Справа № 158/4044/23
Суддя: Пахолюк А. М.
Дата ухвалення: 2024-01-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 158/4044/23
Провадження № 2-а/161/43/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 січня 2024 року місто Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області

у складі:

головуючого судді Пахолюка А.М.

при секретарі Грень А.В.,

за участю:

представника позивача Масюк Г.С.,

представника відповідача Коваленко М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Луцьку справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України у Волинській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове видворення з України іноземця або особи без громадянства,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до Управління Державної міграційної служби України у Волинській області (далі - УДМС України у Волинській області) про визнання протиправним та скасування рішення про примусове видворення з України іноземця або особи без громадянства.

Свій позов мотивує тим, що є громадянином російської федерації та 12.12.2023 року працівниками УДМС у Волинській області за адресою АДРЕСА_1 , його було затримано з метою перевірки законності перебування та проживання на території України

12.12.2023 року УДМС України у Волинській області прийнято рішення про примусове його повернення з України, мотивоване тим, що він перебуває на території України порушуючи міграційне законодавство України, незаконно з уникненням прикордонного контролю поза пунктами пропуску в`їхав на територію України, не вживав заходів щодо виїзду за межі України, крім того, у нього відсутній діючий паспортний документ, який дає право на виїзд з України.

Вважає дане рішення протиправним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки будучи на території України звертався до органів УДМС із заявами про надання йому статусу біженця та визнання його особою, що потребує додаткового захисту, так як в країні його громадянської приналежності йому загрожує небезпека. Він вживав усіх заходів щодо узаконення його статусу на території України, однак, жодне його звернення не було оформлене офіційним рішенням відповідного органу про відмову чи задоволення такого звернення. Сам він родом із України, та як і родина його дружини, дружина з дітьми також перебувають на території України.

З врахуванням наведеного, просить суд визнати протиправним та скасувати рішення УДМС України у Волинській області про примусове видворення з України від 12.12.2023 року.

Ухвалою суду від 15.01.2024 року по справі відкрито провадження.

У відзиві на позовну заяву відповідач заперечує проти адміністративного позову з наступних підстав.

12.12.2023 року громадянин російської федерації ОСОБА_1 був виявлений та доставлений до УДМС у Волинській області з метою перевірки законності перебування та проживання на території України. Як було встановлено, позивач документований внутрішнім паспортом громадянина росії. Діючий паспортний документ, який надає право на виїзд з України в іноземця відсутній. Інформація щодо оформлення документів на право проживання в Україні відносно позивача також відсутня. Крім того, було встановлено, що інформація про в`їзд позивача на територію України у період з 12.12.2018 року по 12.12.2023 року, відсутня, а наявна інформація про те, що позивач виїхав з України 19.12.2019 року. Натомість з його слів, встановлено, що він прибув в Україну у 2020 році полем з території росії поза пунктом пропуску, а після прибуття на територію України у 2021 році до органів міграційної служби з питань оформлення документів на проживання та отримання статусу біженця не звертався.

Відтак, вважає, що оскільки, позивач тривалий час перебував на території України незаконно, крім того, поза пунктом пропуску в`їхав на територію України, процедура добровільного повернення до громадянина російської федерації ОСОБА_1 не могла бути застосована, а тому 12.12.2023 року було прийняте рішення про примусове видворення з України громадянина росії ОСОБА_1 .

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, з підстав наведених у позові. Просила їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала з підстав, наведених у відзиві за позовну заяву. Просила відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши думку учасників справи, дослідивши та оцінивши представлені по справі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов слід задовольнити з наступних підстав.

Згідно ч. 2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин..

При цьому відповідно до ч.1 цієї ж статті кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином російської федерації, його ідентифіковано, в матеріалах справи наявна копія паспорта громадянина рф (а.с. 9).

Із матеріалів справи вбачається, що 12.12.2023 року року відповідачем прийнято рішення про примусове видворення з України іноземця або особи без громадянства громадянина росії ОСОБА_1 (а.с. 57 зворот, 58-60).

Оскаржуваним рішенням встановлено, що 12.12.2023 року у АДРЕСА_1 був виявлений та в подальшому доставлений до УДМС України у Волинській області громадянин росії ОСОБА_2 , з метою перевірки законності перебування та проживання в Україні. В ході проведеної перевірки встановлено, що ОСОБА_1 перебуває на території України порушуючи міграційне законодавство України, незаконно з уникненням прикордонного контролю поза пунктами пропуску в`їхав на територію України, не вживав заходів щодо виїзду за межі України, також, у нього відсутній діючий паспортний документ, який дає право на виїзд з України (а.с. 57 зворот, 58-60).

Крім того, з оскаржуваного рішення вбачається, що 12.12.2023 року позивач притягнутий до адміністративної відповідальності за порушення правил перебування в Україні, а саме за ухилення від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування, проживання без документів на право проживання за ч. 2 ст. 203 КУпАП з накладенням адміністративного стягнення у вигляді штрафу. При цьому, 12.12.2023 року працівниками УДМС у Волинській області позивача було затримано в адміністративному порядку, для з`ясування обставин правопорушення, припинення адміністративного правопорушення.

Також, даним рішенням встановлено, що громадянин росії ОСОБА_1 в процедурі визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не перебуває.

Надаючи правову оцінку оскаржуваному рішенню, суд зазначає наступне.

Правовідносини, які виникли між сторонами регулюються Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 № 3773-VI. Даний Закон визначає правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України.

Відповідно до частини першої статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції.

Статтею 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» встановлено що іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн:

- де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань;

- де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання;

- де їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя;

- де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.

Згідно з Інструкцією про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України № 353/271/150 від 23 квітня 2012 року та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 21 травня 2012 року за № 806/21119, контроль за дотриманням іноземцями та особами без громадянства вимог законодавства здійснюють в межах своєї компетенції територіальні підрозділи Державної міграційної служби України, до повноважень яких віднесено прийняття рішень про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, їх документування та здійснення заходів з безпосереднього примусового повернення та примусового видворення за межі України.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 26 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду від 25 червня 2009 року № 1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» іноземець та особа без громадянства можуть бути примусово видворенні за межі України з підстав та в порядку, що визначені статтею 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Згідно з частиною восьмою статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» вбачається, що примусове повернення не застосовується, зокрема, до іноземців та осіб без громадянства, на яких поширюється дія Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". Іноземці та особи без громадянства, зазначені у частині двадцятій статті 4 цього Закону, не можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, яка вчинила акт агресії проти України, або в країну, яка не визнає територіальну цілісність та суверенітет України або відмовляється визнавати протиправність посягань на територіальну цілісність та суверенітет України, зокрема, голосувала проти Резолюції Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй "Про територіальну цілісність України" від 27 березня 2014 року № 68/262.

Разом з тим, згідно Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» та продовженого відповідними Указами Президента України, у зв`язку із повномасштабною збройною агресією зі сторони російської федерації.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач належить до громадянства країни-агресора та неодноразово звертався в прокуратуру країни походження щодо проведення перевірки відносно співробітників УФСБ у Белгородській області, які чинили проти нього протиправні діяння за політичні погляди та підтримку опозиції (а.с.39-41), що також підтверджуються письмовими поясненнями його батьків (а.с.38-39).

Разом з тим, позивача неодноразово було притягнуто до адміністративної відповідальності за організацію опозиційних мітингів, підтримання ОСОБА_3 (а.с. 42-55).

Судом встановлено, що позивач, а також його матір, 14.07.2023 року та 28.12.2023 року зверталися до органів міграційної служби у місті Києві, Київській області та у Волинській області із заявами про отримання статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту. Проте, листами зазначених органів міграційної служби, такі звернення було повернуто з мотивів їх невідповідності вимогам міграційного законодавства (а.с.31-34, 64-66, 109-114, 126).

Вважаючи такі дії неправомірними, позивач у судовому порядку оскаржив такі дії органів міграційної служби, та звернувся до суду з адміністративними позовом до Державної міграційної служби, в якому просить суд зобов`язати Державну міграційну службу України визнати його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (справа №320/14250/23) (https://reyestr.court.gov.ua/Review/111410625) (а.с.12).

Зазначений спір знаходиться у провадженні Київського окружного адміністративного суду на час розгляду даної справи.

Статтею 8 КАС України закріплено принцип верховенства права та зазначено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини, практика якого є обов`язковою для застосування судами при вирішенні спорів у відповідності до вимог Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» (Seryavin and others v. Ukraine, № 4909/04, § 58).

Оцінюючи викладені відповідачем у відзиві доводи щодо непоширення на позивача дії Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", невчинення ним протягом тривалого часу після незаконного перетину кордону дій щодо легального отримання дозволу на проживання на території України, суд зазначає наступне.

Наразі принцип невислання вважається частиною звичаєвого міжнародного права. У найбільш загальному вигляді принцип невислання відображений в ст. 33 Конвенції про статус біженців 1951 року, відповідно до якої «договірні Держави не будуть жодним чином висилати або повертати біженців до кордонів країни, де їхньому життю чи свободі загрожуватиме небезпека через їхню расу, релігію, громадянство, належність до певної соціальної групи або політичні переконання».

Також принцип невислання знайшов своє втілення у ст. 3 Конвенції проти катувань та інших жорстоких, нелюдських чи принизливих видів поводження і покарання 1984 року, якою встановлено, що жодна держава-сторона не повинна висилати, повертати чи видавати будь-яку особу іншій державі, якщо є серйозні підстави вважати, що їй там може загрожувати застосування катувань.

Слід звернути увагу, що дія ст. 3 Конвенції 1984 року поширюється на всіх людей, які знаходяться під юрисдикцією держави, у тому числі біженців, осіб, які потребують додаткового захисту, шукачів захисту та інших категорій осіб. Більше того, ця норма не допускає виключень.

Україна надає захист іноземним громадянам і особам без громадянства, які його шукають на її території, у порядку, визначеному Законом № 3671-VI «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» шляхом: визнання біженцем; визнання особою, яка потребує додаткового захисту; визнання особами, які потребують тимчасового захисту.

Тобто, із часу звернення із заявою про визнання біженцем, або визнання особою, яка потребує додаткового захисту, чи визнання особою, яка потребує тимчасового захисту - особа вже перебуває під захистом України, протягом розгляду цієї заяви і навіть під час оскарження відмови наданні такого статусу.

Зазначена правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 23.03.2023 року у справі №757/56198/21-к (а.с. 29 зворот-31, https://reyestr.court.gov.ua/Review/109911745).

Таким чином, суд вважає, що побоювання позивача за власне життя у даному випадку є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним ставленням до нього у країні походження у зв`язку із його політичними переконаннями, а тому, на думку суду, на нього поширюється дія Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", так як він звернувся до уповноважених міграційних органів за таким захистом і спір щодо цього наявний у суді. Тому доводи відповідача з цього приводу суд вважає безпідставними.

Посилання відповідача у відзиві на судову практику Верховного Суду, викладену у постановах за 2020-2021 роки (а.с. 84), якою встановлено, що наявність родичів на території України у іноземців не звільняє останніх від відповідальності за вчинення порушення вимог Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», у даному випадку суд не приймає до уваги.

Зазначена практика стосується періоду, коли була відсутня повномасштабна агресія росії щодо України, що виключало застосування положень Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», зокрема, в частині заборони на примусове повернення іноземців в країну походження або третю країну, яка вчинила акт агресії проти України.

Окрім того, позивач перетнув кордон України не у 2020 році, а після квітня 2021 року, що вбачається із матеріалів притягнення його до адміністративної відповідальності (а.с.41-44), а відтак, до початку повномасштабної агресії росії щодо України та воєнного стану 24.02.2022 року, пройшов нетривалий період часу. Після цих подій прийняття документів щодо дозволів на перебування на території України було обмежено до серпня 2023 року (а.с.12 зворот-29).

Після відновлення можливості подачі документів, мати позивача ОСОБА_4 та сам позивач ОСОБА_1 у липні 2023 року звернулися до органів міграційної служби із відповідними заявами, як було зазначено судом вище.

За таких обставин, проміжок часу, що пройшов з моменту перетину позивачем кордону України, до моменту звернення до органів міграційної служби, суд вважає нетривалим із врахуванням введеного обмеження на подання таких документів щодо легалізації перебування та запровадженого воєнного стану.

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі «СПРАВА DE SOUZA RIBEIRO ПРОТИ ФРАНЦІЇ» (заява № 22689/07) (далі рішення ЄСПЛ) зазначив, що «у справах, які стосуються імміграційних законів, Суд неодноразово наголошував, що Договірні держави мають право, згідно із загально прийнятими нормами міжнародного права та за умови дотримання своїх зобов`язань за міжнародними договорами, регулювати питання в`їзду, проживання та видворення іноземців. Конвенція не гарантує іноземцям право на в`їзд або проживання в тій чи іншій країні, і відповідно до свого завдання з підтримання громадського порядку Договірні держави мають право видворяти іноземців, яких визнано винними у вчиненні кримінальних злочинів. Однак їхні рішення в цій сфері у частині, якою вони можуть становити втручання у право, захищене пунктом 1 статті 8 мають відповідати закону, мати легітимну мету і бути необхідними у демократичному суспільстві (див. згадане вище рішення у справі Boultif, п. 46, та рішення у справі Uner проти Нідерландів [ВП], № 46410/99, п. 54, ECHR 2006?XII)..

Згідно зі статтею 1 Конвенції, головна відповідальність за здійснення та забезпечення дотримання гарантованих прав і свобод покладається на національні органи влади. Таким чином, механізм звернення до Суду із скаргою є субсидіарним стосовно національних систем захисту прав людини. Про його субсидіарний характер йдеться в статті 13 та пункті 1 статті 35 Конвенції (див. рішення у справі Kudіa проти Польщі [ВП], № 30210/96, п. 152, ECHR 2000?XI).» (п.77 рішення ЄСПЛ).

«З іншого боку, якщо рішення про видворення оскаржуються з посиланням на втручання у приватне і сімейне життя, ефективність засобу юридичного захисту не необов`язково залежить від того, чи зупиняє він автоматично виконання такого рішення. Однак в імміграційних справах, в яких є небезпідставна скарга про те, що видворення іноземця загрожує втручанням в його право на повагу до приватного і сімейного життя, стаття 13, взята у поєднанні зі статтею 8 Конвенції, вимагає від держав забезпечити йому реальну можливість оскаржити рішення про видворення або відмову у видачі дозволу на проживання та домогтися вирішення відповідних питань з дотриманням достатніх процесуальних гарантій та з достатньою ретельністю у відповідному національному органі, який забезпечує належні гарантії незалежності й безсторонності. (див. рішення у справі M. та інші проти Болгарії, № 41416/08, п. 122-132, від 26 липня 2011 року, та, mutatis mutandis, рішення у справі Al-Nashif проти Болгарії, № 50963/99, п. 133, від 20 червня 2002 року)» (п.83 рішення ЄСПЛ).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач вживає усіх заходів для узаконення його перебування на території України.

Так, він звертався із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 31 зворот, 32), однак органи ДМС не розглянули зазначену заяву та не прийняли будь-якого рішення по заяві, а обмежились відповіддю в порядку Закону України «Про звернення громадян» (а.с. 66).

Крім того, ОСОБА_1 звертався до уповноваженого Верховної Ради з прав людини, з відповіді якого вбачається, що йому лише роз`яснено право на оскарження дій посадових осіб ДМС України в судовому порядку.

Зазначені обставини змусили позивача звернутись з позовною заявою до ДМС України з вимогою визнати його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту 25.04.2023 року. Однак, станом на даний час, по вказаній позовній заяві рішення Київським окружним адміністративним судом прийнято не було (а.с. 12).

Окрім того, судом встановлено, що у відповідача на території України проживає рідна матір ОСОБА_4 , яка також ініціювала процедуру надання захисту своєму синові на території України.

Крім цього, представником відповідача не наведено будь-яких фактів відсутності співпраці з боку позивача для його легалізації на території України, оскільки у зв`язку з його політичними поглядами його життю і здоров`ю загрожує небезпека на території рф.

Окрім того, позов відповідача до позивача щодо його примусового затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення також не було задоволено судом (а.с.35).

За таких обставин, суд вважає, що формальне ставлення з боку відповідача до перевірки усіх обставин, не прийняття до уваги важливої та достовірної інформації, та примусове видворення до країни походження (російська федерація), суперечитиме нормам діючого законодавства України та міжнародного права.

Враховуючи зазначені обставини, суд вважає, що у даному випадку, за відсутності вирішення Київськими окружним адміністративним судом спору між ОСОБА_1 та ДМС України з вимогою визнати його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскаржуване позивачем рішення відповідача щодо його видворення призведене до позбавлення ОСОБА_1 доступу до мінімальних процесуальних гарантій захисту його від свавільного видворення.

За таких обставин, фактично позивач не матиме доступу до ефективних засобів юридичного захисту, коли постало питання про його видворення, а відтак матиме місце порушення статті 13 Конвенції, взятої у поєднанні зі статтею 8 Конвенції.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що на час прийняття оскаржуваного рішення, а саме станом на 12.12.2023 року, встановлених Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», підстав для примусового видворення громадянина росії ОСОБА_1 у відповідача не було, рішення винесене передчасно з порушенням законних прав та інтересів позивача, а тому є протиправним та підлягає скасуванню.

У зв`язку з чим позовні вимоги підлягають до задоволення.

Керуючись ст.ст. 2, 6, 9, 77, 79, 241-246, 288, 293 КАС України, суд, на підставі Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»,-

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішенняУправління Державної міграційної служби України у Волинській області від 12 грудня 2023 року про примусове видворення з України іноземця або особи без громадянства громадянина росії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішення може бути оскаржене до Восьмого апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя Луцького міськрайонного

суду Волинської області Пахолюк А.М.