Справа № 500/4967/23
Суддя: Шевчук Світлана Михайлівна
Дата ухвалення: 2024-01-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2024 рокуЛьвівСправа № 500/4967/23 пров. № А/857/20936/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

судді-доповідача -Шевчук С. М.
суддів -Кухтея Р. В.
Носа С. П.
розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 06 жовтня 2023 року у справі № 500/4967/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Тернопільської міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання протиправним та скасування рішення,

місце ухвалення судового рішення м.Тернопіль
Розгляд справи здійснено за правиламиспрощеного позовного провадження
суддя у І інстанціїЧепенюк О.В.
дата складання повного тексту рішення06.10.2023
ВСТАНОВИВ:

І. ОПИСОВА ЧАСТИНА

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Тернопільської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення двадцять третьої сесії восьмого скликання Тернопільської міської ради від 03.03.2023 №8/23/148 "Про втрату чинності рішення міської ради".

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 06 жовтня 2023 року у справі № 500/4967/23 у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити повністю. В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

На підтвердження доводів апеляційної скарги вказує, що суд першої інстанції не зазначив жодного обґрунтування правомірності прийняття оскаржуваного рішення, а сам факт користування земельною ділянкою АТ «Укрзалізниці», не може бути підставою правомірності прийнятого рішення. Вказує, що зазначена земля не використовується і не може використовуватись Виробничим структурним підрозділом Львівської дирекції філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд АТ «Укрзалізниці», так як дана земельна ділянка використовувалась для розміщення житлового фонду, а не під залізничними коліями. Із наданням Виробничим структурним підрозділом Львівської дирекції філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд АТ «Укрзалізниці» дозволу на приватизацію квартир по адресу АДРЕСА_1 , Львівська залізниця втратила право користування даною земельною ділянкою. Виробничим структурним підрозділом Львівської дирекції філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд АТ «Укрзалізниці» чи відповідачем, не було надано, та до матеріалів справи не долучено буд-яких доказів користування чи права власності на земельну ділянку по адресу АДРЕСА_1 (актів на землю, витягів, договору оренди земельної ділянки, тощо). Судом першої інстанції не взято до уваги, що сам факт не отримання погодження АТ «Укрзалізниці» щодо виділення земельної ділянки не може бути підставою правомірності дій відповідача під час прийняття спірного рішення, так як позивач не позбавлений права на отримання такого дозволу у АТ «Укрзалізниці». Зазначає, що рішення двадцять третьої сесії Восьмого скликання Тернопільської міської ради від 03.03.2023 за №8/23/148 стосується прав і обов`язків позивача, як громадянина, та попереднє рішення №6/53/96 28.11.2014 є актом ненормативного характеру, застосовується одноразово й після реалізації вичерпало свою дію і не могло бути скасовано.

Відповідач та третя особа - ОСОБА_2 подали відзиви на апеляційну скаргу, у якому заперечують проти задоволення апеляційної скарги та просять суд залишити рішення суду першої інстанції без змін, з мотивів аналогічних тим, що викладені судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні.

ОСОБА_3 подала заяву у якій підтримала апеляційну скаргу та просила суд залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Про розгляд апеляційної скарги відповідач та представник позивача повідомлені шляхом надіслання ухвал про відкриття апеляційного провадження та про призначення апеляційної скарги до розгляду через електронний кабінет сервісу "Електронний суд" Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи (ЄСІТС), підтвердженням чого є відповідні дані автоматизованої системи документообігу суду. Про розгляд апеляційної скарги треті особи повідомлені шляхом надіслання ухвал про відкриття апеляційного провадження та про призначення апеляційної скарги до розгляду на поштову адресу третіх осіб, про що в матеріалах справи містяться відповідні докази.

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів. В силу вимог ч.4 ст.229 КАС України якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

ІІ. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Ухвалюючи судове рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що Тернопільська міська рада правомірно та підставно прийняла оскаржуване рішення від 03.03.2023 за № 8/23/148 «Про втрату чинності рішення міської ради», а саме рішення від 28.11.2014 №6/53/96 «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею до 0,0100 га для будівництва та обслуговування індивідуального гаража за адресою АДРЕСА_1 гр. ОСОБА_1 », позаяк останнє прийняте поза межами повноважень міської ради щодо земельної ділянки, яка не перебуває у комунальній власності.

ІІІ. ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що на підставі договору дарування квартири від 05.03.2010 ОСОБА_1 набув право власності на квартиру АДРЕСА_2 . У подальшому ця квартира була виділена в окреме будинковолодіння, з 02.10.2019 позивач є власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_3 .

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що за адресою: АДРЕСА_1 , розміщувалися чотири квартири, три з яких оформлені в окремі будинковолодіння, а саме: будинки АДРЕСА_3 (власник ОСОБА_1 ), 22/3 (власник ОСОБА_4 ), 22/4 (власник ОСОБА_2 ), та квартира АДРЕСА_4 (власник ОСОБА_3 ).

На підставі заяви ОСОБА_1 від 04.08.2014 рішенням Тернопільської міської ради №6/53/96 від 28.11.2014 «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею до 0,0100га для будівництва та обслуговування індивідуального гаража за адресою: АДРЕСА_1 гр. ОСОБА_1 » позивачу надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею до 0,0100 га для будівництва та обслуговування індивідуального гаража за адресою:

АДРЕСА_4 цього рішення зобов`язано ОСОБА_1 в шестимісячний термін подати на затвердження проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

На виконання рішення Тернопільської міської ради №6/53/96 28.11.2014 ПП «Тернопільський край» за зверненням ОСОБА_1 виготовлено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею до 0,01 га, який подано на погодження у Відділ Держгеокадастру у м. Тернополі Тернопільської області.

За наслідками розгляду вказаного проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки Відділом Держгеокадастру у м.Тернополі прийнято висновок від 24.11.2015 №34/1919-99.5-331/15-15 про відмову у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_1 ..

Така відмова обґрунтована невідповідністю даного проекту вимогам статей 116, 118, 141, 198 Земельного кодексу України, статті 50 Закону України «Про землеустрій». У вказаному висновку зазначено недоліки, які підлягають усуненню та спосіб їх усунення, а саме: уточнити відомості за рахунок яких земель відводиться вказана земельна ділянка та доповнити вказаний висновок письмовою згодою (засвідченою нотаріально) землекористувача на її вилучення, матеріалами геодезичних вишукувань землевпорядного проектування, викопіюваннями з кадастрової карти (плану).

Така відмова Відділу Держгеокадастру у м. Тернополі Тернопільської області оскаржена ОСОБА_1 до суду. Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 31.08.2017 у справі № 819/1460/16 відмовлено у позові ОСОБА_1 до Відділу Держгеокадастру у м. Тернополі, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Тернопільська міська рада, відокремлений підрозділ управління будівельно-монтажних робіт і цивільних споруд № 2 Державного територіально-галузевого об`єднання Львівська залізниця, Приватне підприємство Тернопільський край, про визнання протиправним та скасування висновку.

У справі № 819/1460/16 апеляційний суд встановив таке. «Як видно з наявної в проекті землеустрою щодо відведення земельної ділянки для обслуговування індивідуального гаража за адресою: АДРЕСА_1 , виготовленому Приватним підприємством «Тернопільський край» пояснювальної записки, копію якої позивачем долучено до позовної заяви, земельну ділянку площею 0,0100 га передбачалося передати у власність ОСОБА_1 саме за рахунок земель відокремленого підрозділу управління будівельно-монтажних робіт і цивільних споруд № 2 Державного територіально-галузевого об`єднання Львівська залізниця.

Окрім цього відповідно до земельної обліково-статистичної звітності форми 6-ЗЕМ та 2- ЗЕМ (підготовленої за допомогою програмного комплексу Земля) станом на 01 січня 2016 року земельна ділянка по АДРЕСА_1 , площею 0,2016 га обліковувалась за відокремленим підрозділом управління будівельно-монтажних робіт і цивільних споруд № 2 Державного територіально-галузевого об`єднання Львівська залізниця.

Разом з тим, з наданого відокремленим підрозділом управління будівельно-монтажних робіт і цивільних споруд № 2 Державного територіально-галузевого об`єднання Львівська залізниця листа від 01 вересня 2015 року № 81 видно, що він є балансоутримувачем будинку АДРЕСА_1 та сплачує відповідний податок за користування вказаною земельною ділянкою.

Відтак відсутність у відокремленого підрозділу управління будівельно-монтажних робіт і цивільних споруд № 2 Державного територіально-галузевого об`єднання «Львівська залізниця» правовстановлюючих документів на земельну ділянку по вул.Малишка у м.Тернополі не вказує на те, що вона є вільною, а відтак правомірною є відмова відповідача погодити проект землеустрою щодо відведення такої земельної ділянки за відсутності на те його письмової згоди (засвідченої нотаріально)».

Також у цій постанові суд апеляційної інстанції зазначив, що наявність чи відсутність у землекористувача документів на користування земельною ділянкою не змінює її правового статусу, оскільки його вже визначено законом. Спірна земельна ділянка належить до земель державної власності, а саме до земель залізничного транспорту, які не можуть передаватися у приватну власність (а.с.65-67).

Постановою Верховного Суду від 16.02.2021 у цій справі касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 31.08.2017 без змін (а.с.67-68).

Щодо цієї земельної ділянки 03.03.2023 Тернопільська міська рада, керуючись статтями 12, 122 Земельного кодексу України, Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», рішенням виконавчого комітету від 08.02.2023 №103 «Про усунення порушень у сфері земельного законодавства та містобудування», враховуючи висновки постійних комісій міської ради з питань містобудування, з питань регулювання земельних відносин та екології прийняла оскаржуване рішення № 8/23/148 «Про втрату чинності рішення міської ради».

Відповідно до змісту рішення № 8/23/148 від 03.03.2023 міська рада вирішила: рішення міської ради від 28.11.2014 №6/53/96 «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею до 0,0100 га для будівництва та обслуговування індивідуального гаража за адресою вул.Малишка гр. ОСОБА_1 » вважати таким, що втратило чинність (а.с.8 зворот).

Не погоджуючись з вказаним рішенням Тернопільської міської ради від 03.03.2023 № 8/23/148 «Про втрату чинності рішення міської ради», позивач звернувся до суду із цим позовом.

ІV. ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), колегія суддів встановила таке.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Абзацом 1 статті 144 Конституції України передбачено, що органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.

Також статтею 14 Конституції України встановлено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Згідно із статтею 2 Закону України "Про місцеве самоврядування" від 21.05.1997 №280/97-ВР (надалі, також - Закон №280/97-ВР), місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.

Місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.

Відповідно до частини 1 статті 10 Закону №280/97-ВР, сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Статтею 25 Закону №280/97-ВР передбачено, що сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.

Згідно з пунктом 34 частини 1 статті 26 Закону №280/97-ВР, виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються, зокрема, питання щодо регулювання земельних відносин.

Згідно з приписами частин 1, 2, 3, 10 статті 59 Закону №280/97-ВР, рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом. Рішення ради приймаються відкритим поіменним голосуванням. Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

У частині 1 статті 3 Земельного кодексу України від 25.10.2001 №2768-ІІІ (надалі, також - ЗК України) закріплено, що земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Відповідно до статті 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належать, зокрема, розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону.

Відтак, рішення Тернопільської міської ради №6/53/96 від 28.11.2014 «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею до 0,0100га для будівництва та обслуговування індивідуального гаража за адресою: вул.Малишка гр. ОСОБА_1 » є рішення органу місцевого самоврядування.

В абз. 3 п. 3 Рішення Конституційного Суду України від 16.04.2009 № 7-рп/2009 зазначено, що органи місцевого самоврядування, здійснюючи владу й самостійно вирішуючи питання місцевого значення, віднесені законом до їх компетенції, та приймаючи рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території, зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та в спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до абз. 1 п. 4 Рішення Конституційного Суду України від 16.04.2009 № 7-рп/2009 органи місцевого самоврядування приймають нормативні та ненормативні акти. До нормативних належать акти, які встановлюють, змінюють чи припиняють дію норм права, мають локальний характер, розраховані на широке коло осіб та застосовуються неодноразово, а ненормативні акти передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб`єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово й після реалізації вичерпують свою дію.

Абзацом 5 пункту 5 Рішення Конституційного Суду України від 16.04.2009 № 7-рп/2009 визначено, що органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є "гарантією стабільності суспільних відносин" між органами місцевого самоврядування та громадянами, що породжує у громадян упевненість у тому, що їхнє становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення.

У цьому ж Рішенні Конституційного Суду України також зазначено, що зі змісту частини другої ст. 144 Конституції України та ч. 10 ст. 59 Закону слідує, що рішення органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з мотивів невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними з ініціативи заінтересованих осіб судом загальної юрисдикції, тобто в судовому порядку. Однак, як вважає Конституційний Суд України, це не позбавляє орган місцевого самоврядування права за власною ініціативою або ініціативою інших заінтересованих осіб змінити чи скасувати прийнятий ним правовий акт (у тому числі і з мотивів невідповідності Конституції чи законам України).

Конституційний Суд України зазначив, що в Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність (стаття 3). Органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами (стаття 74 Закону). Таким чином, органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є "гарантією стабільності суспільних відносин" між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення.

Аналіз зазначеного та Рішення Конституційного Суду України від 16.04.2009 №7-рп/2009 у справі №1-9/2009, свідчить про те, що орган місцевого самоврядування в цілому наділений правом скасовувати свої раніше прийняті акти індивідуального характеру в односторонньому порядку, окрім випадку коли такі рішення були виконані.

Аналогічна правова позиція відображена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20.09.2018 у справі № 521/17710/15-а, від 22.01.2019 у справі № 371/957/16-а, від 13.03.2019 у справі № 542/1197/15-а.

Відтак, органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення.

Так, скаржник у доводах апеляційної скарги покликається на те, що на реалізацію прийнятого Тернопільською міською радою рішення №6/53/96 від 28.11.2014 «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею до 0,0100га для будівництва та обслуговування індивідуального гаража за адресою: АДРЕСА_1 гр. ОСОБА_1 » було розроблено проект землеустрою, тобто, таке рішення органу місцевого самоврядування на момент його скасування вже вичерпало свою дію шляхом виконання, а відтак внесення змін до такого, що призвело до фактичного його скасування, зачіпає правомірні інтереси та законні очікування позивача, а тому порушує принцип належного урядування.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що надання дозволу на розробку проекту землеустрою є початковим етапом реалізації фізичними та юридичними особами гарантованого законодавством права власності та користування землею, та не є тотожним передачі земельної ділянки у власність або користування в майбутньому, як і не зобов`язує орган місцевого самоврядування прийняти відповідне рішення. Розроблений проект підлягає як погодженню уповноваженими органами, так і остаточному затвердженню органом місцевого самоврядування за результатами розгляду на відповідність його положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівній документації.

Зазначені висновки узгоджуються з позицією, висловленою у постанові Верховного Суду України від 13.12.2016 року у справі № 815/5987/14 та постановах Верховного Суду від 27.02.2018 року в справі № 545/808/17, від 29.04.2020 року у справі № 2340/4521/18.

В ході розгляду даної справи, колегією суддів встановлено, що за наслідками розгляду вказаного проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки Відділом Держгеокадастру у м.Тернополі прийнято висновок від 24.11.2015 №34/1919-99.5-331/15-15 про відмову у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_1 .

При цьому, вказаний висновок був предметом оскарження у справі №819/1460/16, де постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 31.08.2017 у справі № 819/1460/16 відмовлено у позові ОСОБА_1 до Відділу Держгеокадастру у м. Тернополі, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Тернопільська міська рада, відокремлений підрозділ управління будівельно-монтажних робіт і цивільних споруд № 2 Державного територіально-галузевого об`єднання Львівська залізниця, Приватне підприємство Тернопільський край, про визнання протиправним та скасування висновку.

У цій постанові суд апеляційної інстанції, зокрема, зазначив, що наявність чи відсутність у землекористувача документів на користування земельною ділянкою не змінює її правового статусу, оскільки його вже визначено законом. Спірна земельна ділянка належить до земель державної власності, а саме до земель залізничного транспорту, які не можуть передаватися у приватну власність (а.с.65-67).

Постановою Верховного Суду від 16.02.2021 у цій справі касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 31.08.2017 без змін (а.с.67-68).

Крі того, в ході розгляду даної справи сторонами не надано, а судом не здобуто доказів на підтвердження звернення позивача до відповідача із заявою про затвердження виготовленого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею до 0,01 га та/або прийнятих за наслідками розгляду відповідного проекту землеустрою рішень відповідача.

При цьому позивач не врахував, що відповідно до ст. 118 Земельного кодексу України отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у власність.

Враховуючи викладене, доводи позивача стосовно протиправності спірного рішення з огляду на наявність рішення відповідача, яким позивачу надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою, є безпідставними.

Щодо доводів скаржника про те, що із наданням Виробничим структурним підрозділом Львівської дирекції філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд АТ «Укрзалізниці» дозволу на приватизацію квартир по адресу АДРЕСА_1 , Львівська залізниця втратила право користування даною земельною ділянкою, а також те, що Виробничим структурним підрозділом Львівської дирекції філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд АТ «Укрзалізниці» чи відповідачем, не було надано, та до матеріалів справи не долучено буд-яких доказів користування чи права власності на земельну ділянку по адресу АДРЕСА_1 (актів на землю, витягів, договору оренди земельної ділянки, тощо), то колегія суддів зазначає, що вказані обставини вказують на наявність земельного спору та можуть бути предметом оскарження іншого позовного провадження.

При цьому, як вбачається із матеріалів справи, земельна ділянка на АДРЕСА_1 , площею 0,0100 га перебувала і перебуває у користуванні Виробничого структурного підрозділу Львівської дирекції філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд АТ «Укрзалізниці», незважаючи на відсутність належно оформленого речового права користування, відноситься до земель залізничного транспорту, що перебувають у державній власності.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів вважає, що Тернопільська міська рада правомірно та підставно прийняла оскаржуване рішення від 03.03.2023 за № 8/23/148 «Про втрату чинності рішення міської ради», а саме рішення від 28.11.2014 №6/53/96 «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею до 0,0100 га для будівництва та обслуговування індивідуального гаража за адресою АДРЕСА_1 гр. ОСОБА_1 ».

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Відповідно до статті 8 Конституції України, статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України та частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, та застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Гарсія Руїз проти Іспанії» (рішення від 21 січня 1999 року), зокрема, зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Європейської конвенції з прав людини і зобов`язує суди викладати підстави для своїх рішень, це не можна розуміти як вимогу давати докладну відповідь на кожний аргумент.

Тому за наведених вище підстав, якими суд обґрунтував своє рішення, суд не убачає необхідності давати докладну відповідь на інші аргументи, зазначені сторонами, оскільки вони не є визначальними для прийняття рішення у цій справі.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.

Досліджуючи питання, яке стосуються розподілу судових витрат понесених у даній справі, колегією суддів установлено, що з урахуванням положень ст. 139 КАС України відсутні підстави для перерозподілу та присудження судових витрат на користь будь-якої із сторін.

Керуючись ст. 308, ст. 311, ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 06 жовтня 2023 року у справі № 500/4967/23 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя С. М. Шевчук
судді Р. В. Кухтей
С. П. Нос