Справа № 600/5936/23-а
Суддя: Лелюк Олександр Петрович
Дата ухвалення: 2024-01-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2024 року м. Чернівці Справа № 600/5936/23-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Лелюка О.П., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до 31 прикордонного загону імені генерал-хорунжого Олександра Пилькевича Державної прикордонної служби України про визнання протиправної бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,

У С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до 31 прикордонного загону імені генерал-хорунжого Олександра Пилькевича Державної прикордонної служби України про визнання протиправної бездіяльності та зобов`язання вчинити дії.

Позивач просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність 31 прикордонного загону імені генерал-хорунжого Олександра Пилькевича Державної прикордонної служби України щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні, передбаченої ч. 2. ст.15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»;

- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільненні, передбачену ч.2. ст. 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», у розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення, за кожний повний календарний рік служби.

В обґрунтування позову зазначено, що позивач проходила військову службу у ІНФОРМАЦІЯ_1 , з якої у 2022 році її звільнено та виключено зі списків особового складу за підпунктом «г» (через такі сімейні обставини або інші поважні причини, (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) один із подружжя, обоє з яких проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років) пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у запас з правом носіння військової форми одягу. Позивач вважає, що вона у відповідності до частини другої статті 15 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей має право на виплату одноразової грошової допомоги при звільненні у розмірі 25% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. Однак відповідач протиправно відмовив їй у здійсненні такої виплати, посилаючись на те, що підстава для звільнення позивача з військової служби не зазначена у «Переліку сімейних обставин та інших поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення громадян з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 червня 2013 року №413. Позивач з вказаним не погоджується, оскільки п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» було доповнено підпунктом «г» згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо звільнення від військової служби деяких категорій громадян» № 2169-ІХ від 01.04.2022 року. Вказано, що Закон має вищу юридичну силу, ніж постанова Кабінету Міністрів України.

Ухвалою суду від 31 серпня 2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; вирішено, що справа буде розглядатись в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами; встановлено строки для подання до суду заяв по суті справи.

У поданому до суду відзиві відповідач заперечував проти позову, посилаючись на те, що у зв`язку із звільненням за підпунктом «г» пункту 3 частини 5 статті 26 Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» позивач не набула права на отримання одноразової грошової допомоги у розмірі 25% грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. Перелік сімейних обставин та інших поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення громадян з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 12 червня 2013 року №413, є виключним та в ньому зовсім відсутнє посилання на таку сімейну обставину як «один із подружжя, обоє з яких проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років». У зв`язку із звільненням за підпунктом «г» пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а саме: контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби на підставах: з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації: через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовець не виявив бажання продовжувати військову службу: один із подружжя, обоє з яких проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років, не має підстав для нарахування та виплати одноразової грошової допомоги при звільнення у розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, оскільки Переліком 413 не визначена така сімейна обставина. Відповідач вважає, що законодавець в частині 5 статті 26 Закону № 2232-XII визначив, що контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначений постановою Кабінету Міністрів України від 12.06.2013 № 413, лише у мирний час. Отже, у разі звільнення у зв`язку з сімейними обставинами в період з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації, (підпункт «г») пункту 3 частини 5 статті 26 Закону № 2232-ХІІ), військовослужбовець не набуває права на застосування до нього вимог статті 15 Закону № 2011-ХІІ та отримання одноразової грошової допомоги. У зв`язку з цим відповідач вважає заявлені позовні вимоги безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

Правом подати відповідь на відзив позивач не скористався.

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінивши повідомлені обставини, які є достатніми для ухвалення законного і обґрунтованого судового рішення, суд дійшов висновку про те, що адміністративний позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач проходила військову службу за контрактом.

Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 №278-ОС від 26 липня 2022 року ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення, звільнену з військової служби в запас Збройних Сил України наказом начальника НОМЕР_1 прикордонного загону від 18.07.2022 №263-ОС, за підпунктом «г» (через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років) пункту 3 частини 5 статті 26 Закону у запас, з правом носіння військової форми одягу.

При звільненні з військової служби позивачу не було нараховано й, відповідно, не виплачено одноразову грошовому допомогу, передбачену частиною другою статті 15 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей.

Вважаючи, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність щодо невиплати одноразової грошової допомоги в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, встановленої частиною другою статті 15 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей, позивач звернулася до адміністративного суду із цим позовом.

Вирішуючи спір, суд зазначає наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною першою та другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Законом, який відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі, є Закон України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей від 20 грудня 1991 року №2011-XII (далі - Закон №2011-XII).

Відповідно до частини першої статті 9 Закону №2011-ХІІ держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Згідно з абзацом 2 частини другої статті 15 Закону №2011-ХІІ (у редакції на час звільнення позивача з військової служби липень 2022 року) військовослужбовцям при звільненні з військової служби за власним бажанням, через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, які мають вислугу 10 років і більше виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Аналіз наведеної норми дає підстави для висновку, що виплата одноразової грошової допомоги в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби може бути здійснена військовослужбовцям при звільненні з військової служби у двох випадках: 1) за власним бажанням через сімейні обставини; або 2) за власним бажанням через інші поважні причини, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до підпункту «г» пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» (у редакції на час звільнення позивача з військової служби липень 2022 року) контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації на підставах: через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу):

- у зв`язку з вихованням дитини з інвалідністю віком до 18 років;

- у зв`язку з вихованням дитини, хворої на тяжкі перинатальні ураження нервової системи, тяжкі вроджені вади розвитку, рідкісні орфанні захворювання, онкологічні, онкогематологічні захворювання, дитячий церебральний параліч, тяжкі психічні розлади, цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), гострі або хронічні захворювання нирок IV ступеня, дитини, яка отримала тяжку травму, потребує трансплантації органа, потребує паліативної допомоги, що підтверджується документом, виданим лікарсько-консультативною комісією закладу охорони здоров`я в порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, але якій не встановлено інвалідність;

- у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я;

- у зв`язку з необхідністю здійснення опіки над особою з інвалідністю, визнаною судом недієздатною;

- у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю I групи;

- у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю II групи або за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд;

- військовослужбовці-жінки - у зв`язку з вагітністю;

- військовослужбовці-жінки, які перебувають у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а також якщо дитина потребує домашнього догляду тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку;

- один із подружжя, обоє з яких проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років;

- військовослужбовці, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років.

Отже, за змістом вказаної норми, однією з сімейних обставин, у зв`язку з настанням (існуванням) якої можливе розірвання контракту з військовослужбовцем, який проходить військову службу за контрактом, у період воєнного стану, законодавцем визначено - один із подружжя, обоє з яких проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років.

Оскільки, як вбачається з обставин справи, позивача у період воєнного стану було звільнено з військової служби саме на підставі підпункту «г» пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» у зв`язку з існуванням такої сімейної обставини як «один із подружжя, обоє з яких проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років», то суд приходить до висновку, що позивач має право на виплату одноразової грошової допомоги в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби як військовослужбовець, який має вислугу 10 років і більше (це не заперечується відповідачем), і якого звільнено з військової служби у період воєнного стану за власним бажанням саме через сімейну обставину, прямо встановлену законом. Тобто, в даних спірних відносинах має місце один із двох випадків, при настанні якого звільнений зі служби військовослужбовець набуває право на отримання грошової допомоги, передбаченої абзацом 2 частини другої статті 15 Закону №2011-ХІІ (у редакції на час звільнення позивача з військової служби липень 2022 року).

Враховуючи викладене, заявлені позовні вимоги є обґрунтованими.

Щодо посилань відповідача в обґрунтування своєї позиції про вичерпність переліку сімейних обставин, що можуть бути підставою для звільнення з військової служби, визначених Переліком сімейних обставин та інших поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення громадян з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12 червня 2013 року №413, то такі суд відхиляє. Названий підзаконний нормативно-правовий акт в даних спірних відносинах застосуванню не підлягає, оскільки позивача було звільнено з військової служби у зв`язку із настанням сімейної обставини, яка прямо передбачена нормою Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», а не через настання інших поважних причин, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України.

До цього суд зауважує, що пункт 3 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», яка визначає підстави звільнення з військової служби, зокрема, під час проведення мобілізації та дії воєнного стану, доповнений підпунктом «г» Законом України від 01.04.2022 № 2169-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо звільнення від військової служби деяких категорій громадян (далі - Закон №2169-IX), який набрав чинності з 13.04.2022, тобто під час дії воєнного стану.

Відповідно до Пояснювальної записки до проекту Закону №2169-IX, метою внесення даних змін до Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», є забезпечення принципу охорони дитинства і материнства шляхом встановлення додаткових підстав для звільнення з військової служби та відстрочки від мобілізації під час воєнного стану та особливого періоду.

Саме з цією метою були внесені зміни до Закону, зокрема щодо підстав для звільнення з військової служби під час воєнного стану.

Також суд враховує, що відповідно до пункту 2 розділу II Прикінцеві положення Закону №2169-IX Кабінет Міністрів України зобов`язано протягом одного місяця з дня набрання чинності цим Законом:

- забезпечити прийняття нормативно-правових актів, необхідних для реалізації цього Закону, та привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом;

- забезпечити приведення міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади їх нормативно-правових актів у відповідність із цим Законом.

З огляду на те, що станом на час виникнення спірних відносин на виконання Прикінцевих положень Закону №2169-IX Кабінет Міністрів України не вчинив дії щодо прийняття нормативно-правових актів, необхідних для реалізації цього Закону, та щодо приведення своїх нормативно-правових актів у відповідність із цим Законом, слід констатувати, що суд має керуватися нормами Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», який згідно загальновизнаних правил пріоритетності норм права має вищу юридичну силу, аніж постанова Кабінету Міністрів України, на яку посилається відповідач.

Наведене додатково спростовує твердження відповідача, наведені в обґрунтування своєї позиції у відзиві.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про протиправність бездіяльності відповідача щодо не нарахування та не виплати позивачу одноразової грошової допомоги в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, встановленої частиною другою статті 15 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей. Тому суд зобов`язує відповідача нарахувати та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу, яка передбачена частиною другою статті 15 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей, в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність вказаних вище доказів окремо, а також достатність і взаємний зв`язок цих доказів у їх сукупності, суд вважає, що позивачем доведено наявність підстав для задоволення позову. Натомість відповідач у поданому до суду відзиві не довів правомірності оскаржуваної бездіяльності.

Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне.

Так, відповідно до частини п`ятої статті 246 Кодексу адміністративного судочинства України у резолютивній частині рішення (окрім іншого) зазначається розподіл судових витрат.

Відповідно до частини першої статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Оскільки позов підлягає задоволенню, то наявні правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача судового збору в розмірі 1073,60 грн, сплаченого при поданні цього позову до суду.

Керуючись статтями 9, 72, 73, 74-76, 77, 90, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до 31 прикордонного загону імені генерал-хорунжого Олександра Пилькевича Державної прикордонної служби України про визнання протиправної бездіяльності та зобов`язання вчинити дії задовольнити повністю.

Визнати протиправною бездіяльність 31 прикордонного загону імені генерал-хорунжого Олександра Пилькевича Державної прикордонної служби України щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, встановленої частиною другою статті 15 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей.

Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільненні, передбачену частиною другою статті 15 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей, в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1073 грн 60 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Датою ухвалення судового рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення. Повне судове рішення складено 26 січня 2024 року.

Повне найменування учасників справи: позивач ОСОБА_1 (с. Черепківці, Чернівецького району, Чернівецької області, РНОКПП НОМЕР_2 ) відповідач НОМЕР_1 прикордонний загін імені генерала-хорунжого Олександра Пилькевича Державної прикордонної служби (військова частина НОМЕР_3 ) ( АДРЕСА_1 , ).

Суддя О.П. Лелюк