Справа № 280/9766/23
Суддя: Батрак Інна Володимирівна
Дата ухвалення: 2024-01-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2024 року Справа № 280/9766/23 м.Запоріжжя

Запорізький окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Батрак І.В., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справ

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області

про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду (далі суд) до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (далі ГУ ПФУ в Запорізькій області, відповідач) , в якому просить суд:

визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо обмеження розміру пенсії позивачу шляхом фіксації розміру пенсії з 01.12.2020 до максимального розміру пенсії та невиплати підвищення пенсії у розмірі 40% для осіб з ІІ групою інвалідності з врахуванням зростання прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність протягом 2020-2023 року, передбаченого Законами України «Про Державний бюджет України» за 2020-2023 роки;

зобов`язати відповідача здійснити перерахунок і виплату пенсії позивачу з 01.12.2020, враховуючи підвищення пенсії у розмірі 40%, для осіб з ІІ групою інвалідності з врахуванням зростання прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність протягом 2020-2023 року, передбаченого Законами України «Про Державний бюджет України» за 2020-2023 роки, та зобов`язати виплатити позивачу за вказаний період суму підвищення до пенсії у розмірі 28305,80 грн.

На обґрунтування позовних вимог зазначає, що позивач отримує пенсію за вислугу років відповідно до «Про прокуратуру» та є особою з інвалідністю внаслідок війни ІІ групи з 20.08.2018. При цьому, відповідачем з 01.12.2020 протиправно застосовано обмеження розміру пенсії позивача десятьма розмірами прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність, у зв`язку із чим не виплачується підвищення пенсії у розмірі 40% для осіб з ІІ групою інвалідності з врахуванням зростання прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність протягом 2020-2023 року, передбачене Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 № 3551-XII.

Ухвалою судді від 27.11.2023 відкрито спрощене позовне провадження у справі без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами в порядку, визначеному ст. 262 КАС України. Відповідачу запропоновано у 15-денний строк з дня отримання ухвали надати відзив на позовну заяву.

Відповідач позов не визнав, 25.12.2023 через систему «Електронний суд» надав до суду відзив, в якому зауважує, що згідно з п. 15 ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» №1697 максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, встановлених для осіб, які втратили працездатність. Наголошує, що протягом 2020 - 2023 років пенсійні виплати позивача підлягали перерахункам з урахуванням підвищення особі з інвалідністю армії, прирівняної до особи з інвалідністю ІI групи внаслідок війни відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України» на відповідний рік та виплачувались. На даний час пенсія позивача з урахуванням обмеження її максимальним розміром становить 20930,00 грн. З урахуванням вищезазначеного просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

Враховуючи приписи частини 5 статті 262 КАС України, справа розглядалася за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи (у письмовому провадженні).

Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складання повного судового рішення (частина 5 статті 250 КАС України).

Згідно з частиною 4 статті 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши матеріали справи, судом встановлені наступні обставини.

ОСОБА_1 перебуває на обліку у ГУ ПФУ в Запорізькій області та отримує пенсію за вислугу відповідно до Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 №1697-VII.

Згідно з посвідченням серії НОМЕР_1 , виданим 23.09.2022, Управлінням соціального захисту населення Василівської РДА (дублікат), позивач є особою з інвалідністю внаслідок війни ІІ групи з 20.08.2018.

26.07.2023 позивач звернувся до відповідача із заявою щодо проведення перерахунку та виплати з 01.07.2020 його пенсії, враховуючи підвищення пенсії у розмірі 40% для осіб з ІІ групою інвалідності з врахуванням зростання прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність протягом 2020-2023 року, передбаченого Законами України «Про Державний бюджет України» за 2020-2023 роки.

Листом від 30.08.2023 №14054-13127/І-02/8-0800/23 відповідач повідомив про відсутність підстав для такого перерахунку та вказав, що протягом 2020 - 2023 років пенсійні виплати позивача підлягали перерахункам з урахуванням підвищення особі з інвалідністю армії, прирівняної до особи з інвалідністю ІI групи внаслідок війни відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України» на відповідний рік та виплачувались.

Вважаючи бездіяльність відповідача щодо обмеження розміру його пенсії шляхом фіксації розміру пенсії з 01.12.2020 до максимального розміру пенсії та невиплати підвищення пенсії у розмірі 40% для осіб з ІІ групою інвалідності протиправною, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

14 жовтня 2014 року ухвалено Закон «Про прокуратуру» № 1697-VІІ (далі - Закону № 1697-VІІ, який визначає правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України.

Відповідно до абз. 6 ч. 15 ст. 86 Закону № 1697-VІІ максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, встановлених для осіб, які втратили працездатність.

З моменту набрання чинності Законом №1697-VII питання призначення та перерахунку пенсій працівникам прокуратури врегульовано нормами цього Закону, зокрема ст. 86, ч. 15 якої були встановлені обмеження пенсії максимальним розміром.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 14.06.2023 у справі № 260/2959/21.

Зазначена норма законодавства не визнавалась у встановленому порядку Конституційним Судом України такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною), отже, є чинною і підлягає виконанню.

Більш того, на час виникнення спірних правовідносин в цій справі (з 23.10.2020), вони були врегульовані також Законом від 03.10.2017 № 2148-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» (далі - Закон № 2148-VIII), який у випадку колізій правових норм підлягає пріоритетному застосуванню.

Так, Законом № 2148-VIII розділ XV "Прикінцеві положення" Закону України №1058-ІV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування доповнено, зокрема пунктом такого змісту:

«13-2. Максимальний розмір пенсії, призначеної на умовах законів України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про статус народного депутата України», «Про наукову і науково-технічну діяльність» (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною), не може перевищувати десяти розмірів прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність. Тимчасово, по 31 грудня 2017 року, максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати 10740 гривень.

При цьому винятку із застосування обмеження максимального розміру пенсії, призначеної, зокрема, на умовах Закону України «Про прокуратуру», в тому числі для осіб, які визнані інвалідами внаслідок війни, не встановлено.

Ця норма також не визнавалась у встановленому порядку Конституційним Судом України такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною), отже, є чинною і підлягає виконанню.

Посилання позивача на Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 № 3551-XII (далі - Закон №3551-XII) також є необґрунтованим, оскільки коло пільг, які надаються особам, на яких поширюється дія цього закону, визначено в цьому ж законі. Серед таких пільг відсутнє право на незастосування до такої особи максимального розміру пенсії, передбаченого в т.ч. абз. 6 ч. 15 ст. 86 Закону №1697-VII.

Також поширення на особу Закону №3551-XII не припиняє та не змінює її статус для цілей ч. 1 ст. 2 Закону №3668-VI, п. 13-2 розділу XV "Прикінцевих положень" Закону №1058-IV, абз. 6 ч. 15 ст. 86 Закону №1697-VII, оскільки позивач все ще лишається особою, якій пенсія призначена та виплачується згідно Закону №1697-VII, а тому позивач є суб`єктом, до якого застосовується відповідне обмеження максимального розміру пенсії.

Особисті характеристики позивача щодо наявного стажу роботи, інвалідності, звань, отриманих нагород безперечно є позитивними характеристиками, однак суд, вирішуючи спір про право, передусім застосовує положення законодавства, якими наразі не передбачено особливого правового регулювання для осіб з відповідними особистими характеристиками. Відповідно, відсутні правові підстави для незастосування до позивача вказаних норм права виходячи з його особистих характеристик.

Отже, суд приходить до висновку, що ані положення ч. 2 ст. 86 Закону №1697-VII, ані наявність у позивача статусу особи, на яку поширюється дія Закону №3551-XII не є підставою для незастосування до позивача як особи, якій пенсію призначено згідно Закону №1697-VII, обмеження, встановленого абз. 6 ч. 15 ст. 86 Закону №1697-VII (та ч. 1 ст. 2 Закону №3668-VI, п. 13-2 розділу XV Прикінцевих положень Закону №1058-IV).

Суд звертає увагу, що протягом 2020 - 2023 років пенсійні виплати позивача підлягали перерахункам з урахуванням підвищення особі з інвалідністю армії, прирівняної до особи з інвалідністю ІI групи внаслідок війни відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України» на відповідний рік та виплачувались.

Проте, оскільки позивач отримує пенсію за вислугу років, обчислену згідно Закону № 1697-VІІІ, розмір якої не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів для осіб, які втратили працездатність, то зазначене підвищення до пенсії включено до розрахунку пенсії позивача.

Частиною 2 ст. 2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі с, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з ч. 1 та 2 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд, відповідно до ст. 90 КАС України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, діяв у межах повноважень, наданих йому законодавством та довів правомірність своїх дій, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у справі, суд враховує, що особі, що не є суб`єктом владних повноважень у разі відмови у задоволені позову судові витрати поверненню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 9, 77, 139, 243, 243-246 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (69057, м. Запоріжжя, пр. Соборний, буд. 158-Б, ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії відмовити.

Розподіл судових витрат не здійснюється.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя І.В. Батрак