Справа № 420/11200/23
Суддя: Білостоцький О.В.
Дата ухвалення: 2024-01-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2024 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Білостоцького О.В.

При секретарі: Кузьменко В.П.

За участю сторін:

Представників позивача за

первісним позовом: Поліщука Д.О., Уманець В.В.

Представника відповідача

первісним позовом та позивача

за зустрічним позовом: Чекмарьової Л.Ю.

Представника відповідача за

зустрічним позовом: Єгорова В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за первісним позовом Головного управління ДПС в Одеській області до ОСОБА_1 про стягнення суми податкового боргу, та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Одеській області, як відокремленого підрозділу, Головного управління ДПС в Одеській області про визнання протиправними дій та скасування вимоги, податкових повідомлень-рішень, зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов Головного управління ДПС в Одеській області до ОСОБА_1 про стягнення суми податкового боргу по орендній платі за землю з фізичних осіб у сумі 41 075,00 грн. (а.с. 1-3).

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що ОСОБА_1 має заборгованість по орендній платі з фізичних осіб, що утворилась внаслідок несплати позивачем податкових зобов`язань, визначених податковими повідомленнями-рішеннями Головного управління ДПС в Одеській області №3-1504 від 28.04.2020 року та №-1504 від 23.11.2021 року.

Відповідач за первісним позовом своєчасно податковий борг не сплатив, що стало підставою для звернення Головного управління ДПС в Одеській області до суду із зазначеним адміністративним позовом.

Ухвалою суду від 25.09.2023 року позовну заяву Головного управління ДПС в Одеській області до ОСОБА_1 було прийнято до розгляду, у справі було відкрито спрощене позовне провадження без виклику (повідомлення) сторін, передбачене ч. 5 ст. 262 КАС України.

Водночас, 05.07.2023 року від ОСОБА_1 до Одеського окружного адміністративного суду надійшов зустрічний адміністративний позов, в якому позивач, з урахуванням уточнень до заявлених ним вимог, просить суд:

- визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) Головного управління ДПС в Одеській області №15881-13 від 03.11.2020 року;

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС в Одеській області №3-1504 від 28.04.2020 року;

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС в Одеській області №-1504 від 23.11.2021 року;

- визнати протиправними дії Головного управління ДПС в Одеській області (код ЄДРПОУ ВП 44069166) та Головного управління ДПС в Одеській області () щодо нарахування податкової заборгованості в сумі 41 057,00 грн.;

- зобов`язати Головне управління ДПС в Одеській області внести зміни в інтегровану картку платників податків ОСОБА_1 в ІТС «Податковий борг» за кодом класифікації доходів бюджету 18010900 (орендна плата з фізичних осіб), шляхом виключення суми заборгованості у розмірі 41 057,00 грн. (а.с. 76-81).

В обґрунтування зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що суму заборгованості, яку Головне управління ДПС в Одеській області просить суд стягнути з нього, йому було визначено на підставі податкових-повідомлень рішень №3-1504 від 28.04.2020 року та №-1504 від 23.11.2021 року та податкової вимоги №15881-13 від 03.11.2020 року. Водночас, позивач за зустрічним позовом не погоджується із вищезазначеними рішеннями, вважає їх необґрунтованими, протиправними та такими, що підлягають скасуванню.

Ухвалою суду від 24.07.2022 року зустрічний позов ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Одеській області, Головного управління ДПС в Одеській області, як відокремленого підрозділу про скасування вимоги, податкових повідомлень-рішень, зобов`язання вчинити певні дії був прийнятий до провадження, та відповідно до ч.3 ст. 177 КАС України об`єднаний в одне провадження з первісним адміністративним позовом Головного управління ДПС в Одеській області до ОСОБА_1 про стягнення суми податкового боргу.

Одночасно, судом згідно ч. 4 ст.177 КАС України було ухвалено про перехід до розгляду справи №420/11200/23 за правилами загального позовного провадження.

20.09.2023 року, 06.11.2023 року та 04.12.2023 року у справі були проведені підготовчі судові засідання, в яких сторони висловили правові позиції по суті спірних правовідносин, надали заяви по суті справи (а.с. 34-38, 110-115, 136-141).

Ухвалою суду від 20.09.2023 року провадження у справі було зупинено та поновлено 06.11.2023 року.

04.12.2023 року підготовче провадження у справі було закрито та призначено розгляд справи по суті на 15.01.2024 року.

В судовому засіданні представники Головного управління ДПС в Одеській області (позивача за первісним позовом) позов підтримали в повному обсязі та просили його задовольнити. Разом з тим, представник Головного управління ДПС в Одеській області за зустрічним позовом в задоволені зустрічного позову ОСОБА_1 просив відмовити у повному обсязі.

Представник позивача за зустрічним позовом у судовому засіданні наполягала на задоволення зустрічного адміністративного позову ОСОБА_1 та просила відмовити Головному управлінню ДПС в Одеській області у задоволенні первісного позову з підстав, викладених у заявах по суті справи.

Судом під час з`ясування обставин у справі було встановлено.

28.04.2020 року Головним управлінням ДПС в Одеській області було винесено податкове повідомлення-рішення №3-1504, на підставі якого ОСОБА_1 було визначено податкові зобов`язання за орендною платою з фізичних осіб за 2020 рік у розмірі 5 615,00 грн. (а.с. 116).

Зазначене податкове зобов`язання було визначено ОСОБА_1 на підставі листа Левадівської сільської ради Миколаївського району Одеської області №18/02-16 від 20.01.2020 року (а.с. 16-17). До вказаного листа був приєднаний витяг з Реєстру щодо добровільного внесення плати користувачами за земельні ділянки на території Миколаївського району в межах населеного пункту с. Левадівка на 2020 року, в якому містяться дані про ОСОБА_1 за складське приміщення площею 950 кв.м, вартістю 5,91 за 1 кв.м, загальною сумою до сплати 5 615,00 грн.

23.11.2021 року Головним управлінням ДПС в Одеській області було винесено податкове повідомлення-рішення №-1504 (а.с. 118), на підставі якого ОСОБА_1 було визначено податкові зобов`язання за орендною платою з фізичних осіб за 2021 рік у розмірі 35 460,00 грн.

Зазначене податкове зобов`язання було визначено ОСОБА_1 на підставі листа Андрієво-Іванівської сільської ради Миколаївського району Одеської області №101 від 04.02.2021 року (а.с. 120-121). До вказаного листа був приєднаний витяг з Переліку фізичних осіб, з якими укладені договори оренди земель державної та комунальної власності та які використовують земельні ділянки без укладення договорів в 2021 році, в якому містяться дані про ОСОБА_1 як орендаря складу, якій знаходиться на земельній ділянці площею 0,6 га, вартістю 5,91 за 1 кв.м, загальною сумою до сплати 35 460,00 грн. Разом з тим, у зазначеному Переліку у графах «дата укладення договору оренди» та «дата державної реєстрації права оренди землі» будь-яких даних не міститься.

На виконання ухвали суду Андрієво-Іванівською сільською радою Березівського району Одеської області було надано до суду лист-відповідь від 06.11.2023 року та зазначено, що складське приміщення площею 950 кв.м., розташоване на земельній ділянці площею 0,6 га (уточнена 0,43 га) належить до комунальної власності Андрієво-Іванівської сільської ради та використовується без укладання договору оренди.

Також з матеріалів справи вбачається, що 03.11.2020 року податковим органом було винесено податкову вимогу форми «Ф» №15881-13 на суму боргу 5 615,00 грн. (а.с. 130-131).

Зазначені оспорювані податкові-повідомлення рішення та податкова вимога направлялись Головним управлінням ДПС в Одеській області на податкову адресу ОСОБА_1 , яка міститься в Державному реєстрі фізичних осіб-платників податків, а саме АДРЕСА_1 , водночас не були вручені адресату та повертались на адресу податкового органу із відміткою «за закінченням терміну зберігання» (а.с. 11-15).

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши заяви по суті справи та інші надані до суду письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному і об`єктивному дослідженні, проаналізувавши положення чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, та судову практику, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 67 Конституції України, кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Згідно до вимог пп. 20.1.28 п. 20.1 ст. 20 ПК України органи державної податкової служби, окрім іншого, мають право стягувати до бюджетів та державних цільових фондів суми грошових зобов`язань та/або податкового боргу у випадках, порядку та розмірі, встановлених ПК України, стягувати суми простроченої заборгованості суб`єкта господарювання перед державою (Автономною Республікою Крим чи територіальною громадою міста) за кредитом (позикою), залученим державою (Автономною Республікою Крим чи територіальною громадою міста) або під державну (місцеву) гарантію, а також за кредитом з бюджету в порядку, визначеному ПК України.

За приписами п. 41.2 ст. 41 Податкового кодексу України, органами стягнення є податкові органи (центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, його територіальні органи) - щодо дотримання законодавства з питань оподаткування (крім випадків, визначених підпунктом 41.1.2 цього пункту), законодавства з питань сплати єдиного внеску, а також щодо дотримання іншого законодавства, контроль за виконанням якого покладено на центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, чи його територіальні органи.

Орган стягнення звертається до суду з позовом про стягнення суми податкового боргу платника податку - фізичної особи. Стягнення податкового боргу за рішенням суду здійснюється державною виконавчою службою відповідно до закону про виконавче провадження (п. 87.11 ст. 87 Податкового кодексу України).

Відповідно до п. 15.1 ст. 15 Податкового кодексу України (далі - ПК України), платниками податків визнаються фізичні особи (резиденти і нерезиденти України), юридичні особи (резиденти і нерезиденти України) та їх відокремлені підрозділи, які мають, одержують (передають) об`єкти оподаткування або провадять діяльність (операції), що є об`єктом оподаткування згідно з цим Кодексом або податковими законами, і на яких покладено обов`язок із сплати податків та зборів згідно з цим Кодексом.

Згідно з п. 16.1.4 ст. 16 ПК України, платник податків зобов`язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Відповідно до пп. 14.1.175 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України, податковий борг - сума узгодженого грошового зобов`язання, не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, та непогашеної пені, нарахованої у порядку, визначеному цим Кодексом.

У разі коли платник податків не сплачує узгодженої суми грошового зобов`язання у встановлені законодавством строки, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення (п. 59.1 ст. 59 Податкового кодексу України).

Відповідно до підпункту 14.1.136 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою.

Визначення платників орендної плати, база оподаткування та порядок справляння орендної плати, встановлено статтею 288 Податкового кодексу України.

Відповідно до пунктів 288.2, 288.3 статті 288 Податкового кодексу України платником орендної плати є орендар земельної ділянки. Об`єктом оподаткування є земельна ділянка, надана в оренду. Розмір та умови внесення орендної плати встановлюються у договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем (пункт 288.4 статті 288 Податкового кодексу України).

Відповідно до пункту 288.7 статті 288 Податкового кодексу України податковий період, порядок обчислення орендної плати, строк сплати та порядок її зарахування до бюджетів застосовується відповідно до вимог статей 285-287 цього розділу.

Податковий період для орендної плати застосовується відповідно до вимог статті 285 Податкового кодексу України, відповідно до якої, базовим податковим (звітним) періодом для плати за землю є календарний рік. Базовий податковий (звітний) рік починається 1 січня і закінчується 31 грудня того ж року (для новостворених підприємств та організацій, а також у зв`язку із набуттям права власності та/або користування на нові земельні ділянки може бути меншим 12 місяців).

Органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування, які укладають договори оренди землі, повинні до 1 лютого подавати контролюючому органу за місцезнаходженням земельної ділянки переліки орендарів, з якими укладено договори оренди землі на поточний рік, та інформувати відповідний контролюючий орган про укладення нових, внесення змін до існуючих договорів оренди землі та їх розірвання до 1 числа місяця, що настає за місяцем, у якому відбулися зазначені зміни. Форма надання інформації затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної фінансової політики. Договір оренди земель державної і комунальної власності укладається за типовою формою, затвердженою Кабінетом Міністрів України.

Порядок обчислення орендної плати застосовується відповідно до вимог статті 286 Податкового кодексу України.

Відповідно до пункту 286.5 статті 286 Податкового кодексу України, нарахування фізичним особам сум податку проводиться контролюючими органами (за місцем знаходження земельної ділянки), які надсилають (вручають) платникові за місцем його реєстрації до 1 липня поточного року податкове повідомлення-рішення про внесення податку за формою, встановленою у порядку, визначеному статтею 58 цього Кодексу.

Згідно пункту 288.1 статті 288 Податкового кодексу України підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки.

Розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу не може бути меншою за розмір земельного податку:

для земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких проведено, - у розмірі не більше 3 відсотків їх нормативної грошової оцінки, для земель загального користування - не більше 1 відсотка їх нормативної грошової оцінки, для сільськогосподарських угідь - не менше 0,3 відсотка та не більше 1 відсотка їх нормативної грошової оцінки;

для земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких не проведено, - у розмірі не більше 5 відсотків нормативної грошової оцінки одиниці площі ріллі по Автономній Республіці Крим або по області, для сільськогосподарських угідь - не менше 0,3 відсотка та не більше 5 відсотків нормативної грошової оцінки одиниці площі ріллі по Автономній Республіці Крим або по області;

не може перевищувати 12 відсотків нормативної грошової оцінки.

Згідно ч.1 ст.124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Спеціальним законом, яким регулюються відносини, пов`язані з орендою землі, є Закон України «Про оренду землі» від 6 жовтня 1998 року №161-XIV (далі - Закон №161-XIV, в редакції, чинній на час укладання договору оренди земельної ділянки).

За ст. 2 Закону №161-XIV пов`язані з орендою землі, регулюються ЗК України, ЦК України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі, який, за змістом статті 13 цього Закону є договором, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Згідно ст. 14 Закону №161-XIV договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально.

Типова форма договору оренди землі затверджується Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ст.ст.13, 15, 16 Закону №161-XIV договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Істотними умовами договору оренди землі є, зокрема, орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату.

Укладення договору оренди земельної ділянки із земель державної або комунальної власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування - орендодавця, прийнятого у порядку, передбаченому Земельним кодексом України, або за результатами аукціону.

Відповідно до статті 17 Закону №161-XIV об`єкт за договором оренди землі вважається переданим орендодавцем орендареві з моменту державної реєстрації права оренди, якщо інше не встановлено законом.

Згідно статті 19 Закону №161-XIV строк дії договору оренди землі визначається за згодою сторін, але не може перевищувати 50 років. Дата закінчення дії договору оренди обчислюється від дати його укладення.

Право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації такого права.

Статтею 21 Закону №161-XIV передбачено, що орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі.

Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваного рішення) обов`язковій державній реєстрації підлягають право постійного користування та право оренди (суборенди) земельної ділянки.

Отже, право оренди земельної ділянки виникає після укладення договору оренди та його державної реєстрації у встановленому законом порядку.

Згідно ст. 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Як було встановлено судом під час розгляду справи з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за позивачем не зареєстровано право власності або користування (оренди) на спірну земельну ділянку (а.с. 96).

За правовим висновком Верховного суду у складі Касаційного адміністративного суду в постановах від 8 вересня 2020 року у справі №807/2849/14 та від 29 листопада 2019 року у справі №360/3442/18 набрання договором чинності є моментом у часі, коли починають діяти права та обов`язки по договору, тобто, коли договір (як підстава виникнення правовідносин та письмова форма, в якій зафіксовані умови договору) стає правовідносинами, на виникнення яких було спрямоване волевиявлення сторін.

Отже, обов`язок платника податків сплачувати орендну плату за земельні ділянки державної та комунальної власності виникає саме з дня набрання чинності договору оренди земельної ділянки, тобто, з моменту його державної реєстрації.

Суд враховує правову позицію Великої Палати Верховного суду в постанові від 09.12.2019 року у справі № 917/1739/17, за якою право оренди земельної ділянки виникає на підставі відповідного договору з моменту державної реєстрації цього права. Виникнення права власності на будинок, будівлю, споруду не є підставою для виникнення права оренди земельної ділянки, на якій вони розміщені і яка не була відведена в оренду попередньому власнику. Проте, враховуючи приписи частини другої статті 120 ЗК України, не є правопорушенням відсутність у власника будинку, будівлі, споруди зареєстрованого права оренди на земельну ділянку, яка має іншого власника і на якій ці будинок, будівля, споруда розташовані. Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно (частина перша статті 1212 ЦК України). До моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними. Фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 ЦК України.

З матеріалів справи, зокрема з листа Андрієво-Іванівської сільської ради Миколаївського району Одеської області від 06.11.2023 року вбачається, що вищезгадане складське приміщення площею 950 кв.м, розташоване на земельній ділянці площею 0,6 га, належить до комунальної власності Андрієво-Іванівської сільської ради та використовується без укладання договору оренди. Зазначене свідчить про відсутність договору оренди земельної ділянки між ОСОБА_1 та Андрієво-Іванівською сільською радою Березівського району Одеської області, в якому би визначався розмір орендної плати. Не вбачається існування таких договорів і між ОСОБА_1 та Левадівською сільською радою Миколаївського району Одеської області (яка в подальшому увійшла в склад Андрієво-Іванівської сільської територіальної громади).

При цьому, якщо Андрієво-Іванівська сільська рада Березівського району Одеської області вважає, що ОСОБА_1 використовував складське приміщення, що знаходиться на земельній ділянці комунальної власності без правовстановлюючих документів, не уклавши при цьому із сільською радою відповідний договір, то у такому випадку сільська рада як власник даної земельної ділянки має право звернутися до суду з вимогами про стягнення коштів за її користування, відповідне право на яку не оформлено у встановленому порядку.

При цьому, нормами Податкового кодексу України не передбачено встановлення такого податку як плата за користування земельними ділянками, які використовуються юридичними і фізичними особами, але право власності на які або право оренди яких в установленому законодавством порядку не оформлено.

Таким чином, нарахування ОСОБА_1 орендної плати без укладення між ним та Андрієво-Іванівською сільською радою Миколаївського району Одеської області, Левадівською сільською радою Миколаївського району Одеської області договору оренди, зареєстрованого у встановленому законом порядку, є безпідставним, оскільки у спірних правовідносинах у ОСОБА_1 не виник податковий обов`язок зі сплати орендної плати за земельну ділянку державної і комунальної власності.

Аналогічна правова позиція була висловлена у постанові Першого апеляційного адміністративного суду від 05.07.2023 року по справі №200/1278/22.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Згідно з ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в рішенні від 14.12.2011 № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Стосовно «порушеного права», за захистом якого особа може звертатися до суду, то за змістом рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 року №18-рп/2004 це поняття, яке вживається у низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в тому ж рішенні Конституційного Суду України зазначено, що «поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Відтак, приймаючи до уваги вищевикладене та оцінюючи встановлені факти та наявні у матеріалах справи письмові докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення Головного управління ДПС в Одеській області 3-1504 від 28.04.2020 року та №-1504 від 23.11.2021 року та податкова вимога №15881-13 від 03.11.2020 року є необґрунтованими, протиправними та такими, що підлягають скасуванню. За таких умов суд вважає за можливе в цій частині задовольнити зустрічний адміністративний позов ОСОБА_1 .

Зазначений спосіб є достатнім для захисту прав та інтересів позивача, а тому позовні вимоги в частині визнання протиправними дії Головного управління ДПС в Одеській області (код ЄДРПОУ ВП 44069166) та Головного управління ДПС в Одеській області () щодо нарахування ОСОБА_1 податкової заборгованості в сумі 41 057,00 грн. на підставі оскаржуваних податкових повідомлень рішень та податкової вимоги суд вважає такими, що заявлені зайво та задоволенню не підлягають.

При вирішенні справи суд відхиляє посилання представника ОСОБА_1 на те, що оспорювані податкові повідомлення-рішення та податкова вимога направлялись позивачу за зустрічним позовом на невірну адресу: АДРЕСА_2 , оскільки він з 27.09.2004 року зареєстрований та проживає за адресою АДРЕСА_3 (а.с. 22, 173), з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 45.1 статті 45 ПК України платник податків - фізична особа зобов`язана визначити свою податкову адресу.

Податковою адресою платника податків - фізичної особи визнається місце проживання, за яким вона береться на облік як платник податків у контролюючому органі. Платник податків - фізична особа може мати одночасно не більш однієї адреси.

Відповідно до п.58.2 статті 58 Податкового кодексу України форма та порядок надіслання податкового повідомлення-рішення визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику.

Згідно приписів пункту 58.3 статті 58 ПК України податкове повідомлення-рішення надсилається (вручається) платнику податків у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу.

За п.42.2 статті 42 ПК України документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані у порядку, визначеному пунктом 42.4 цієї статті, надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків (його представнику).

Згідно п.42.3 статті 42 ПК України якщо платник податків у порядку та у строки, визначені статтею 66 цього Кодексу, повідомив контролюючий орган про зміну податкової адреси, він на період з дня державної реєстрації зміни податкової адреси до дня внесення змін до облікових даних такого платника податків звільняється від виконання вимог документів, надісланих йому контролюючим органом за попередньою податковою адресою та в подальшому повернених як таких, що не знайшли адресата.

Відповідно до п.42.5 статті 42 ПК України у разі якщо пошта не може вручити платнику податків документ у зв`язку з відсутністю за місцезнаходженням посадових осіб платника податків, їхньою відмовою прийняти документ, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, документ вважається врученим платнику податків у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причини невручення.

Згідно з пунктом 70.1. статті 70 ПК України центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову і митну політику, формує та веде Державний реєстр фізичних осіб - платників податків (далі - Державний реєстр).

За приписами підпункту 70.2.4. пункту 70.2. статті 70 ПК України до облікової картки фізичної особи - платника податків та повідомлення (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків) вноситься інформація про місце проживання, а для іноземних громадян - також громадянство.

Відповідно до пункту 70.7. статті 70 ПК України, фізичні особи - платники податків зобов`язані подавати контролюючим органам відомості про зміну даних, які вносяться до облікової картки або повідомлення (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків і мають відмітку у паспорті), протягом місяця з дня виникнення таких змін шляхом подання відповідної заяви за формою та у порядку, визначеними центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику.

Відповідно до пунктів 3, 5 Розділу ІІІ Порядку надіслання контролюючими органами податкових повідомлень-рішень платникам податків, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 28 грудня 2015 року №1204 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 січня 2016 року за №124/28254 (в редакції чинній на час направлення платнику податків податкових повідомлень-рішень) податкове повідомлення-рішення вважається надісланим (врученим) платнику податків - фізичній особі, якщо його вручено особисто такій фізичній особі чи її законному представникові або надіслано на адресу за місцем проживання або останнього відомого місцезнаходження такої фізичної особи з повідомленням про вручення.

Якщо пошта (поштова служба) не може вручити платнику податків податкове повідомлення-рішення через відсутність за місцезнаходженням платника податків (посадових осіб платника податків), їх відмову прийняти податкове повідомлення-рішення, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, податкове повідомлення-рішення вважається врученим платнику податків у день, зазначений поштою (поштовою службою) в повідомленні про вручення, із зазначенням причин невручення.

Аналізуючи вищевикладене суд зазначає, що Податковим кодексом України встановлено обов`язок фізичної особи - платника податків у разі зміни даних, які вносяться до облікової картки, подавати контролюючим органам відомості про зміну даних протягом місяця з дня виникнення таких змін.

Разом з цим, обов`язку контролюючого органу щодо повідомлення платника податків про прийняття відповідного рішення кореспондує обов`язок такого платника добросовісно ставитись до отримання відповідної кореспонденції або повідомлень.

Як вбачається з наданої податковим органом відповіді на запит з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про реєстраційні дані фізичної особи-платника податків, зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_1 є наступна адреса АДРЕСА_2 (а.с. 20), тому на вказану податкову адресу Головне управління ДПС в Одеській області направляло рекомендованими листами оспорювані податкові повідомлення-рішення та податкову вимогу.

У постанові Верховного Суду від 15.02.2023 року по справі №420/26492/21 була сформована правова позиція, згідно якої контролюючий орган не наділений повноваженнями на власний розсуд змінювати дані Державного реєстру та облікової картки платника та/або розшукувати місцезнаходження платника податку, а тому погоджується з висновком суду апеляційної інстанції, що контролюючий орган, не маючи інших правових механізмів для отримання персональних даних про платника податків, вправі розраховувати на актуальність (відповідність) даних облікової картки та, відповідно, у випадку недотримання платником податків приписів закону та невиконання обов`язку інформувати податковий орган про зміну своїх персональних даних, має нести ризик настання негативних наслідків такої поведінки.

Враховуючи вищенаведене суд зазначає, що під час розгляду даної справи представник ОСОБА_1 не спростовувала того, що обов`язок щодо інформування контролюючого органу про зміну свого фактичного місцезнаходження ОСОБА_1 не виконав.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про зобов`язання Головного управління ДПС в Одеській області внести зміни в інтегровану картку платника податків ОСОБА_1 в ІТС «Податковий борг» шляхом виключення суми заборгованості у розмірі 41 057,00 грн., суд зазначає наступне.

Наказом Міністерства фінансів України №5 від 12.01.2021 року затверджений Порядок ведення податковими органами оперативного обліку податків, зборів, платежів та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі Порядок №5).

Відповідно до п.2 розділу І Порядку №5 інтегрована картка платника - форма оперативного обліку податків, зборів, платежів та єдиного внеску, що ведеться за кожним видом платежу.

Пунктом 2 підрозділу 13 розділу ІV Порядку №5 зазначено, що на підставі інформації про початок/продовження у законодавчо встановлені строки процедури адміністративного оскарження (скарга (заява) платника податків) або про початок/продовження процедури судового оскарження нарахована сума податків вважається неузгодженою, а в ІКП відображаються облікові показники (операції) щодо її виключення. У разі якщо за результатами судового оскарження нарахована сума у повному обсязі скасовується, то в ІКП відображення облікових показників щодо поновлення такої суми не проводиться.

Відображення контролюючим органом в інтегрованій картці платника податків відомостей щодо своєчасного нарахування та сплати податкових зобов`язань створює певні наслідки для платника податків та наявність у останнього матеріально-правового інтересу, щоб дані інтегрованих карток правильно відображали фактичний стан розрахунків з бюджетом.

Відповідно, у разі скасування вимоги про сплату податкового боргу, контролюючий орган повинен вчинити дії щодо відображення/коригування в інтегрованій картці позивача дійсного стану зобов`язань перед бюджетом.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 19.02.2019 року по справі №825/999/17 та від 26.02.2019 року по справі №805/4374/15-а.

Вищезазначене свідчить про відсутність підстав для задоволення як передчасних позовних вимог в частині зобов`язання Головного управління ДПС в Одеській області внести зміни до інтегрованої картки, оскільки відсутні підстави вважати, що право ОСОБА_1 буде порушено з боку податкового органу після набрання законної сили судовим рішенням по даній справі.

У разі набрання даним рішенням законної сили у ОСОБА_1 виникне право звернутися до контролюючого органу із вимогою про виключення з обліку спірної суми податкового боргу у розмірі 41 057,00 грн. і лише відмова контролюючого органу провести дії щодо виключення з обліку суми вказаного податкового боргу з орендної плати з фізичних осіб може бути підставою для оскарження в суді.

Тобто задоволення позовних вимог в цій частині буде свідчити про вирішення спору, який наразі відсутній, оскільки суд виходить з того, що у порядку адміністративного судочинства підлягають захисту лише порушені, невизнані або оспорювані права. Суд не може під час прийняття рішення по суті справи, вирішувати питання щодо правовідносин, які, можливо, будуть мати місце в майбутньому.

Отже, в спірних правовідносинах належним та достатнім для захисту прав ОСОБА_1 є визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень 3-1504 від 28.04.2020 року, №-1504 від 23.11.2021 року та податкової вимоги №15881-13 від 03.11.2020 року, оскільки саме таке рішення суду, в разі набрання ним законної сили, є підставою для вчинення податковим органом дій по виключенню з обліку сум, які визначали наявність податкового боргу в інтегрованій картці платника.

З вищенаведених підстав не підлягає задоволенню первісний позов Головного управління ДПС в Одеській області до ОСОБА_1 про стягнення податкового боргу по орендній платі за землю з фізичних осіб у сумі 41 075,00 грн.

Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне.

Під час розгляду справи представником позивача за зустрічним позовом було заявлено клопотання про стягнення з Головного управління ДПС в Одеській області на користь позивача судових витрат на професійну правову допомогу в сумі 8 000,00 грн.

Згідно ч. 1 ст. 132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч.1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно ч.ч.1-4 ст. 134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Витрати, що підлягають сплаті за послуги адвоката, визначаються у порядку, встановленому Законом України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" від 05.07.2012 року №5076-VI (далі Закон №5076-VI).

Відповідно до ч. 3 ст. 4 Закону №5076-VI адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання (організаційні форми адвокатської діяльності).

Згідно п.п. 1, 2, 6 ч. 1, ч. 2 ст. 19 Закону №5076-VI видами адвокатської діяльності є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону №5076-VI інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення.

Частиною 3 статті 30 Закону №5076-VI встановлено, що при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Крім вищезазначеного закону, Порядок оплати праці адвоката регулюється Правилами адвокатської етики, затверджених 09.06.2017 року з`їздом адвокатів України.

Так відповідно до статті 28 Правил адвокатської етики - формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту є гонорар.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання), розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Отже, розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має право його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Разом з тим, суд зазначає, що відповідно до частин 4 та 5 статті 134 КАС України, законодавцем запроваджено принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката. Так розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Крім того, під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1)чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо (частина 3 статті 141).

Таким чином, у Кодексі адміністративного судочинства закладені критерії оцінки як співмірності витрат на оплату послуг адвоката (адекватності ціни за надані адвокатом послуги відносно складності та важливості справи, витраченого на ведення справи часу тощо), так і критерій пов`язаності цих витрат із веденням справи взагалі (пов`язаності конкретних послуг адвоката із веденням саме цієї судової справи, а не іншої справи).

При цьому суд звертає увагу, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі та покладається на сторону, яка подає таке клопотання.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої було винесене судове рішення у справі, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Ті самі критерії застосовує і Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України", заява №19336/04, п. 269).

У постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 року №7 «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» також роз`яснено, що оцінка тих чи інших витрат сторін як судових здійснюється господарським судом з урахуванням обставин конкретної справи, у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо. Докази, які підтверджують розумність витрат на оплату послуг адвоката, повинна подавати сторона, що вимагає відшкодування таких витрат.

Згідно позиції Верховного Суду, яка викладена у постанові від 24.04.2018 року по справі №814/1258/16, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами із наданням, зокрема, розрахунків (калькуляції) вартості правової допомоги, а не лише з визначенням загальної вартості наданої допомоги. Такий розрахунок може бути відображений у звіті про виконану роботу, розрахунку чи акті здачі-приймання робіт із конкретизацією кожної вчиненої процесуальної дії.

Судом встановлено, що між Адвокатським бюро «Лариси Чекмарьової» (як бюро) та ОСОБА_1 (як клієнтом) було укладено договір №103 від 12.06.2023 року про надання правової допомоги (далі Договір №103), згідно п.1.1 якого клієнт доручає, а бюро приймає на себе зобов`язання надавати правову допомогу в обсязі та на умовах передбачених цим договором.

Відповідно до п.2.1 Договору №103 правова допомога надається клієнту шляхом:

2.1.1 надання правової інформації, консультацій і роз?яснень з правових питань;

2.1.2. складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;

2.1.3. представництво інтересів клієнта у судах під час здійснення цивільного, гос-подарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами;

2.1.4. правовий супровід підприємницької діяльності клієнта.

За п.2.3 Договору №103 безпосереднє представництво інтересів клієнта від імені бюро за цим договором здійснює: адвокат Чекмарьова Лариса Юріївна, що діє на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії ОД №003941 від 18.09.2019 року.

В матеріалах справи також наявна додаткова угода №1 від 12.06.2023 року до Договору №103 про надання правової допомоги від 12.06.2023 року (далі Додаткова угода №1), яка згідно п.1 визначає порядок оплати юридичних послуг (гонорару) бюро за надання правової допомоги у правовому супроводі діяльності клієнта.

Відповідно до п.2 Додаткової угоди №1 вартість послуг за надану правову допомогу зазначається бюро у рахунку на оплату гонорару за фактично виконану роботу.

Згідно п.3.1 Додаткової угоди №1 оплата послуг за надану правову допомогу здійснюються клієнтом протягом 5-ти робочих днів з дати надання рахунку на оплату гонорару.

До Додаткової угоди №1 було додано орієнтований розрахунок витрат на правову допомогу, згідно якого:

усні та письмова консультація 500,00 грн.;

ознайомлення з матеріалами справи 500,00 грн.;

підготовка, складання та подання відзиву на позовну заяву 2 000,00 грн.;

підготовка, складання та подання зустрічної позовної заяви 2 000,00 грн.;

участь у судових засіданнях 2 3 000,00 грн.

Всього орієнтовний розрахунок витрат складає 8,000 грн.

Також у матеріалах справи також наявна додаткова угода №2 від 12.07.2023 року до Договору №103 про надання правової допомоги від 12.06.2023 року, згідно п.1 якої клієнт оплачує бюро 4,000 грн. за участь у справі №420/11200/23 за первісним позовом Головного управління ДПС в Одеській області до ОСОБА_1 про стягнення суми податкового боргу та 4 000,00 грн. за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Одеській області, як відокремленого підрозділу, Головного управління ДПС в Одеській області про визнання протиправними дій та скасування вимоги, податкових повідомлень-рішень, зобов`язання вчинити певні дії.

Враховуючи, що розгляд за первісним позовом Головного управління ДПС в Одеській області до ОСОБА_1 про стягнення суми податкового боргу та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Одеській області, як відокремленого підрозділу, Головного управління ДПС в Одеській області розглядався судом в межах одного провадження, то суд зазначає, що представник ОСОБА_1 жодним чином не обґрунтовує поділ витрат на правову допомогу у розмірі 4 000,00 грн. за участь у справі за первісним позовом та окремо 4 000,00 грн. за участь у справі за зустрічним позовом.

Крім того суд не враховує заявлені витрати на підготовку зустрічного позову у вказаному розмірі, оскільки зустрічна позовна заява фактично збігається за змістом відзиву на первісний позов.

Виходячи з наведеного, враховуючи необхідність часткового задоволення зустрічного позову, а також додані до справи докази понесення стороною позивача за зустрічним позовом судових витрат, їх співмірність із складністю справи, обсягом наданих до суду та досліджених матеріалів, а також обсягом виконаних адвокатом робіт, наданих послуг (її участь у судових засіданнях), суд доходить висновку про наявність підстав для часткового задоволення клопотання представника позивача за зустрічним позовом в частині стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу з Головного управління ДПС в Одеській області за рахунок його бюджетних асигнувань на користь позивача у розмірі 5 000,00 грн.

В іншій частині клопотання про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу задоволенню не підлягає.

Крім того, відповідно до ч.1 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

ОСОБА_1 за подання зустрічної позовної заяви було сплачено судовий збір у розмірі 2 147,20 грн., що підтверджується матеріалами справи.

Враховуючи наявність підстав для часткового задоволення зустрічного адміністративного позову ОСОБА_1 , суд вважає необхідним стягнути на його користь з Головного управління ДПС в Одеській області суму сплаченого судового збору у розмірі 1 073,60 грн. за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Керуючись вимогами ст.ст. 2, 6-11, 77, 90, 241-246, 251, 255, 257-258, 262, 293, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ :

Зустрічний адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 ) до Головного управління ДПС в Одеській області (65044, м. Одеса, вул. Семінарська, 5), Головного управління ДПС в Одеській області, як відокремленого підрозділу (65044, м. Одеса, вул. Семінарська, 5) про визнання протиправними дій та скасування вимоги, податкових повідомлень-рішень, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС в Одеській області №3-1504 від 28.04.2020 року.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС в Одеській області №-1504 від 23.11.2021 року.

Визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) Головного управління ДПС в Одеській області №15881-13 від 03.11.2020 року.

В задоволенні іншої частини вимог зустрічного позову відмовити.

У задоволенні первісного адміністративного позову Головного управління ДПС в Одеській області до ОСОБА_1 про стягнення суми податкового боргу відмовити.

Стягнути з Головного управління ДПС в Одеській області () за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 суму сплаченого позивачем судового збору за подання адміністративного позову у розмірі 1073,60 грн.

Стягнути з Головного управління ДПС в Одеській області () за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000,00 грн.

Рішення суду може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду в порядку та строки, встановлені статтями 293, 295 та пп.15.5 п.15 ч.1 розділу VII «Перехідні положення» КАС України.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Повний текст судового рішення виготовлений та підписаний суддею 24 січня 2024 року.

Суддя О.В. Білостоцький