Справа № 400/9423/23
Суддя: Бойко А.В.
Дата ухвалення: 2024-01-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 січня 2024 р.м. ОдесаСправа № 400/9423/23

Головуючий в 1 інстанції: Лісовська Н.В.

Дата і місце ухвалення 06.11.2023 р., м. Миколаїв

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Бойка А.В.,

суддів: Федусика А.Г,

Шевчук О.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 06 листопада 2023 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), за участю третьої особи - ОСОБА_2 , про визнання протиправною та скасування постанови, -

В С Т А Н О В И В:

25.07.2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду першої інстанції з адміністративним позовом до Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), за участю третьої особи - ОСОБА_2 , про визнання протиправною та скасування постанови про накладення штрафу від 19.07.2023 року у ВП № 68236233.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного від 06.11.2023 року позов задоволено. Визнано протиправною та скасовано постанову Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) про накладення штрафу від 19.07.2023 року у ВП № 68236233.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Інгульський відділ державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) подав апеляційну скаргу, в якій посилався на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин по справі.

Апелянт вказував на те, що ОСОБА_1 до заяви від 13.07.2023 року не надала державному виконавцю жодних доказів, зміну місця проживання чи перебування, які підтверджують її знаходження в іншому регіоні України (наприклад довідка оформлення її та дитини як внутрішньо переміщенні особи, тимчасова реєстрація дитини у медичному закладі в іншому регіоні України, квитки проїзду до іншої області або інші підтвердження перебування боржника з дитиною в іншій області), не зазначила нової адреси перебування в іншому регіоні України, а також не повідомила про зручні для неї час та (або) місце проведення побачення стягувача з дитиною.

Апелянт зазначив, що державним виконавцем при вирішенні питання щодо накладення на позивачку штрафу були враховані всі обставини.

Апелянт посилався на те, що дії боржника ОСОБА_1 унеможливлюють виконання рішення суду та позбавляють права стягувача на побачення з дитиною, а відсутність доказів виїзду з міста, неповідомлення нової адреси проживання не дає можливості державному виконавцю вважати причини для відкладення провадження виконавчих дій поважними, та взагалі ставлять під сумнів ствердження позивача про її відсутність у місті.

Апелянт звернув увагу на те, що у випадках, коли до заяв боржником ОСОБА_1 надавалися документи що свідчили про поважність причин невиконання рішення суду державним виконавцем відкладалося проведення виконавчих дій, а саме виносилися постанови про відкладення провадження виконавчих дій від 02.08.2023, 18.08.2023, 31.08.2023, 15.09.2023. Дані факти, на думку апелянта, свідчать про те, що коли боржник мав поважні причини невиконання рішення суду, вона обов`язково вчасно надавали докази поважності причин, чого не було зроблено при подачі заяви від 13.07.2023 року.

Також апелянт звернув увагу на те, що довідка про знаходження дитини на лікуванні в іншій області була видана лікувальним закладом 12.08.2023 року, надана боржником вже після винесення державним виконавцем оскаржуваної постанови про накладення штрафу від 19.07.2023 року у ВП № 68236233. Також в заяві від 13.07.2023 року ОСОБА_1 посилається не на лікування дитини у медзакладі, а на постійні обстріли міста Миколаїв. Таким чином, виконавець не міг знати про те, що дитина знаходиться на лікуванні.

У зв`язку з вище викладеним апелянт вважає, що постанова про накладення штрафу від 19.07.2023 року у ВП № 68236233 винесена державним виконавцем з дотримання всіх вимог законодавства.

На підставі викладеного апелянт просив скасувати рішення Миколаївського районного суду Миколаївської області від 06.11.2023 року та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Справа розглянута в порядку письмового провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України у зв`язку з неприбуттям жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, на виконанні Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) перебуває виконавче провадження ВП № 68236233 з виконання ухвали Ленінського районного суду м. Миколаєва у справі № 488/2484/21, якою були вжиті заходи забезпечення позову шляхом визначення часу спілкування ОСОБА_2 з малолітньою дитиною ОСОБА_3 , 2011 р.н. без присутності матері кожної першої та третьої суботи та неділі місяця з 10:00 до 17:00 год. та зобов`язання ОСОБА_1 передавати дитину - ОСОБА_3 його батьку ОСОБА_2 за графіком за адресою: АДРЕСА_1 .

Судом першої інстанції встановлено, що 03.06.2022 року через введення в Україні воєнного стану, постійні обстріли та бомбардування міста, державним виконавцем винесено постанову про відкладення проведення виконавчих дій до 13.06.2022 року.

07.07.2023 року державним виконавцем позивачці була надіслана вимога про зобов`язання 15.07.2023 року та 16.07.2023 року передати дитину батькові для спілкування.

13.07.2023 року ОСОБА_1 на адресу державного виконавця подана заява, в якій вона, посилаючись на введення в Україні воєнного стану та здійснення обстрілів та бомбардувань міста, вказувала на негативний плив вказаний факторів на психічний стан дитини. Позивач зазначила, що зважаючи на вказані «воєнні» умови, виникла вже реально суттєва загроза здоров`ю дитини. Також позивач вказала на проблеми з водопостачанням та відсутність якісної питної води, що є шкідливим для здоров`я як дитини, так і дорослих.

Також у своїй заяві ОСОБА_1 зазначила, що зважаючи на викладене, для збереження здоров`я та покращення психологічного стану дитини вона вимушена переїхати в більш безпечний регіон України.

З огляду на викладене позивач просила державного виконавця відповідно до п. 1 ст. 32 Закону України «Про виконавче провадження» розглянути питання щодо винесення постанови про відкладення виконавчих дій до покращення ситуації в країні.

15.07.2023 року та 16.07.2023 року головним державним виконавцем Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Чмих Л.В. були складені акти про те, що при примусовому виконанні рішення з виходом за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_1 для передачі дитини ОСОБА_2 за графіком не з`явилася, а двері квартири були зачинені, ніхто не відчиняв.

19.07.2023 року державним виконавцем Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) винесено постанову про накладення на ОСОБА_1 штрафу у розмірі 1700 грн за невиконання 15.07.2023 року та 16.07.2023 року рішення суду.

02.08.2023 року державним виконавцем винесено постанову про відкладення проведення виконавчих дій через перебування малолітньої дитини на лікуванні у Львівській області.

Не погоджуючись з постановою державного виконавця від 19.07.2023 року про накладення штрафу, позивач оскаржила її до суду першої інстанції.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції вказав на те, що у поданій 13.07.2023 року заяві позивачка попередила державного виконавця, що 15го та 16го липня не зможе виконати рішення суду, зазначаючи причину «оскільки існує небезпека життю та здоров`ю дитини через обстріли міста». Суд першої інстанції дійшов висновку, що державний виконавець достеменно був обізнаний, що за адресою: АДРЕСА_1 15-го та 16-го липня 2023 року позивачки не буде, однак вийшов за місцем її мешкання разом зі стягувачем та склав Акти про не виконання ОСОБА_1 рішення суду.

Суд вказав, що під час вчинення виконавчих дій та складання акту, державним виконавцем не залучалося понятих чи свідків для підтвердження чи спростування зафіксованих в акті даних, що ставить під сумнів факт виходу державного виконавця та стягувача за місцем проживання Позивачки 15-го та 16 го липня 2023 року. При цьому, Державний виконавець не надав жодної оцінки поважності та/або неповажності причин невиконання рішення суду ОСОБА_1 .

Наведене, на думку суду першої інстанції, дає підстави стверджувати, що держаним виконавцем при винесенні оскаржуваної постанови та вчинення виконавчих дій (складання Актів) не вжито належних заходів щодо офіційного з`ясування обставин справи та не надано оцінку поважності та/або неповажності причин невиконання рішення суду ОСОБА_1 , а тому постанова про накладення штрафу належить скасуванню.

Колегія суддів не погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне:

Відповідно до ст.1 Закону України "Про виконавче провадження" від 02 червня 2016 р. № 1404-VIII (далі Закон № 1404-VIII), виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Статтею 3 Закону № 1404-VIII визначено перелік документів, що підлягають примусовому виконанню, до яких належать, зокрема, виконавчі листи, що видаються судами, а також ухвали, постанови судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, справах про адміністративні правопорушення, кримінальних провадженнях у випадках, передбачених законом.

Відповідно до ст. 18 Закону № 1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Статтею 641 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконання рішення про встановлення побачення з дитиною полягає у забезпеченні боржником побачень стягувача з дитиною в порядку, визначеному рішенням.

Державний виконавець здійснює перевірку виконання боржником цього рішення у час та місці побачення, визначених рішенням, а у разі якщо вони рішенням не визначені, то перевірка здійснюється у час та місці побачення, визначених державним виконавцем.

У разі невиконання без поважних причин боржником рішення державний виконавець складає акт та виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі, визначеному частиною першою статті 75 цього Закону. У постанові зазначаються вимога виконувати рішення та попередження про кримінальну відповідальність.

У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення державний виконавець складає акт, виносить постанову про накладення на боржника штрафу в подвійному розмірі, надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення, звертається з поданням про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України до суду за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби, виносить вмотивовану постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами (із врахуванням обмежень, передбачених частиною десятою статті 71 цього Закону) та вживає інші заходи примусового виконання рішення, передбачені цим Законом.

Згідно ст. 75 Закону України «Про виконавче провадження», у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання.

Таким чином, постанови про накладення штрафу за невиконання судового рішення можуть бути винесені лише за умови, що судове рішення не виконано без поважних причин.

Визначальною ознакою для накладення на боржника штрафу є саме не виконання рішення суду без поважних причин. Поважними можуть вважатись об`єктивні причини, які унеможливлюють або значно ускладнюють виконання рішення боржником, та які не залежать від його волевиявлення.

Статтею 1291 Конституції України встановлено, що судове рішення є обов`язковим до виконання.

Відповідно до статті 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Слід зазначити, що пунктом 1 статті 6 Конвенції кожному гарантовано право на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов`язків цивільного характеру.

Європейський суд з прав людини у рішенні «Юрій Миколайович Іванов проти України» наголосив на тому, що право на суд, захищене статтею 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін.

Таким чином судовий акт, який набрав законної сили, підлягає обов`язковому виконанню стороною, на яку покладено такий обов`язок.

Це означає, що учасник справи, якому належить виконати судовий акт, повинен здійснити достатні дії для організації процесу його виконання, оскільки інше суперечило б запровадженому статтею 8 Конституції України принципу верховенства права.

У пункті 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 червня 2009 року № 16-рп/2009 Конституційний Суд України зазначив, що відповідно до положень Конституції України судові рішення є обов`язковими до виконання; обов`язковість рішень суду є однією із основних засад судочинства, яка гарантує ефективне здійснення правосуддя; виконання всіма суб`єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової.

Крім того, у Рішенні від 26 червня 2013 р. № 5-рп/2013 Конституційний Суд України зазначив, що право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень складовою права на справедливий судовий захист; набрання судовим рішенням законної сили є юридичною подією, з настанням якої виникають, змінюються чи припиняються певні правовідносини, а таке рішення набуває нових властивостей; основною з цих властивостей є обов`язковість - сутнісна ознака судового рішення як акта правосуддя; невід`ємною складовою права кожного на судовий захист є обов`язковість виконання судового рішення.

Аналіз правових норм, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, дає підстави для висновку про те, що накладення штрафу за невиконання без поважних причин боржником рішення, є видом юридичної відповідальності боржника за невиконання покладеного на нього зобов`язання (виконати судове рішення).

Така відповідальність настає за умови, що судове рішення не виконано без поважних причин і в строк, встановлений державним виконавцем.

Частиною 3 статті 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняється державою.

Стаття 12 Закону України "Про охорону дитинства" передбачає, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність з виховання, навчання і розвитку дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону.

Як встановлено в даному випадку, судовим рішенням, яке набрало законної сили, було зобов`язано ОСОБА_1 передавати дитину - ОСОБА_3 його батьку ОСОБА_2 за графіком за адресою: АДРЕСА_1 , а саме, кожної першої та третьої суботи та неділі місяця з 10:00 до 17:00 год.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 була повідомлена державним виконавцем про намір батька дитини ОСОБА_2 , у відповідності до ухваленого судового рішення (за графіком), побачитись із сином 15.07.2023 року і 16.07.2023 року та про необхідність виконання судового рішення шляхом передачі дитини батькові ОСОБА_2 15.07.2023 року та 16.07.2023 року за адресою АДРЕСА_1 .

Однак у визначені дні позивачем судове рішення не виконано, дитину батькові для спілкування не передано, що не заперечується самою позивачкою.

В обґрунтування протиправності оскаржуваної постанови ОСОБА_1 вказувала на те, що нею завчасно було надіслано на адресу державного виконавця заяву про неможливість виконання судового рішення, яка свідчить про наявність поважних причин невиконання судового рішення, що не було враховано державним виконавцем при винесенні постанови про накладення штрафу.

З цього приводу колегія суддів зазначає, що дослідженням поданої позивачем державному виконавцю 13.07.2023 року заяви, встановлено, що ОСОБА_1 зазначила лише про наявність обставин, через які вона «вимушена переїхати в більш безпечний регіон України», не вказавши при цьому конкретно чи виїхала вона з міста Миколаєва, чи ні; позивач не надала державному виконавцю жодних доказів, які б підтверджували дійсну зміну місця свого та дитини проживання чи перебування, тобто не зазначила та не довела наявність об`єктивних обставин, що перешкоджають виконанню судового рішення, які б свідчили про поважність причин невиконання судового рішення. Доказів наявності таких обставин позивачем не надано і до суду першої інстанції.

При цьому наявними в матеріалах справи документами підтверджено факт бронювання позивачкою готелю у Львівській області на двох осіб (дорослий та дитина) лише з 27.07.2023 року по 07.08.2023 року, тобто вже після дат, на які були заплановані виконавчі дії (зустрічі дитини з батьком). Крім того в матеріалах справи наявна копія заяви представника позивача адвоката Волкової Л.Г., направленої державному виконавцю про відкладення проведення виконавчих дій 29.07.2023 року, 30.07.2023 року, 05.08.2023 року, 06.08.2023 року через перебуванням дитини на санаторно-курортному лікуванні за межами Миколаївської області.

Також разом із вказаною заявою було подано державному виконавцю виписку із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого ОСОБА_3 від 25.07.2023 року, виданою Комунальним комерційним підприємством Миколаївської міської ради «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2», з рекомендаціями санаторно-курортного лікування дитини ОСОБА_3 , зміни міста перебування дитини з ціллю реабілітації дитини та оздоровлення. Вказана виписка датована 25.07.2023 року, тобто також після дат, на які було призначено виконавчі дії (15.07.2023 року та 16.07.2023 року).

Колегія суддів враховує, що вказана виписка з медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого безпосередньо свідчить про перебування позивачки разом із сином станом на 25.07.2023 року у м. Миколаєві, що ставить під сумнів доводи позивача про відсутність можливості виконати судове рішення.

Враховуючи все вищевикладене колегія суддів доходить висновку про відсутність будь-яких належних та допустимих доказів наявності у позивачки поважних причин не виконання судового рішення.

Сам факт подання позивачем заяви про неможливість виконання судового рішення без належного обґрунтування наявності обставин, які не дають змоги виконати судове рішення та без подання відповідних доказів у підтвердження таких обставин не може вважатися поважною причиною невиконання судового рішення.

Суд першої інстанції у своєму рішенні вказав на те, що у заяві від 13.07.2023 року позивач попередила державного виконавця, що 15го та 16го липня не зможе виконати рішення суду, зазначаючи причину «оскільки існує небезпека життю та здоров`ю дитини через обстріли міста». Однак колегія суддів вважає, що суд першої інстанції на власний розсуд інтерпретував зміст поданої позивачем заяви, що є неприпустимим. Позивач перелічуючи наслідки повномасштабного вторгнення рф в Україну, що виразились і в обстрілах міста, вказувала на поганий у зв`язку з цим психологічний стан дитини, виникнення суттєвої загрози здоров`ю дитини, відсутність якісної питної води, та зазначила, що для збереження здоров`я та покращення психологічного стану дитини вона вимушена переїхати в більш безпечний регіон України.

Крім того, суд посилався на те, що державний виконавець достеменно був обізнаний, що за адресою: АДРЕСА_1 15-го та 16-го липня 2023 року позивачки не буде, однак вийшов за місцем її мешкання разом зі стягувачем та складав Акти про не виконання ОСОБА_1 рішення суду.

Колегія суддів зазначає, що до поданої заяви позивачем не було подано доказів того, що позивач покинула місто Миколаїв та перебуває в іншому місті, а твердження суду про те, що державний виконавець був повідомлений про відсутність позивачки, не свідчить про наявність поважних причин невиконання судового рішення.

Крім того слід зазначити, що відповідно до положень п. 8 розділу IX Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 року № 512/5, перевірка виконання боржником рішення про встановлення побачення з дитиною у час та місці побачення стягувача з дитиною, визначені рішенням або державним виконавцем, є безпосереднім обов`язком державного виконавця.

З огляду на все вищевикладене колегія суддів доходить висновку, що в даному випадку відсутні підстави вважати, що оскаржувана постанова державного виконавця від 19.07.2023 року про накладення на ОСОБА_1 штрафу за невиконання судового рішення є протиправною та підлягає скасуванню.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Враховуючи все вищевикладене, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, з`ясувавши всі обставини по справі колегія суддів доходить висновку, що постанова державного виконавця від 19.07.2023 року винесена відповідачем правомірно та обґрунтовано, а тому скасуванню не підлягає, у зв`язку з чим підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 відсутні.

Згідно ст. 317 КАС України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Колегія суддів зазначає, що в даному випадку рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст. 242 КАС України, оскільки висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, судом першої інстанції порушено норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду підлягає скасуванню на підставі ст. 317 КАС України, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Підстави для розподілу судових витрат відповідно до ст. 139 КАС України відсутні.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 287, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) задовольнити.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 06 листопада 2023 року скасувати.

Прийняти нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), за участю третьої особи - ОСОБА_2 , про визнання протиправною та скасування постанови.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення або з дня вручення учаснику справи повного судового рішення.

Головуючий суддя: А.В. Бойко

Суддя: А.Г. Федусик

Суддя: О.А. Шевчук