Справа № 200/5026/23
Суддя: Дмитрієв В.С.
Дата ухвалення: 2024-01-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 січня 2024 року Справа№200/5026/23

Донецький окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Дмитрієва В.С., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (в письмовому провадженні) справу за позовом ОСОБА_1 до Військового інституту телекомунікацій та інформатизації імені Героїв Крут про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

12 вересня 2023 року до Донецького окружного адміністративного суду, засобами поштового зв`язку, надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Військового інституту телекомунікацій та інформатизації імені Героїв Крут, що поданий представником Дяченко Олексієм Володимировичем, з вимогами:

- визнати протиправною бездіяльність Військового інституту телекомунікацій та інформатизації імені Героїв Крут щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25.10.2019 року по 22.08.2023 року включно.

- зобов`язати Військовий інститут телекомунікацій та інформатизації імені Героїв Крут нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25 жовтня 2019 року по 22 серпня 2023 року включно відповідно до вимог Постанови Кабінету Міністрів України Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати від 08 лютого 1995 року №100.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що при звільненні з військової служби позивачу не було здійснено належну виплату грошового забезпечення, що стало підставою для звернення до суду. На виконання судового рішення, відповідач здійснив належні виплати, проте фактичний розрахунок було проведено із затримкою на 1398 днів, що є підставою для стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідач позов не визнав, надав відзив на адміністративний позов у якому вказав, що положення статті 117 КЗпП України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати, оскільки з прийняттям судового рішення статті 116 та 117 КЗпП України не застосовуються, а зобов`язання роботодавця виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсації змінюється на зобов`язання виконати судове рішення на користь позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права, що підтверджується правовими позиціями, викладеними у постановах Верховного Суду від 18 листопада 2019 року у справі № 940/1532/18, практикою Європейського суду з прав людини у справі "Меньшакова проти України". Також відповідач зауважував, що з точки зору правових підстав позов не може бути задоволений тому, що не можливо ототожнювати військову службу та трудові відносини не тільки по суті понять, але й по нормативно-правовій базі. Крім того, вказав, що ні грошова компенсація за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій, ні індексація грошового забезпечення не є складовою грошового забезпечення, а відтак розрахунок із позивачем проведено у повному обсязі, згідно норм чинного законодавства, що регулюють виплату.

Ухвалою судді від 18 вересня 2023 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) та витребувано у відповідача докази по справі.

На виконання вимог ухвали суду, відповідач вказав про відсутність витребуваних документів та подав клопотання про витребування доказів у Галузевого держаного архіву Міністерства оборони України.

Ухвалою суду від 2 жовтня 2023 року витребувано докази у Галузевого державного архіву Міністерства оборони України.

Ухвалою суду від 27 листопада 2023 року повторно витребувано докази у Галузевого державного архіву Міністерства оборони України.

Ухвалою суду від 22 грудня 2023 року повторно витребувано докази у відповідача та у Галузевого державного архіву Міністерства оборони України.

На виконання вимог ухвали суду відповідачем надано довідку про виплату грошового забезпечення позивача за останні 2 місяці перед звільненням для визначення середньоденного грошового забезпечення.

Галузевий державний архів Міністерства оборони України вимоги ухвали суду не виконав.

Дослідивши докази та письмові пояснення, викладені в заявах по суті справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та відзив на нього, суд встановив наступне.

Позивач, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, що підтверджується паспортом громадянина України серії НОМЕР_1 .

Позивач є учасником бойових дій, про що свідчить посвідчення серії НОМЕР_2 , видане 16 липня 2018 року Головним управлінням персоналу Генерального штабу Збройних Сил України.

Наказом Військової частини НОМЕР_3 від 24 жовтня 2019 року № 182 позивача виключено зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення з 24 жовтня 2019 року.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 31 січня 2022 року у справі №200/12401/21 вирішено, зокрема визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_3 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2018 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

Зобов`язати Військовий інститут телекомунікацій та інформатизації імені Героїв Крут нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2018 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення позивача з військової служби.

Позивач вказав, що 14 травня 2022 року на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 31 січня 2022 року у справі №200/12401/21 відповідачем виплачено грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2018 року по 2019 рік у сумі 9855,75 грн. із одночасним утримання військового збору 1,5%.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 6 лютого 2023 року у справі №200/12403/21 вирішено: «Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_3 щодо невиплати ОСОБА_1 в повному розмірі індексації грошового забезпечення за період з 24 жовтня 2016 року по 24 лютого 2019 року.

Зобов`язати Військовий інститут телекомунікацій та інформатизації ім. Героїв Крут нарахувати і виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 24.10.2016 по 28.02.2018 включно із застосуванням місяця, за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення, - січень 2008 року, а за період з 1 березня 2018 року по 24 жовтня 2019 року - березень 2018 року, з урахуванням правових висновків суду».

На виконання зазначеного вище рішення суду, відповідачем, 23 серпня 2023 року на рахунок позивача здійснено виплату у розмірі 67815,64 грн., що підтверджується довідкою АТКБ «ПРИВАТБАНК» та не заперечується відповідачем.

Не погоджуючись з невиплатою середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Вирішуючи спір по суті, суд керувався наступним.

Відповідно до статті 1 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя працівників, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.

Відповідно до частини 1 статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України (в редакції, чинній на час звернення позивача до суду та розгляду справи в суді) встановлено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Розрахунок середнього заробітку здійснюється на підставі пунктів 2 та 8 постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" від 8 лютого 1995 року №100.

Так, абзацами першим, третім пункту 2 Порядку №100 (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Системний аналіз викладених норм дає підстави для висновку, що закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником в день звільнення повний розрахунок та виплатити всі суми, що йому належать до виплати. В разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Судом встановлено, що позивача звільнено 24 жовтня 2019 року, проте грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2018 року по 2019 рік у сумі 9855,75 грн. Виплачено 14 травня 2022 року, виплату індексації грошового забезпечення за період з 24 жовтня 2016 року по 24 жовтня 2019 року проведено відповідачем лише 23 серпня 2023 року, при цьому відповідач середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні позивачу не нарахував і не виплатив.

Таким чином, суд дійшов висновку про допущення відповідачем бездіяльності внаслідок невиплати позивачеві середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку відповідно до положень статті 117 КЗпП України, але не більш ніж за шість місяців.

Суд не приймає до уваги твердження відповідача щодо відсутність правових підстав для застосування до нього відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, щодо виплати позивачеві середнього заробітку, виходячи з того, що з прийняттям судових рішень, якими присуджено на користь позивача певні суми коштів, статті 116, 117 КЗпП України не застосовуються, а зобов`язання роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судові рішення на користь позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права, що відповідає правовим позиціям Верховного Суду у постановах від 18 листопада 2019 року у справі № 0940/1532/18.

Суд зазначає, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 наголошено наступне.

"..За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц".

Отже, вирішення у судовому порядку спору між роботодавцем і колишнім працівником щодо виплати сум, належних при звільненні, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця здійснити відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, протягом усього періоду прострочення, але не більш як за 6 місяців.

Також суд вважає необґрунтованими відповідача на рішення Європейського суду з прав людини у справі «Меньшакова проти України» від 8 квітня 2010 року, де Суд зазначав, що стаття 117 КЗпП України не розповсюджується на правовідносини що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати.

Так, Велика Палата Верховного Суду у постановах від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 та від 13 травня 2020 року у справі №810/451/17 дійшла висновку про відсутність підстав вважати, що Європейський суд з прав людини надав для застосування на національному рівні тлумачення приписів статті 117 КЗпП України всупереч практиці Верховного Суду України. Вказане рішення Європейського суду з прав людини не може розглядатися як підстава для відступу від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 15 вересня 2015 року у справі № 21-1765а15, відповідно до якого положення статей 116 та 117 КЗпП України поширюються на правовідносини, які виникли у зв`язку з прийняттям та виконанням судового рішення про виплату заборгованості із заробітної плати та відшкодування/компенсації.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27 липня 2023 року у справі № 420/436/22.

Стосовно тверджень відповідача щодо відсутності правових підстав для задоволення позову, оскільки не можливо ототожнювати військову службу та трудові відносини не тільки по суті понять, але й по нормативно-правовій базі. Суд наголошує, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Зважаючи на те, що нормативно-правовими актами, які встановлюють порядок проходження військової служби та грошового забезпечення військовослужбовців, не врегульовано відповідальність роботодавця про несвоєчасний розрахунок при звільненні, застосуванню підлягають норми статті 117 КЗпП України.

Стосовно посилань відповідача на те, що індексація грошового забезпечення не є складовою грошового забезпечення, а відтак розрахунок із позивачем проведено відповідачем у повному обсязі, згідно норм чинного законодавства, що регулюють виплату, суд зауважує, що згідно з частиною третьою статті 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону, відтак індексація грошового забезпечення належить до обов`язкових виплат військовослужбовцям, які нараховуються за визначених законодавством умов.

Суд наголошує, що судовим рішенням яке набрало законної сили, установлено право позивача на виплату індексації грошового забезпечення за відповідний період.

З аналізу статей 47, 116, 117 КЗпП України убачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору та відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, індексація, вихідна допомога тощо).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 22 червня 2023 року у справі 340/3361/19.

Суд зазначає, що відповідно до статті 117 КЗпП України у чинній її редакції згідно із Законом № 2352-ІХ, час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає оплаті середнім заробітком, обмежений шістьма місяцями.

Оскільки на дату звернення ОСОБА_1 (12.09.2023) до суду з цим позовом стаття 117 КЗпП України діяла в редакції, викладеній згідно із Законом № 2352-ІХ, і підлягала застосуванню.

Так, остаточний розрахунок з позивачем відбувся 23 серпня 2023 року, тому середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку підлягає виплаті позивачу за шість місяців з 23 лютого 2023 року по 22 серпня 2023 року - 181 день.

Суд бере до уваги, що згідно з довідкою відповідача від 27 грудня 2023 року № 12/170/206 середньомісячне грошове забезпечення ОСОБА_1 складає 446,79 грн., про що у сторін спір відсутній.

Отже, середній заробіток за шість місяців складає: 181 кал. дні х 446,79 грн. = 80868,99 грн.

Разом з цим, в даній справі наявні підстави для зменшення розміру відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Так, відповідно до розрахунково-платіжної відомості №61 (за листопад 2019 року) позивачу нараховано та виплачено грошове забезпечення за жовтень 2019 року у розмірі 10493,78 грн., та виплату за участь у проведенні ООС за жовтень 2019 року 11177,42 грн., що в сумі складає 21671,20 грн.

Суд ураховує, що відповідно до наказу Міністерства оборони України від 7 червня 2018 року №260 грошове забезпечення виплачується: щомісячні основні та додаткові види - в поточному місяці за минулий; одноразові додаткові види - в місяці видання наказу про виплату або в наступному після місяця, в якому наказом оголошено про виплату (з урахуванням вимог Бюджетного кодексу України).

При цьому розрахунок з позивачем проведено: 14 травня 2022 року на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 31 січня 2022 року у справі №200/12401/21 відповідачем виплачено грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2018 року по 2019 рік у сумі 9855,75 грн.;

23 серпня 2023 року відповідачем на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду 6 лютого 2023 року у справі №200/12403/21 виплачено на користь позивача індексацію грошового забезпечення у сумі у розмірі 67815,64 грн.

Тобто, загальна сума виплат на момент здійснення остаточного розрахунку повинна була становити 99342,59 грн. (21671,20 грн.+ 9855,75 грн.+ 67815,64 грн. ).

При цьому, суд зазначає, що після фактичного розрахунку за зобов`язаннями з виплати компенсації позивач мав право звернутися до суду з вимогами про стягнення середнього заробітку на підставі статті 117 КЗпП України, але реалізувати це право він міг протягом одного місяця відколи відбувся фактичний розрахунок за означеною складовою грошового забезпечення, зважаючи на правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 11 лютого 2021 року у справі № 240/532/20.

Станом на 12 вересня 2023 року місячний строк для звернення до адміністративного суду з такими вимогами завершився, тож сума 9855,75 грн. не визначається в загальну суму несвоєчасно виплачених повивачу при звільненні коштів, з якими пов`язується стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України.

Аналогічні висновки викладено в постанові Верховного Суду від 28 червня 2023 року в справі № 560/11489/22, висновок якого суд враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин (частина 5 статті 242 КАС України).

Невиплачена позивачу при звільненні сума на виконання судового рішення, з якою пов`язується стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, становить 67815,64 грн.

Таким чином, відсоткове співвідношення невиплаченої суми становить: 67815,64*100/99342,59 = 68,26%.

Отже, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку, з урахуванням істотності частки 68,26%, становить: 55201,17 грн. (80868,99 (середній заробіток за шість місяців) *68,26/100).

Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30 листопада 2020 року в справі № 480/3105/19, висновок якого суд враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин (частина 5 статті 242 КАС України).

Також аналогічна позиція викладена в постанові Першого апеляційного адміністративного суду від 11 січня 2024 року у справі №200/940/23.

На підставі наведеного суд, з урахуванням положень ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України, дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог, шляхом визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачеві середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та стягнення з відповідача на користь позивача середній заробіток (середнє грошове забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 55201,17 грн.

При цьому позовні вимоги в частині зобов`язання нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25 жовтня 2019 року по 22 серпня 2023 року включно відповідно до вимог Постанови Кабінету Міністрів України Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати від 08 лютого 1995 року №100 задоволенню не підлягають, оскільки позовні вимоги суд задовольнив шляхом зменшення розміру відшкодування.

На підставі наведеного суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 2, 5, 6, 90, 132, 139, 193, 242-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Військового інституту телекомунікацій та інформатизації імені Героїв Крут про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії, - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військового інституту телекомунікацій та інформатизації імені Героїв Крут щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Стягнути з Військового інституту телекомунікацій та інформатизації імені Героїв Крут (місцезнаходження: м. Київ, вул. Князів Острозьких, 45/1 ) на користь ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_4 ) середній заробіток (середнє грошове забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 55201,17 грн.

У задоволенні позовних вимог в частині - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Першого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Текст рішення розміщений в Єдиному державному реєстрі судових рішень (веб-адреса сторінки: http://www.reyestr.court.gov.ua/).

Суддя В.С. Дмитрієв