його сплату, відповідно, несплата цих сум не призводить до виникнення недоїмки.

Аналогічна правова позиція Верховного Суду викладена у постановах від 04 вересня 2019 у справі №806/1503/16 та від 11 лютого 2020 у справі №240/4809/19.

Згідно з частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Тобто, обов`язок доведення обставин, які стали підставою для прийняття спірної вимоги про сплату боргу (недоїмки) покладено на контролюючий орган.

Таким чином, суд дійшов висновку, що контролюючий орган неправомірно застосував норми законодавства, у зв`язку з чим вимога про сплату боргу (недоїмки) Головного управління ДПС у Полтавській області №Ф-6901-51/1272-У від 16.06.2023 не ґрунтується на вимогах законодавства, прийнято без врахування усіх обставин, які мали значення для її прийняття, а тому підлягає визнанню протиправним та скасуванню.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивачем при зверненні до суду з даним позовом сплачено судовий збір у розмірі 1073,60 грн.

Отже, з огляду на задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , суд вважає за необхідне стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Полтавській області на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1073,60 грн.

Керуючись статтями 241-245 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) до Головного управління ДПС у Полтавській області (вул. Європейська, 4, м. Полтава, Полтавська область,36000, код ЄДРПОУ ВП 44057192) про визнання протиправним та скасування вимоги задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) Головного управління ДПС у Полтавській області №Ф-6901-51/1272-У від 16.06.2023.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Полтавській області на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору у розмірі 1073,60 грн (одна тисяча сімдесят три гривні шістдесят копійок).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду в порядку, визначеному частиною восьмою статті 18, частинами сьомою-восьмою статті 44 та статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України, а також з урахуванням особливостей подання апеляційних скарг, встановлених підпунктом 15.5 підпункту 15 пункту 1 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України.

Апеляційна скарга на дане рішення може бути подана протягом тридцяти днів з складення повного судового рішення.

Суддя К.І. Клочко