Справа № 120/17683/23
Суддя: Заброцька Людмила Олександрівна
Дата ухвалення: 2024-01-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

м. Вінниця

26 січня 2024 р. Справа № 120/17683/23

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Заброцької Людмили Олександрівни, розглянувши в порядку письмового провадження заяву позивача про забезпечення позову в адміністративній справі

за позовом: ОСОБА_1

до: командира військової частини НОМЕР_1 , військово - медичного клінічного центру Центрального регіону

про: визнання протиправними дій та бездіяльності, зобов"язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Вінницького окружного адміністративного суду перебуває адміністративна справа за позовом ОСОБА_1 до командира військової частини НОМЕР_1 , військово - медичного клінічного центру Центрального регіону про визнання протиправними дій та бездіяльності, зобов"язання вчинити дії.

24.01.2024 року позивачем ОСОБА_1 подано до суду заяву по забезпечення позову, відповідно до прохальної частини якої позивач просить:

- Зобов`язати командира військової частини НОМЕР_1 виконати вимоги пункту 5 Постанови Кабінету Міністрів України від 18.10.1999 року № 1923 Про затвердження Порядку надання медичної допомоги у військово-медичних закладах і взаєморозрахунків за неї між військовими формуваннями зі змінами внесеними Постановою КМ України від 19.04.2022 № 458 та надати Військово-медичному клінічному центру Центрального регіону, на його повідомлення від 22.10.2023 № 9141, направлення на лікування солдата ОСОБА_1 ;

- Зобов`язати Військово-медичний клінічний центр Центрального регіону прийняти рішення щодо вибору тактики подальшого лікування солдата ОСОБА_1 та здійснити усі передбачені у такому клінічному випадку медичними протоколами заходи щодо надання пацієнту медичної допомоги.

Обґрунтовуючи необхідність вжиття заходів забезпечення позову позивач вказав, що з часу відкриття провадження у справі стались події, про які позивач вважає за доцільне повідомити суд.

Так, позивач вказує, що Вінницький міський суд ухвалами від 05.12.2023 року прийняв наступні рішення:

- у справі № 127/35413/23 зобов`язав уповноважену особу Вінницької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості про вчинення кримінального правопорушення за заявою ОСОБА_1 від 12.10.2023 та надати заявнику, у встановленому законом порядку, витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань;

- у справі № 127/35661/23 зобов`язав уповноважену особу Вінницького районного управління поліції Головного управління Національної поліції у Вінницькій області внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості про вчинення кримінального правопорушення за заявою ОСОБА_1 , яка зафіксована в протоколі прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію від 03.11.2023, та надати заявнику, у встановленому законом порядку, витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Відповідно до витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі ЄРДР) від 20.12.2023 року зареєстровано кримінальне провадження № 0000578 за ч. 1 ст. 139 КК України в редакції 2001 року по факту ненадання працівниками ВМКЦ ЦР ОСОБА_1 03.11.2023 року медичної допомоги. 21.01.2024 року постановою дізнавача сектору дізнання Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області лейтенанта поліції Овсієнко Є.С позивача визнано потерпілим у зазначеному кримінальному провадженні та розпочато слідчі дії.

Позивач вказує, що йому стало відомо, що Вінницькою спеціалізованою прокуратурою у сфері оборони Південного регіону внесено відомості до ЄРДР та зареєстровано кримінальне провадження за ст. 382 КК України в редакції 2001 року до командира військової частини НОМЕР_1 щодо невиконання постанови 7ААС від 29.08.2023 року в адміністративній справі №120/3453/22.

Також позивач повідомляє, що стосовно виконання постанови 7ААС від 29.08.2023 року в адміністративній справі №120/3453/22 станом на теперішній час ухвалою 7ААС від 18.12.2023 року заяву ОСОБА_1 про встановлення судового контролю за виконанням постанови Сьомого апеляційного адміністративного суду від 29.08.2023 року у даній справі задоволено. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 подати протягом одного місяця з дати прийняття цієї ухвали звіт про виконання постанови Сьомого апеляційного адміністративного суду від 29 серпня 2023 року у справі №120/3453/22.

На виконання вказаної ухвали, до суду 11.01.2024 року від військової частини НОМЕР_1 надійшла заява про виконання постанови Сьомого апеляційного адміністративного суду від 29.08.2023 року від 04.01.2024 року № 1579/5/96. У цій заяві зазначено, що на виконання ухвали 7ААС від 18.12.2023 року у справі № 120/3453/22, у якості звіту про виконання постанови Сьомого апеляційного адміністративного суду від 29.08.2023 року, надається суду копія наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 08.11.2023 року № 644 про скасування наказу (по стройовій частині) від 30.03.2022 року № 59 про звільнення солдата ОСОБА_1 з військової посади стрільця.

Ухвалою 7ААС від 23.01.2024 року заява командира військової частини НОМЕР_1 від 04.01.2024 року № 1579/5/96 не визнана належним звітом про виконання постанови Сьомого апеляційного адміністративного суду від 29.08.2023 року та прийнято судом рішення про надання відповідачу нового строку для повного та належного виконання постанови суду.

Крім того, позивач вважав за необхідне повідомити суд стосовно свого теперішнього стану здоров`я, зокрема щодо загоювання правої нижньої кінцівки, та вказав, що у період часу з 25.10.2023 року і до теперішнього часу нижня частина його правої ноги перебуває у зафіксованому стані з застосуванням полімерного іммобілізуючого бинта (Scotchcast), який був накладений йому 25.10.2023 року лікуючим лікарем ОСОБА_2 перед випискою позивача з травматологічного відділення медичного центру.

Позивач зазначає, що після виписки з ВМКЦ ЦР він вимушений був проходити консультативно-медикаментозне лікування власним коштом та перебував під періодичним наглядом свого сімейного лікаря та лікаря-травматолога КНП ВОКМРЦВВРЗН ВОР ОСОБА_3 . Відповідно до консультативного висновку лікаря-травматолога КНП ВОКМРЦВВРЗН ВОР ОСОБА_3 від 18.01.2024 року, у якому він після чергового рентгеноскопічного дослідження дійшов висновку, що належної консолідації (зростання) травмованих кісток не відбулось, тому він рекомендував позивачу звернутись за консультацією до травматолога ВМКЦ ЦР для вирішення тактики подальшого лікування та доцільності зняття з ноги ОСОБА_1 полімерного іммобілізуючого бинта.

Позивач зазначає, що після отримання вказаного висновку, цього ж дня, 18.01.2024 року, він звернувся за консультацією з приводу отриманої травми ноги до лікаря травматолога медичного центру MED ONE ОСОБА_4 , а 19.01.2024 року до ТОВ ЄВРО МЕДСЕРВІС та 23.01.2023 року до лікарятравматолога Вінницької обласної клінічної лікарні ім. Пирогова ОСОБА_5 . Отримавши пояснення зазначених фахівців та отримавши додатково протокол СКТ, позивач дізнався та переконався, що в ситуація, яка склалась з перебігом його хвороби та за наслідками, які настали за період часу, що минув з моменту отримання ним травми, жоден медичний заклад і жодний спеціаліст не може взяти на себе відповідальність щодо визначення єдино вірної подальшої тактики його лікування.

Позивач зазначає, що усі зазначені лікарі та спеціалісти з діагностики, незалежно один від одного, дійшли єдиного висновку про те, що ОСОБА_1 необхідно звертатись до медичного закладу, який починав його лікування 21.10.2023 року і, не здійснив заходів своєчасного хірургічного втручання, що призвели до тепер наявних клінічних наслідків хвороби. Тому, вони вважають, що саме травматологи ВМКЦ ЦР мають, у ситуації, що склалась з перебігом хвороби позивача, приймати рішення щодо тактики його подальшого лікування та доцільності чи недоцільності хірургічного втручання з проведенням фіксації уламків зламаних кісток або щодо застосування якогось іншого альтернативного методу лікування.

Враховуючи, що командир військової частини НОМЕР_1 не надає позивачу направлення для проходження лікування в ВМКЦ ЦР, а посадові особи медичного центру не надають позивачу лікувальних послуг без такого направлення, у позивача виникла нагальна потреба у черговому зверненні до суду з цієї заявою про забезпечення позову та забезпечення надання державним медичним закладом особі з військовим статусом та статусом учасника бойових дій, гарантованої нормами прямої дії ст. 17 Конституції України, соціальної допомоги.

Позивач вважає що викладені вище обставини та факти, які характеризують ситуацію, що склалась у правовідносинах між ним, військовою частиною та медичним центром, беззаперечно свідчать про необхідність невідкладної та тимчасової правової охорони прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду, до вирішення спору судом та набрання рішенням суду законної сили, з урахуванням особливих обставин, які виникли впродовж зазначеного часу.

На думку позивача, саме таке втручання суду у спірні правовідносини, на стадії попереднього розгляду справи, забезпечить тимчасову правову охорону його прав та інтересів у вигляді зобов`язання командира військової частини НОМЕР_1 надати солдату ОСОБА_1 направлення для проходження лікування у ВМКЦ ЦР, та у вигляді зобов`язання суб`єкта владних повноважень ВМКЦ ЦР прийняти рішення щодо вибору тактики подальшого лікування ОСОБА_1 та проведення такого лікування.

З урахуванням наведених в заяві аргументів і фактів позивач вважає, що не вжиття судом зазначених заходів забезпечення позову унеможливить виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог та призведе до тяжких наслідків і, можливо, призведе до незворотного погіршення його здоров`я.

26.01.2024 до суду надійшли додаткові пояснення позивача до заяви про забезпечення позову, відповідно до яких позивач зазначає, що узгодивши 23.01.2024 року свої дії з дізнавачем сектору дізнання Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області лейтенантом поліції Овсієнко Є.С., Щетинін С.М. 24.01.2024 року, приблизно о 15:00 годині, прибув у приймальне відділення ВМКЦ ЦР та надавши черговому працівнику свої документи (військовий квиток, медичні виписки), попросив надати йому медичну допомогу з приводу травмованої ноги. Працівниця потелефонувала черговому лікарю та попросила зачекати. Через хвилин 10-15 до приймального відділення прибула велика кількість людей (три поліцейських, шість чоловік військових та дві особи цивільних) і почали відбуватись ті самі події, що і 03.11.2023 року на КПП ВМКЦ ЦР.

Через якийсь час прибула слідчо-оперативна група поліції, яка склала черговий протокол відбору у позивача заяви про вчинення кримінального правопорушення за ознаками ч. 2 ст. 139 КК України. Позивач зазначає, що оскільки вказані дії відбувались впродовж трьох годин у приміщенні, яке не опалюється, а він перебував в ньому без взуття на правій нозі, то, у результаті переохолодження та нервового стресу, 25.01.2024 року, у нього погіршився стан здоров`я, піднялась температура тіла та він вимушений був звернутись до свого сімейного лікаря для встановлення діагнозу.

Наведені факти і обставини, на думку позивача, вказують на систематичний та свідомий характер протиправних дій відповідачів.

Вирішуючи заяву про забезпечення позову суд керується таким.

Інститут забезпечення позову регламентовано статтями 150 - 158 Кодексу адміністративного судочинства України, які закріплюють підстави для вжиття заходів забезпечення адміністративного позову, а також види забезпечення позову під час здійснення адміністративного судочинства.

В свою чергу ст. 153 та 154 КАС України визначено порядок подання заяви про забезпечення позову та порядок її розгляду.

Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 153 КАС України заява про забезпечення позову подається після відкриття провадження у справі - до суду, у провадженні якого перебуває справа.

В свою чергу, відповідно до ч. 1 ст. 154 КАС України, заява про забезпечення позову розглядається судом, у провадженні якого перебуває справа або до якого має бути поданий позов, не пізніше двох днів з дня її надходження, без повідомлення учасників справи.

Беручи до уваги те, що матеріалів заяви достатньо для вирішення відповідного процесуального питання, заява про забезпечення позову розглядається судом без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні).

Визначаючись щодо заяви про забезпечення позову, суд керується такими мотивами.

Відповідно до ч. 1 ст. 150 КАС України суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо:

1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або

2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю (ч. 2 ст. 150 КАС України).

Надаючи оцінку аргументам заяви про забезпечення позову щодо очевидних ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень та порушення прав, свобод або інтересів позивача таким рішенням, дією або бездіяльністю відповідачів в справі, а також щодо ймовірних наслідків для позивача , суд зазначає наступне.

Забезпечення позову - це надання заявнику (позивачеві) тимчасової правової охорони його прав та інтересів, за захистом яких він звернувся чи планує звернутися до суду, до вирішення спору судом та набрання рішенням суду законної сили. Заходи забезпечення позову є втручанням суду у спірні правовідносини, тому вони повинні застосовуватися судом з підстав та в порядку, прямо передбачених законом (відповідний правовий висновок наведено у постанові Верховного Суду від 20.03.2019 року в справі № 826/14951/18).

Відтак, у кожному випадку суд повинен надати оцінку характеру ймовірних наслідків оскаржуваного рішення (дій чи бездіяльності) відповідача і лише у виняткових випадках за клопотанням позивача чи з власної ініціативи постановити ухвалу про забезпечення позову.

Згідно з ч. 2 ст. 151 КАС України заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб. Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії (правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 24.04.2019 року в справі № 826/10936/18 (провадження № К/9901/728/19).

Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, наслідків заборони відповідачу приймати рішення чи здійснювати певні дії.

Суд зауважує, що саме відповідність законодавчим нормам права позивача та його інтересу щодо отримання медичної допомоги саме в Військово-медичному клінічному центрі Центрального регіону та, відповідно, обов`язку відповідачів вчинити певні дії, є предметом спірних правовідносин, що виникли між сторонами в цій справі, та за захистом яких заявник звернувся до суду.

У Постанові Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 "Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" в тій частині, яка стосується загальних положень застосування забезпечення позову, а також у Постанові Пленуму Вищого адміністративного Суду України від 06 березня 2008 року № 2 "Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства під час розгляду адміністративних справ", роз`яснено, що розглядаючи клопотання про забезпечення позову, суд (суддя) повинен з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема в тому, чи існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з таким клопотанням, позовним вимогам.

Відтак, обов`язковою передумовою вжиття заходів забезпечення позову є обґрунтованість відповідних вимог сторони, в тому числі із зазначенням очевидних ознак протиправності оскаржуваного рішення, дії або бездіяльності, очевидної, реальної та невідворотної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам останньої, неможливості у подальшому без вжиття таких заходів відновлення прав особи, та обов`язковим поданням доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову. При цьому ознаки протиправності повинні бути пов`язані саме з порушеними правами, свободами чи інтересами.

Відповідно до заявлених вимог, викладених в позовній заяві, судом встановлено, що позивач вважає протиправними рішення, дії та бездіяльність суб`єкта владних повноважень Військово-медичного клінічного центру Центрального регіону, що виразились у перешкоджанні отримання 03 листопада 2023 року медичної допомоги у державній медичній установі солдатом-добровольцем ОСОБА_1 . Крім того, позивач вважає протиправними та незаконними дії суб`єкта владних повноважень командира військової частини НОМЕР_1 , які виразились у наданні ним листом від 23.10.2023 року № 7048/7/5416 Військово-медичному клінічному центру Центрального регіону на його повідомлення від 22.10.2023 року про госпіталізацію 21.10.2023 року солдата ОСОБА_1 недостовірної інформації та такої, що не відповідає висновкам і рішенням Постанови Сьомого апеляційного адміністративного суду від 29.08.2023 року у справі № 120/3453/22 про статус солдата-добровольця ОСОБА_1 та надання недостовірної інформації про обставини звільнення його зі служби 30.03.2022 року, а також у не наданні відповідачем 1 Військово-медичному клінічному центру Центрального регіону на його повідомлення від 22.10.2023 року про госпіталізацію 21.10.2023 року солдата ОСОБА_1 направлення відповідно до вимог п. 5 Постанови КМ України від 18.10.1999 року № 1923 Про затвердження Порядку надання медичної допомоги у військово-медичних закладах і взаєморозрахунків за неї між військовими формуваннями зі змінами внесеними Постановою КМ України від 19.04.2022 №458.

Також позивач вважає протиправними рішення, дії та бездіяльність суб`єкта владних повноважень Військово-медичного клінічного центру Центрального регіону щодо застосування останнім недостовірної інформації, наданої командиром військової частини НОМЕР_1 листом від 23.10.2023 року № 7048/7/5416 при здійсненні ним повноважень від імені держави при забезпеченні соціального захисту солдата-добровольця ОСОБА_1 , щодо невиконання Військово-медичним клінічним центром Центрального регіону постанови Сьомого апеляційного адміністративного суду зафіксованими від 29.08.2023 року та ухвали Верховного суду від 01.11.2023 року у справі № 120/3453/22, щодо несвоєчасного надання позивачу належним чином оформленої виписки із його медичної карти стаціонарного хворого, а також надання в подальшому такої у неналежно оформленому вигляді, щодо не надання у день виписки із травматологічного відділення листка непрацездатності, щодо не надання позивачу у день виписки медичних препаратів у асортименті та кількості, що передбачено медичними протоколами при встановленому щодо нього діагнозі.

При цьому ключовим мотивом оскарження вищезазначених рішень, дій (бездіяльності) відповідачів стало переконання позивача про відповідність нормам закону його права та інтересу на продовження отримання медичних послуг саме у військовому медичному закладі, з урахуванням його військового статусу як солдата добровольчого формування Сил ТО Збройних Сил України, та, з іншого боку, невизнання такого статусу відповідачами в справі.

В той же час, обставини, повідомлені суду в заяві про забезпечення позову та зміст додаткових пояснень, також стосуються права та законного інтересу позивача на продовження отримання медичних послуг саме у військовому медичному закладі, внаслідок травмування правої нижньої кінцівки, з урахуванням його військового статусу як солдата добровольчого формування Сил ТО Збройних Сил України, та, з іншого боку, невизнання такого статусу відповідачами в справі і, відповідно, заперечення ними права позивача на отримання медичної допомоги у військовому медичному закладі.

Тобто, повідомлені позивачем в заяві про забезпечення позову обставини та заявлені вимоги щодо зобов`язання командира військової частини НОМЕР_1 виконати вимоги пункту 5 Постанови Кабінету Міністрів України від 18.10.1999 року № 1923 Про затвердження Порядку надання медичної допомоги у військово-медичних закладах і взаєморозрахунків за неї між військовими формуваннями зі змінами внесеними Постановою КМ України від 19.04.2022 № 458 та надати Військово-медичному клінічному центру Центрального регіону, на його повідомлення від 22.10.2023 № 9141, направлення на лікування солдата ОСОБА_1 , а також зобов`язаня Військово-медичний клінічний центр Центрального регіону прийняти рішення щодо вибору тактики подальшого лікування солдата ОСОБА_1 та здійснити усі передбачені у такому клінічному випадку медичними протоколами заходи щодо надання пацієнту медичної допомоги, є тотожними предмету оскарження в цій справі та змісту заявлених позовних вимог, а відтак оцінка вказаним обставинам може бути надана судом саме під час вирішення справи по суті.

Суд зауважує, що фактично в контексті наведених сторонами аргументів підлягає встановленню наявність або відсутність у позивача військового статусу на час виникнення спірних правовідносин між сторонами та надання оцінки рішенням, діям ( бездіяльності ) відповідачів через призму встановленого правового статусу позивача. На переконання суду, підстави для висновків щодо цих питань, які є ключовими аргументами позову, на стадії розгляду заяви про забезпечення позову не є очевидними, потребують дослідження в ході розгляду справи. Тому суд критично оцінює обрану позивачем підставу забезпечення адміністративного позову, адже в іншому випадку втрачатиметься сенс подальшого судового провадження з огляду на наперед сформований висновок суду відносно основних доводів позову.

Суд зауважує, що рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України, статей 2, 5 КАС України.

При цьому обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) індивідуально виражені права чи інтереси особи, яка стверджує про їх порушення.

Неодмінним елементом правовідносин є їх зміст, тобто суб`єктивне право особи та її юридичний обов`язок. Відтак, судовому захисту підлягає суб`єктивне право особи, яке порушується у конкретних правовідносинах. Охоронюваний законом інтерес полягає у прагненні особи набути певних матеріальних або нематеріальних благ з метою задоволення певних потреб, якщо такі прагнення є абстрактними, тобто випливають із певного суб`єктивного права у конкретних правовідносинах. Тому порушення охоронюваного законом інтересу, яке дає підстави для звернення особи за судовим захистом, є створення об`єктивних перешкод на шляху до здобуття відповідного матеріального та/або нематеріального блага.

При цьому, (заявник) позивач на власний розсуд визначає чи порушені його права, свободи чи інтереси рішеннями, дією або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень.

Водночас, задоволення відповідних вимог особи можливе лише в разі об`єктивної наявності порушення, тобто встановлення, що рішення, дія або бездіяльність протиправно породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин.

Виходячи з вищенаведеного, суд констатує, що зазначене питання (наявності у позивача відповідного статусу на час виникнення спірних правовідносин ), яке є ключовим аргументом, як позовної заяви, так і заяви про забезпечення позову, може бути вирішено судом лише в ході розгляду справи по суті, за наслідком з`ясування доводів сторін, дослідження відповідних доказів, наданих всіма учасниками справи. І вже за наслідком його вирішення має бути надана оцінка оскаржуваним рішенням, діям ( бездіяльності ) відповідачів через призму встановленого правового статусу позивача.

Відтак, із урахуванням усталених правових висновків Верховного Суду релевантних із вказаним питанням, щодо очевидності ознак протиправності рішень, дій чи бездіяльності відповідачів та порушення прав, свобод або інтересів ОСОБА_1 такими, як однієї із підстав забезпечення позову, суд зазначає, що такі ознаки повинні, насамперед, існувати поза обґрунтованим сумнівом. Тобто, застосування заходів забезпечення позову із цих підстав є можливим у разі, якщо оскаржене рішення чи дія явно суперечить вимогам закону за критеріями, визначеними частиною другою статті 2 КАС України, порушує права, свободи або інтереси позивача і вжиття заходів забезпечення позову є дієвим способом запобігання істотним та реальним негативним наслідкам таких порушень. В іншому випадку, висновки суду про наявність очевидних ознак протиправності оспорюваного рішення та порушення ним прав, свобод чи інтересів позивача до розгляду справи по суті свідчать про наперед сформовану судом правову позицію у справі (висновок сформовано Верховним Судом у постановах від 16 травня 2019 року у справі № 826/14303/ 18, від 12 лютого 2020 року у справі № 640/17408/19, від 27 лютого 2020 року у справі № 640/16242/19 та від 11.01.2022 у справі № 640/18852/21).

Відносно аргументів про порушення прав та інтересів позивача оскаржуваними рішеннями, діями чи бездіяльністю відповідачів, то безумовно такі рішення, дії чи бездіяльність відповідачів можуть мати певний несприятливий вплив на позивача, який є учасником цих правовідносин. Такі рішення, дії чи бездіяльність можуть мати наслідки, які позивач оцінює негативно. Проте суд звертає увагу, що відповідно до ст. 150 КАС України зазначені обставини, не у кожному випадку є підставами для застосування заходів забезпечення позову в адміністративній справі (такий правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду від 10.04.2019 у справі № 826/16509/18, від 26.12.2019 у справі № 640/13245/19 та від 20.03.2019 у справі № 826/14951/18). За відсутності очевидних ознак протиправності оскарженої поведінки відповідачів, захист прав та інтересів є можливим у разі встановлення судом підстав для задоволення позовних вимог за результатом розгляду справи по суті, а не при вирішенні процесуального питання про забезпечення адміністративного позову.

Щодо ймовірного ускладнення виконання рішення суду чи унеможливлення його виконання без застосування заходів забезпечення позову суд зазначає наступне.

Так, обґрунтовуючи заяву про забезпечення позову позивач вказує, що викладені у ній обставини та факти, які характеризують ситуацію, що склалась у правовідносинах між ним, військовою частиною та медичним центром, на його думку, беззаперечно свідчать про необхідність невідкладної та тимчасової правової охорони прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду, до вирішення спору судом та набрання рішенням суду законної сили, з урахуванням особливих обставин, які виникли впродовж зазначеного часу.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Вказаний стандарт доказування застосовується, в тому числі при розгляді заяв про забезпечення позову із тою особливістю, що обґрунтування необхідності застосування заходу повинно бути повно викладено у заяві.

Позивач посилаючись на ускладнення ефективного захисту чи поновлення його прав та інтересів, за захистом яких він звернувся, зазначив про нагальну необхідність у подальшому та невідкладному лікуванні зламаної кінцівки з вказаним діагнозом саме в умовах Військово-медичного клінічного центру Центрального регіону.

В свою чергу, як вже було зазначено вище, наявність у позивача права на отримання медичних послуг саме у військовому медичному закладі, і зокрема в Військово-медичному клінічному центру Центрального регіону, є предметом спору в цій справі.

При цьому, матеріали заяви не містять жодних належних доказів, які б свідчили про загрозу здоров`ю заявника, як він зазначає, з урахуванням його фізичного стану спричиненого травмою кінцівки, у разі не вжиття відповідних заходів забезпечення позову.

Суд зауважує, що відповідно до чинного законодавства України, кожен громадянин має право на безоплатне отримання у державних та комунальних закладах охорони здоров`я медичної допомоги, до якої, зокрема, належать: екстрена медична допомога; первинна медична допомога, яка, як правило, надається сімейними лікарями ( в тому числі учасникам бойових дій, про наявність статусу якого зазначає позивач ); спеціалізована медична допомога, що надається за медичними показаннями. Як правило, така допомога надається районними закладами охорони здоров`я за місцем проживання та за направленням закладів вторинної допомоги.

При цьому, суд зауважує, що долучені до заяви про забезпечення позову матеріали не містять лікарського направлення, оформленого відповідно до Порядку направлення пацієнтів до закладів охорони здоров`я та фізичних осіб - підприємців, які в установленому законом порядку одержали ліцензію на провадження господарської діяльності з медичної практики та надають медичну допомогу відповідного виду, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я №586 від 28.02.2020 року ( далі Порядок №586 ), виданого позивачу на отримання відповідних медичних послуг в певному лікувальному закладі, в даному випадку - Військово-медичному клінічному центрі Центрального регіону.

Посилання позивача на консультативний висновок лікаря-травматолога КНП ВОКМРЦВВРЗН ВОР ОСОБА_3 від 18.01.2024 року, у якому останній зазначив як рекомендацію отримання консультації травматолога ВМКЦ ЦР для вирішення тактики подальшого лікування, є необгрунтованим, оскільки такий висновок не є направленням, оформленим відповідно до Порядку №586.

Крім того, не свідчать про необхідність вжиття заходів забезпечення позову ( у спосіб про який просить позивач ) доводи позивача, що звернувшись 18.01.2024 року за консультацією з приводу отриманої травми ноги також до лікаря травматолога медичного центру MED ONE ОСОБА_4 , а 19.01.2024 року до ТОВ ЄВРО МЕДСЕРВІС та 23.01.2023 року до лікарятравматолога Вінницької обласної клінічної лікарні ім. Пирогова Кузьмова Р.А., та отримавши пояснення зазначених фахівців, позивач дізнався та переконався, що в ситуація, яка склалась з перебігом його хвороби, жоден медичний заклад і жодний спеціаліст не може взяти на себе відповідальність щодо визначення єдино правильної подальшої тактики його лікування.

Суд зауважує, що алгоритм дій у випадку необхідності отримання вторинної та спеціалізованої медичної допомоги визначається вищезазначеним Порядком №586, який регулює механізм взаємодії пацієнта, лікаря, який направляє пацієнтів, та медичних працівників, що здійснюють медичне обслуговування за направленням, та поширюється на всі заклади охорони здоров`я та фізичних осіб - підприємців, які в установленому законом порядку одержали ліцензію на провадження господарської діяльності з медичної практики.

Відтак, суд вважає безпідставними та необґрунтованими посилання позивача на ймовірне ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду без застосування заходів забезпечення позову, про які він просить, та що таке призведе до тяжких наслідків чи незворотного погіршення його здоров`я.

При цьому суд повторно зауважує, що питання наявності підстав та обов`язку у командира військової частини НОМЕР_1 надати Військово-медичному клінічному центру Центрального регіону, на його повідомлення від 22.10.2023 №9141, направлення на лікування позивача є спірним в правовідносинах сторін і може бути вирішено лише за наслідком розгляду справи по суті.

Суд наголошує, що заходи забезпечення позову є втручанням суду у спірні правовідносини, тому вони повинні застосовуватися судом з підстав та в порядку, прямо передбачених законом.

Підсумовуючи суд зазначає, що в спірних правовідносинах забезпечення позову шляхом зобов`язання відповідачів в справі вчинити певні дії ( про які просить позивач в позові), враховуючи, що такі є спірними в рамках даних правовідносин, коли відповідачі заперечують наявність в них відповідної компетенції на вчинення таких дій, буде свідчити про фактичне вирішення спору без розгляду справи по суті, без належного, повного та всебічного з`ясування всіх обставин справи, що суперечить інституту забезпечення позову.

Інші доводи позивача ( щодо зареєстрованих кримінальних проваджень, подання позивачем заяв про вчинення злочину тощо ) не спростовують вищенаведені висновки суду та жодним чином не свідчать про необхідність вжиття заходів забезпечення позову у спосіб, про який просить позивач.

Таким чином, здійснивши оцінку доводів позивача щодо необхідності вжиття відповідних заходів забезпечення позову, суд доходить висновку, що подана заява про забезпечення позову не підлягає задоволенню з огляду на її необґрунтованість та безпідставність.

Керуючись ст.ст. 150-154, 156, 248, 256, 294 КАС України, -

УХВАЛИВ:

Відмовити в задоволенні заяви позивача про забезпечення позову в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до командира військової частини НОМЕР_1 , Військового - медичного клінічного центру Центрального регіону про визнання протиправними дій та бездіяльності, зобов"язання вчинити дії.

Ухвала з питань забезпечення адміністративного позову може бути оскаржена. Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Ухвала набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 256 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення (складання).

Суддя Заброцька Людмила Олександрівна