Справа № 500/8271/23
Суддя: Мірінович Уляна Анатоліївна
Дата ухвалення: 2024-01-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 500/8271/23

25 січня 2024 рокум.Тернопіль
Тернопільський окружний адміністративний суд, у складі головуючої судді Мірінович У.А., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Тернопільського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області, у якій позивачка просила:

визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області № 07 від 23.09.2023 року «Про відмову у призначенні пенсії за віком» згідно 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» щодо призначення ОСОБА_1 пенсії за віком;

зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком з 17 червня 2023 року, згідно 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачка звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України у Сумській області із заявою про призначення пенсії за віком.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області №07 від 13.09.2023 позивачці відмовлено у призначенні пенсії відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Відмовляючи позивачці у призначенні пенсії, відповідач вказав про відсутність необхідного трудового стажу (30 років). До стажу роботи позивачці не зараховано періоди роботи в колгоспі «Україна, КСП «Україна» в ТОВ АФ «Україна» з 01.01.1984 по 02.07.1984, з 01.01.1988 по 31.12.1988 та з 01.01.1990 по 31.12.1994, згідно протоколу опитування свідків від 06.09.2023, оскільки стаж набутий в колгоспі не може бути підтверджений свідками, адже відсутня інформація про встановлений колгоспний мінімум та відпрацьовані трудодні, а також відомості про зміну назви господарства.

Позивачка зазначає, що під час її роботи в колективному сільськогосподарському підприємстві «Україна», виникла пожежа і в результаті, якої вогнем було знищено будівлю контори КСП «Україна» с. Тимченки та майно, що знаходилося в ній. В результаті пожежі згоріли повністю всі трудові книжки, облікові картонки, книги про нарахування заробітної плати та інші документи. Після пожежі всім працівникам КСП «Україна» були поновлені трудові книжки та записи в них на підставі протоколів опиту свідків. Іншого механізму поновлення трудових книжок та інших облікових записів про період роботи в КСП «Україна» не було.

Позивачка вважає відмову у призначенні пенсії протиправною, що слугувало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Ухвалою судді Тернопільського окружного адміністративного суду від 28.12.2023 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Постановлено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Відповідно до статей 162-164 КАС України встановлено відповідачу 15-денний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі для подання відзиву на позовну заяву.

17.01.2024 до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області просить відмовити в задоволенні позовних вимог та вказує, що необхідний страховий стаж визначений статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» для призначення пенсії за віком з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років. Вік позивачки становить 60 років, страховий стаж позивача становить 17 років 06 місяців 04 дні.

При розгляді документів поданих позивачем разом із заявою про призначення пенсії не зараховано періоди роботи в колгоспі «Україна», КСП «Україна», ТОВ АФ «Україна» з 01.01.1984 по 02.07.1984. 01.01.1988 по 31.12.1988, З 01.01.1990 по 31.12.1994, згідно протоколу опитування свідків, від 06.09.2023, оскільки стаж набутий в колгоспі не може бути підтверджений показаннями свідків, адже відсутня інформація про встановлений колгоспний мінімум та відпрацьовані трудодні.

Представник відповідача вказує, що навіть при можливому врахуванні оспорюваних періодів до стажу позивача, необхідного стажу для призначення пенсії за віком згідно статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» позивач не набуде.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області правом на подання пояснень щодо позову не скористалась.

Дослідивши письмові докази та перевіривши доводи, викладені у заявах по суті, суд встановив наступні обставини.

Судом встановлено, що позивачка, у зв`язку із досягненням 60 річного віку, у вересні 2023 року звернулась, за місцем свого проживання, до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області із заявою про призначення пенсії за віком.

Для прийняття рішення за результатами поданої позивачем заяви, за екстериторіальним принципом відповідно до постанови правління Пенсійного фонду України від 16.12.2020 № 25-1 «Про затвердження Змін до деяких постанов правління Пенсійного фонду України», зареєстрованої в Міністерстві юстиції 16.03.2021 року за №359/35961 структурним підрозділом визначено Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області.

За результатами розгляду вказаної заяви рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області №07 від 13.09.2023 позивачці відмовлено у призначенні пенсії відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з підстав відсутності необхідного страхового стажу, який дає право на пенсію за віком (30 років).

При цьому, у рішенні вказано, що такий стаж позивачки становить 17 років 06 місяців 04 дні.

До стажу роботи позивачці не зараховано періоди роботи в колгоспі «Україна, КСП «Україна», в ТОВ АФ «Україна» з 01.01.1984 по 02.07.1984, з 01.01.1988 по 31.12.1988 та з 01.01.1990 по 31.12.1994, згідно протоколу опитування свідків від 06.09.2023, оскільки стаж набутий в колгоспі не може бути підтверджений свідками, адже відсутня інформація про встановлений колгоспний мінімум та відпрацьовані трудодні, а також відомості про зміну назви господарства.

Про прийняття зазначеного рішення позивачку проінформовано листом Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області №1800-0211-8/43223 від 27.09.2023 від 16.05.2023.

Не погодившись із відмовою у призначенні пенсії, позивачка звернулась до суду з даною позовною заявою.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд керується наступними мотивами.

Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян, регулюються Законом України від 05.11.1991 № 1788-XII "Про пенсійне забезпечення" (далі - Закон № 1788-XII) та Законом України від 09.07.2003 № 1058-ІV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон № 1058-ІV).

Періоди, з яких складається страховий стаж, визначені в статті 24 Закону № 1058-IV, відповідно до якої страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок (частина перша статті 24).

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом (частина друга статті 24 Закону № 1058-IV).

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (частина четверта статті 24 Закону № 1058-IV).

У законодавстві, що діяло раніше (до 01.01.2004), зокрема, у статті 56 Закону № 1788-XII передбачено, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативі незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру тривалості роботи і тривалості перерв.

За змістом положень статті 62 Закону України № 1788-ХІІ, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до статті 62 Закону № 1788-XII постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (надалі Порядок № 637).

Пунктами 1, 2 Порядку № 637 визначено, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

Відповідно до пункту 3 Порядку № 637 за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження наявного трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Відповідно до пунктів 17, 18 Порядку №637 за відсутності документів про наявний стаж роботи та неможливості їх одержання у зв`язку з воєнними діями, стихійним лихом, аваріями, катастрофами або іншими надзвичайними ситуаціями стаж роботи, який дає право на пенсію, встановлюється на підставі показань не менше двох свідків, які б знали заявника по спільній з ним роботі на одному підприємстві, в установі, організації (в тому числі колгоспі) або в одній системі.

За відсутності документів про наявний стаж роботи і неможливості одержання їх внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації або відсутності архівних даних з інших причин, ніж ті, що зазначені в пункті 17 цього Порядку, трудовий стаж установлюється на підставі показань не менше двох свідків, які б знали заявника по спільній з ним роботі на одному підприємстві, в установі, організації (в тому числі колгоспі) або в одній системі і мали документи про свою роботу за час, стосовно якого вони підтверджують роботу заявника.

У тих випадках, коли періоди роботи зараховуються до трудового стажу на підставі показань свідків, один із яких свідчить про роботу заявника за більший період, ніж інші, встановленим вважається період, який підтверджений двома або більше свідками (пункт 25 Порядку №637).

Отже, за відсутності документів про наявний стаж роботи і неможливості одержання їх внаслідок відсутності архівних даних з інших причин, окрім неможливості їх одержання у зв`язку з воєнними діями, стихійним лихом, аваріями, катастрофами або іншими надзвичайними ситуаціями, трудовий стаж позивача може бути установлено на підставі показань не менше двох свідків, які б знали його по спільній з ним роботі на одному підприємстві, в установі, організації (в тому числі колгоспі) або в одній системі і мали документи про свою роботу за час, стосовно якого вони підтверджують роботу.

У позивачки є наявна трудова книжка колгоспника №177, копія якої долучена до матеріалів справи (арк.справи 15-17). Так, судом досліджено записи трудової книжки позивачки та встановлено, що в ній, серед іншого, містяться такі записи:

- з 01.01.1984 по 02.07.1984 позивачка працювала різноробочою сільськогосподарських робіт;

- з 03.07.1984 по 09.08.1985 перебувала у декретній відпустці по догляду за дитиною;

- з 10.08.1985 по 01.03.1985 працювала різноробочою сільськогосподарських робіт;

- з 02.03.1986 по 21.01.1992 працювала різноробочою сільськогосподарських робіт;

- з 22.01.1992 по 31.12.1994 працювала телятницею;

- з 02.02.1996 по 04.03.2000 працювала телятницею та дояркою в колгоспі «Україна»;

- 04.03.2000 звільнена з колгоспу «Україна» у зв`язку з переведенням в ТОВ агрофірму «Україна».

Наказом № 9 від 01.04.2000 прийнята на посаду різноробочої сільськогосподарських робіт в ТОВ агрофірму «Україна».

Наказом № 94 від 25.11.2002 звільнена ТОВ агрофірми «України» за угодою сторін.

Крім того, дана інформація підтверджується архівною довідкою № 1396 від 02.08.2023, виданою КУ "Недригайлівський трудовий архів". В даній архівній довідці зазначено, що протоколи опиту свідків на зберігання в архів не передавалися (арк.справи 20).

Разом із заявою про призначення пенсії позивачка надала довідку Роменського районного управління Головного управління ДСНС України в Сумській області №1046 від 02.08.2023 у якій зазначено, що 21.12.1994 в конторі КСП «Україна» виникла пожежа, в результаті якої вогнем було знищено будівлю контори КСП "Україна" с. Тимченки та майно, що знаходилося в ній (арк.справи 18).

Факт пожежі в приміщенні контори конторі КСП «Україна» та знищення документів також підтверджується довідкою Комунальної установи «Недригайлівський трудовий колектив» від 02.08.2023 №1392, у якій вказано, що згідно Акту приймання - передачі від 05.01.2011 комунальною установою Недригайлівський трудовий архів, прийняті частково на зберігання, в зв?язку з ліквідацією, книги обліку трудового стажу та заробітку колгоспників за 1995-2006 роки та книги нарахування заробітної плати за 1985-1987, 1989 роки, а також за 1995-2004 роки, книги наказів з особового складу за 2003 - 2004 роки Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірми «Україна», с. Тимченки, Недригайлівського району, Сумської області. Книги та зведені книги по нарахуванню заробітної плати за 1975-1984. 1988 , 1990-1994 роки на зберігання в архів не передавалися в зв?язку з пожежею в будівлі колгоспної контори (арк.справи 21).

Відповідно до Архівного витягу № 1393 від 02.08.2023 року виданою КУ «Недригайлівський трудовий архів» з архівної довідки Козельненської сільської ради про реорганізацію товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірми «Україна», с. Тимченки, Недригайлівського району Сумської області:

З метою підтвердження стажу роботи у колгоспі ім. Фрунзе, реорганізованому в колгосп «Україна», в КСП «Україна» позивачка просила Пенсійний орган підтвердити її трудовий стаж показаннями двох свідків.

Як слідує з протоколу опитування свідків, проведеного начальником відділу А.Мараєва, та провідним спеціалістом Ю.Веретільник 06.09.2023, вирішено вважати встановленим, що ОСОБА_1 працювала в колгоспі ім. Фрунзе, реорганізованому в колгосп «Україна», в КСП «Україна», в ТОВ АФ «Україна» з 01.01.1984 по 02.07.1984, з 01.01.1988 по 31.12.1988, з 01.01.1990 по 31.12.1994 (арк.справи 30-31).

Так, спеціалістами Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області були допитані свідки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які підтвердили факт роботи позивачки в колгоспі ім. Фрунзе, реорганізованому в колгосп «Україна», в КСП «Україна» з 01.01.1984 по 02.07.1984, з 01.01.1988 по 31.12.1988 та з 01.01.1990 по 31.12.1994. При цьому свідки зазначили, що у вказаний період роботи позивачка виробляла встановлений мінімум вихододнів. (арк.справи 31 зворот 32).

Відповідно до статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

При обчисленні стажу роботи в колгоспі за період після 1965 року, якщо член колгоспу не виконував без поважних причин встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві, враховується час роботи за фактичною тривалістю.

Наведені положення свідчать про те, що єдиною підставою для не врахування до трудового стажу часу роботи колгоспника є невиконання встановленого мінімуму трудової участі саме без поважних причин.

У відомостях трудової книжки позивача відсутня будь-яка інформація про встановлений мінімум трудоднів та про вироблення мінімуму трудової участі у господарстві, нараховану заробітну плату.

Проте, суд звертає увагу, що працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист.

Дана позиція суду узгоджується із висновками Верховного Суду в постанові від 21.02.2018 у справі №687/975/17, відповідно до яких на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці.

Таким чином, з огляду на відповідні записи трудова книжка колгоспника №177, яка є основним документом, що підтверджує стаж роботи позивачки у колгоспі ім. Фрунзе, реорганізованому в колгосп «Україна», в КСП «Україна» з 01.01.1984 по 02.07.1984, з 01.01.1988 по 31.12.1988 та з 01.01.1990 по 31.12.1994, що підтверджено і показами свідків, суд приходить до висновку, що відповідач необґрунтовано та безпідставно не врахував до страхового трудового стажу роботи позивачки вказаний період роботи в колгоспі.

Отже, на переконання суду, вказані записи у трудовій книжні та покази свідків підтверджують факт роботи позивачки у спірний період.

Щодо посилання відповідача у рішенні про відмову у призначенні пенсії на відсутність відомостей про зміну назви господарства, суд вказує, що позивачкою було надано Архівний витяг № 1393 від 02.08.2023 виданий КУ «Недригайлівський трудовий архів» з архівної довідки Козельненської сільської ради, який містить інформацію про реорганізацію товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірми «Україна», с. Тимченки, Недригайлівського району Сумської області:

- до серпня 1984 року - колгосп ім. «Фрунзе».

- серпня 1984 року - колгосп ім. «Фрунзе» реорганізовано в колгосп «Україна».

- квітня 2000 року - КСП «Україна» реорганізовано в ТОВ АФ «Україна».

Відповідно кожне з наступних підприємств було правонаступником попереднього.

07 грудня 2006 року ТОВ АФ «Україна» знято з державної реєстрації в зв`язку з припиненням діяльності юридичної особи та визнання банкрутом (арк.справи 19).

Відповідно до частини третьої статті 44 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. На такі перевірки не поширюється дія положень законодавства про здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.

Крім того, відповідно до статті 101 Закону України «Про пенсійне забезпечення», органи, що призначають пенсії, мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі.

Право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію (пункт 4.7 Порядку №22-1).

З огляду вищезазначене, органи, які призначають пенсію мають право перевіряти надані заявником документи, а саме вимагаючи відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, а також в необхідних випадках перевіряючи обґрунтованість їх видачі. Такі повноваження Пенсійного фонду повинні бути використані з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких вони спрямовані.

Однак, у матеріалах справи відсутні будь-які документи, які б свідчили про вчинення відповідачем дій, спрямованих на проведення перевірки відомостей у поданих позивачем документах. Отже, відповідач своїм правом вимагати відповідні документи від підприємств, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію - не скористався, відтак необґрунтовано, без урахування всіх обставин справи.

Враховуючи викладене, суд вважає, що відмова відповідача у зарахуванні спірного періоду роботи до страхового стажу позивачки вчинена необґрунтовано, тобто без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення.

Таким чином, за вказаних обставин, суд приходить до переконання, що позовна вимога позивачки про визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області №07 від 23.09.2023 про відмову у призначенні пенсії за віком підлягає до задоволення.

Поряд з цим, суд зазначає, що відповідно до частини четвертої статті 245 КАС України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

З системного аналізу вказаних норм статті 245 КАС України можна дійти висновку, що суд наділений повноваженнями щодо зобов`язання відповідача прийняти рішення на користь позивача.

Тобто, такі повноваження суд реалізує у разі встановленого факту порушення прав свобод чи інтересів позивача і необхідність їх відновлення таким способом, який би гарантував повний захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечував його виконання та унеможливлював необхідність наступних звернень до суду.

Верховний Суд України у своєму рішенні від 16 вересня 2015 року у справі №21-1465а15 вказав, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Враховуючи вищевикладені обставини суд дійшов висновку, що оскільки відповідач протиправно не зарахування до страхового стажу позивачці період роботи в колгоспі «Україна, КСП «Україна», в ТОВ АФ «Україна» з 01.01.1984 по 02.07.1984, з 01.01.1988 по 31.12.1988 та з 01.01.1990 по 31.12.1994, як наслідок, відповідач зобов`язаний зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 спірний період роботи в колгоспі «Україна, КСП «Україна», в ТОВ АФ «Україна» з 01.01.1984 по 02.07.1984, з 01.01.1988 по 31.12.1988 та з 01.01.1990 по 31.12.1994.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання призначити пенсію за віком, суд враховує таке.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права, з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Окрім того, в рішеннях Європейського суду з прав людини склалася практика, яка підтверджує, що дискреційні повноваження не повинні використовуватися свавільно, а суд повинен контролювати рішення, прийняті на підставі реалізації дискреційних повноважень, максимально ефективно (рішення у справі «Hasan and Chaush v. Bulgaria» № 30985/96).

Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково, вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених проектом нормативно-правового акта.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що задоволення зазначеної позовної вимоги буде втручанням в дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень та прийняттям рішення замість нього, що не входить до компетенції суду.

Відповідно до частини четвертої статті 245 КАС України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Виходячи зі змісту положень КАС України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Таким чином, належним способом захисту прав позивача у цій справі є зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Тернопільській області повторно розглянути заяву позивачки про призначення пенсії за віком та прийняти рішення з урахуванням висновків суду, зазначених у даному судовому рішенні.

Відповідно до частини першої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Згідно з частини п`ятої статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

За вказаних обставин, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовної заяви.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору (частина третя статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України).

У свою чергу частиною восьмою статті 139 КАС України встановлено, що у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про необхідність відшкодування за рахунок бюджетних асигнувань відповідача понесені позивачкою витрати зі сплати судового збору у повному обсязі.

Керуючись статтями 139, 241-246, 250 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області №07 від 23.09.2023 року про відмову ОСОБА_1 пенсії у призначенні пенсії за віком.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу періоди роботи в колгоспі «Україна, КСП «Україна», в ТОВ АФ «Україна» з 01.01.1984 по 02.07.1984, з 01.01.1988 по 31.12.1988 та з 01.01.1990 по 31.12.1994.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області сплачений судовий збір у розмірі 1073,60 грн (одна тисяча сімдесят три гривні шістдесят копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до частини першої статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Згідно із статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повне судове рішення складено 25 січня 2024 року.

Реквізити учасників справи:

позивач:

- ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 );

відповідач:

- Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (місцезнаходження: майдан Волі, 3,м. Тернопіль,46001 );

третя особа:

- Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області (місцезнаходження: вул. Степана Бандери, 43, м. Суми, 40009 ) .

Головуючий суддя Мірінович У.А.