Справа № 460/12363/23
Суддя: Матковська Зоряна Мирославівна
Дата ухвалення: 2024-01-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2024 рокуЛьвівСправа № 460/12363/23 пров. № А/857/19044/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Матковської З.М.

суддів- Довгої О.І., Кузьмича С.М.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 15 вересня 2023 року у справі №460/12363/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про зобов`язання вчинити певні дії (головуючий суддя першої інстанції Недашківська К.М., час ухвалення - у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження, місце ухвалення м. Рівне, дата складання повного тексту рішення 15 вересня 2023 року.) , -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 ( далі ОСОБА_1 ) звернулася в суд з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області ( далі ГУ ПФУ в Рівненській області), Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області ( далі ГУ ПФУ в Тернопільській області ), в якому просить: визнати протиправним рішення ГУ ПФУ в Тернопільській області №27 від 20.03.2023 про відмову у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-XII ( далі Закон № 1788-XII ); зобов`язати ГУ ПФУ в Рівненській області зарахувати до спеціального стажу роботи, що дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону № 1788-XII періоди роботи з 26.10.1982 по 06.09.1984, з 17.10.2003 по 31.08.2005, з 01.09.2005 по 11.10.2013; зобов`язати ГУ ПФУ в Рівненській області повторно розглянути заяву від 13.03.2023 про призначення пенсії відповідно до пункту «е» статті 55 Закону № 1788-XII.

На обґрунтування позовних вимог зазначає, що позивачка звернулася до відповідача з заявою про призначення їй пенсії за вислугу років згідно з пунктом «е» частини першої статті 55 Закону № 1788-XII, однак отримала відмову у зв`язку з недостатністю стажу за вислугу років станом на 11.10.2017, який повинен складати не менше 26 років 6 місяців. Однак, ОСОБА_1 вважає таку відмову протиправною, оскільки відповідач не зарахував до її стажу за вислугу років період роботи на посаді інспектора та методиста відділу освіти районної державної адміністрації. При цьому, позивач наголошує, що Переліком № 909 передбачені дані посади, тому спірні періоди роботи мають зараховуватись до стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугу років відповідно пункту «е» статті 55 Закону № 1788-XII. З огляду на це позивачка просить позов задовольнити повністю.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 15 вересня 2023 року позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення ГУ ПФУ в Тернопільській області №27 від 20.03.2023 щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону № 1788-XII. Зобов`язано ГУ ПФУ в Рівненській області зарахувати до страхового та спеціального стажу ОСОБА_1 , що дає право на пенсію за вислугу років, період роботи з 26.10.1982 по 06.09.1984. Зобов`язано ГУ ПФУ в Рівненській області повторно розглянути заяву про призначення пенсії за вислугу років, як працівнику освіти, відповідно до пункту «е» статті 55 Закону № 1788-XII. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ПФУ в Тернопільській області судовий збір у розмірі 536,80 грн.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, ГУ ПФУ в Рівненській області оскаржило його в апеляційному порядку, вважає, що судом першої інстанції порушені норми матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що спеціальний стаж роботи визначається лише за основним місцем роботи. Згідно матеріалів пенсійної справи страховий стаж позивачки становить 28 років 09 місяців 08 днів. Стаж за вислугу років станом на 11.10.2017 становить 19 років 01 місяць 10 днів. Згідно рішення ГУ ПФУ в Тернопільській області до страхового та спеціального стажу позивача не зараховано періоди роботи з 26.10.1982 по 06.09.1984 згідно трудової книжки НОМЕР_1 та згідно наданої копії наказу про прийняття на роботу №268 від 25.10.1982, оскільки в копії наказу зазначене ім`я « ОСОБА_3 », не відповідає паспортним даним « ОСОБА_4 ». Також до спеціального стажу позивача не зараховано періоди роботи у Дубенській РДА з 17.10.2003 по 31.08.2005 на посаді інспектора відділу освіти та з 01.09.2005 по 11.10.2013 на посаді методиста, оскільки заклад «районна державна адміністрація» та зазначені посади «інспектор» та «методист» Переліком № 909 не передбачені. Відтак, апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції має бути скасоване а рішення яке прийняло Головне управління є доведеним згідно норм чинного законодавства оскільки відсутній необхідний спеціальний стаж роботи а саме 26 років 6 місяців на 11.10.2017 року.

Відзив на апеляційну скаргу позивачкою подано не було. Відповідно ч. 4 ст. 304 КАС України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши суддю доповідача, вивчивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 13 березня 2023 року звернулася до ГУ ПФУ в Рівненській області з заявою про призначення пенсії за вислугою років на підставі пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

ГУ ПФУ в Тернопільській області прийняло рішення від 20.03.2023 №27 про відмову у призначенні пенсії за вислугу років через відсутність необхідного спеціального стажу.

У рішенні зазначено, що до спеціального стажу не зараховано: періоди роботи з 26.10.1982 по 06.09.1984, оскільки в копії наказу про прийняття на роботі від 25.10.1982 №268 зазначено ім`я « ОСОБА_3 », що не відповідає паспортним даним « ОСОБА_4 »; періоди роботи у Дубенській РДА з 17.10.2003 по 31.08.2005 на посаді інспектора відділу освіти, з 01.09.2005 по 11.10.2013 на посаді методиста, оскільки заклад «районна державна адміністрація» та посади «інспектор» та «методист» переліком закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсії за вислугу років, затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 №909, не передбачені.

Не погодившись з діями відповідача позивачка звернулася з даним позовом до суду.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що основним документом, який підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Відповідно до наявної у матеріалах справи записів трудової книжки НОМЕР_1 від 25.10.1982, ОСОБА_1 з 25.10.1982 по 07.09.1984 працювала в піонервожатою Радянської восьмирічної школи Млинівського району Рівненської області. У записах щодо періоду роботи позивача з 25.10.1982 по 07.09.1984 відсутні неточності, недоліки. Постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 №909 затверджено Перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років. Тому, дії відповідача щодо такого незарахування до спеціального стажу даного періоду суд вважає протиправними.

Щодо періодів роботи ОСОБА_1 у Дубенській РДА з 17.10.2003 по 31.08.2005 на посаді інспектора відділу освіти, з 01.09.2005 по 11.10.2013 на посаді методиста, суд зазначив, що робота позивачки на посаді у Дубенській РДА з 17.10.2003 по 31.08.2005 на посаді інспектора відділу освіти, з 01.09.2005 по 11.10.2013 на посаді методиста не передбачена Переліком № 909, тому не підлягає зарахуванню до її спеціального стажу, який дає право на призначення пенсії за вислугу років, відповідно до пунктів «е» - «ж» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

За таких обставин справи суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за вислугу років, як працівнику освіти, відповідно до пункту «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що відповідають нормам матеріального права та обставинам справи з огляду на наступне.

Згідно із положеннями частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Статтею 46 Конституції визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до пункту «е» статті 55 Закону №1788-XII, право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 - не менше 25 років та після цієї дати, з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців.

Одночасно 04.06.2019 року Конституційним Судом України ухвалено рішення №2-р/2019, яким визнано неконституційними положення пункту «а» статті 54, статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 5 листопада 1991 року №1788-XII зі змінами, внесеними законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року №213-VIII, «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24 грудня 2015 року №911-VIII.

Позиція Конституційного Суду України, викладена в цьому Рішенні, полягає в тому, що втрата професійної працездатності або придатності не пов`язана з досягненням працівником певного віку, тому не може бути умовою для призначення пенсії за вислугу років. Мета призначення пенсії за вислугу років - забезпечити потрібні умови життя особам, робота яких пов`язана зі швидкою втратою професійних навичок (працездатності), що може настати до досягнення цими особами віку, потрібного для набуття права на пенсію за віком. Призначення пенсії за вислугу років є додатковою соціальною гарантією для осіб, які в особливих умовах виконували певні професійні функції. Конституційний Суд України вважає, що при запровадженні юридичного регулювання, за яким окремим працівникам освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення встановлено додатковий віковий критерій виходу на пенсію - 50 та 55 років, як додаткову умову для призначення пенсії за вислугу років, законодавець не мав об`єктивних підстав.

Конституційний Суд України визнав зміни внесені до статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 5 листопада 1991 року №1788-XII Законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року №213-VIII, та «;Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24 грудня 2015 року №911-VIII - неконституційними. Ці норми втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення №2-р/2019, тобто з 04.06.2019 року. Отже, починаючи з 05 червня 2019 року положення пункту «е» статті 55 Закону України №1788-ХІІ діють в первісній редакції, чинній до внесення змін Законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року №213-VIII, «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24 грудня 2015 року №911-VIII.

Колегія суддів зазначає, що на день звернення позивача до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області із заявою про призначення пенсії за вислугу років, пунктом «е» статті 55 Закону України №1788-ХІІ було передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 - не менше 25 років та після цієї дати: з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців.

Разом з тим, призначення і виплата пенсії в Україні здійснюється згідно із Законом України від 09.07.2003 №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», іншими законами і нормативно-правовими актами та міжнародними договорами (угодами), що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення. Якщо міжнародним договором України встановлено інші норми, ніж ті, що передбачені законодавством України про пенсійне забезпечення, то застосовуються норми міжнародного договору.

Згідно з п. 16 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України №1058-IV до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Положення Закону України «Про пенсійне забезпечення» застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії.

Відповідно до п. 2-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України №1058-IV особам, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтями 52, 54 та 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України «Про пенсійне забезпечення».

Закон України від 03.10.2017 року №2148-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» набрав чинності 11 жовтня 2017 року. Тобто, пенсію за вислугу років згідно із нормами Закону України «Про пенсійне забезпечення» призначаються за умови наявності у особи станом на 11.10.2017 року визначеного Законом України «Про пенсійне забезпечення» страхового і спеціального стажу.

Відповідно до статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Згідно з підпунктом 1.1. пункту 1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України 29 липня 1993 року № 58 (далі - Інструкція № 58) трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації (далі - підприємство) усіх форм власності або у фізичної особи понад п`ять днів, у тому числі осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню.

Відповідно до пункту 2.4 Інструкції № 58 усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження); записи виконуються арабськими цифрами; записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.

У пункті 2.6 Інструкції № 58 зазначено, що у разі виявлення неправильного або неточного запису відомостей про роботу, переведення, а також про нагородження та заохочення тощо, виправлення виконується власником або уповноваженим ним органом, де було зроблено відповідний запис. Власник або уповноважений ним орган за новим місцем роботи зобов`язаний надати працівнику в цьому необхідну допомогу.

Як встановлено судом першої інстанції відповідачем не зараховано до спеціального стажу позивачки періоди роботи з 26.10.1982 по 06.09.1984, оскільки в копії наказу про прийняття на роботі від 25.10.1982 №268 зазначено ім`я « ОСОБА_3 », що не відповідає паспортним даним «Любов»; періоди роботи у Дубенській РДА з 17.10.2003 по 31.08.2005 на посаді інспектора відділу освіти, з 01.09.2005 по 11.10.2013 на посаді методиста, оскільки заклад «районна державна адміністрація» та посади «інспектор» та «методист» переліком закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсії за вислугу років, затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 №909, не передбачені.

Постановою Кабінету Міністрів України «Про перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років» від 04.11.1993 року № 909 затверджено вичерпний (далі - Перелік №909). закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років.

Розділ 1 «Освіта» Переліку № 909 включає наступні заклади і установи та посади:- загальноосвітні навчальні заклади, військові загальноосвітні навчальні заклади, музичні і художні школи: учителі, логопеди, військові загальноосвітні вчителі-логопеди, навчальні заклади, музичні і вчителі-дефектологи, викладачі, сурдопедагоги, тифлопедагоги, вихователі, завідуючі та інструктори слухових кабінетів, директори, завідуючі, їх заступники з навчально-виховної (навчальної, виховної), навчально-виробничої частини або роботи з виробничого навчання, завідуючі навчальною і навчально-виховною частиною, завідувачі філіями, їх заступники з навчально-виховної (навчальної, виховної) роботи, соціальні педагоги (організатори позакласної та позашкільної виховної роботи з дітьми), практичні психологи, педагоги-організатори, майстри виробничого навчання, керівники гуртків, секцій, студій та інших форм гурткової роботи;

- міжшкільні навчально-виробничі комбінати: директори, заступники комбінати директорів з навчально-виховної (навчальної, виховної навчально-виробничої) роботи, вчителі, майстри виробничого навчання, практичні психологи, керівники гуртків, секцій, студій та інших форм гурткової роботи;

- дитячі будинки, дитячі трудові та виховно-трудові колонії, дитячі приймальні пункти і приймальники-розподільники для неповнолітніх, логопедичні пункти і стаціонари, школи-клініки: директори, завідуючі, їх заступники з навчально-виховної частини або роботи, вчителі, вихователі, сурдопедагоги, тифлопедагоги, вчителі-дефектологи, вчителі-логопеди, майстри виробничого навчання, практичні психологи, соціальні педагоги, керівники гуртків, секцій, студій та інших форм гурткової роботи;

- вищі навчальні заклади І-ІІ рівнів акредитації, професійно-технічні навчальні заклади: директори, їх заступники з навчально-виховної (навчальної, виховної, навчально-виробничої) роботи, старші майстри виробничого навчання, майстри виробничого навчання, викладачі, педагоги професійного навчання, практичні психологи, соціальні педагоги, керівники гуртків, секцій, студій та інших форм гурткової роботи;

- дошкільні навчальні заклади всіх типів: директори (завідуючі), вихователі-методисти, вихователі, асистенти вихователів дошкільних навчальних закладів в інклюзивних групах, музичні керівники, вчителі-дефектологи, вчителі-логопеди, практичні психологи;

- позашкільні навчальні заклади: директори, їх заступники з навчально-виховної, навчальної, виховної роботи, завідуючі відділами (лабораторіями, кабінетами), художні керівники, керівники гуртків, секцій, студій та інших форм гурткової роботи;

- бібліотеки: завідуючі, бібліотекарі;

- дитячі клініки, поліклініки, лікарні, санаторії, диспансери, будинки дитини, дитячі відділення в санаторіях і установах для виконання покарань: учителі, вихователі, логопеди, сурдопедагоги, тифлопедагоги.

Відповідно до Переліку посад педагогічних та науково-педагогічних працівників, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів від 14.06.2000 року № 963, до педагогічних працівників відносяться: вчителі, викладачі всіх спеціальностей, асистент вчителя загальноосвітнього навчального закладу з інклюзивним та інтегрованим навчанням, асистент вчителя-реабілітолога, старший викладач вищого навчального закладу 1 і II рівня акредитації, майстер виробничого навчання, педагог професійного навчання, старший вихователь, соціальний педагог по роботі з дітьми-інвалідами, логопед закладу охорони здоров`я та соціального забезпечення, методист, педагог-організатор, практичний психолог, соціальний педагог, керівник гуртка, секції, студії, інших форм гурткової роботи; концертмейстер, художній керівник, культорганізатор, акомпаніатор, екскурсовод, інструктор з туризму закладів освіти; старший вожатий, вожатий, вихователь-методист, музичний керівник, інструктор з фізкультури, інструктор з праці, інструктор слухового кабінету, консультант психолого-медико-педагогічної консультації, старший керівник та керівник туристських груп (походу, екскурсії, експедиції) у позашкільних закладах, старший майстер у професійно-технічному навчальному закладі, перекладач-дактилолог; помічник директора з режиму, старший черговий з режиму, черговий з режиму у закладах освіти для громадян, які потребують соціальної допомоги і реабілітації.

Як вірно зазначено судом, що у записах щодо періоду роботи позивачки з 25.10.1982 по 07.09.1984 відсутні неточності, недоліки. Записи трудової книжки НОМЕР_1 від 25.10.1982, ОСОБА_1 з 25.10.1982 по 07.09.1984 підтверджують, що позивачка працювала піонервожатою Радянської восьмирічної школи Млинівського району Рівненської області.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що стаж роботи позивачки з 26.10.1982 по 06.09.1984 слід віднести до її пільгового стажу в розумінні статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Оскільки сторони не оскаржують рішення суду першої інстанції а частині відмови в задоволені позовних вимог, то в сили приписів статті 308 КАС України, рішення суду першої інстанції в цій частині не є предметом перегляду судом апеляційної інстанції.

Відповідно до статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з частиною 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Інші доводи та аргументи скаржника, наведені ним у апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції і свідчать про незгоду із правовою оцінкою судом обставин справи, встановлених у процесі її розгляду.

При обгрунтуванні цієї постанови суд апеляційної інстанції також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «РуїсТоріха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги докази, наявні в матеріалах справи, колегія суддів прийшла до висновку, що доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових переконливих доказів, які б були безпідставно залишені без уваги судом першої інстанції.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Щодо розподілу судових витрат, то такий відповідно до ст. 139 КАС України не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 308. 311. 315. 316. 321.328 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 15 вересня 2023 року у справі №460/12363/23 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя З. М. Матковська
судді О. І. Довга
С. М. Кузьмич