Справа № 300/7880/23
Суддя: Боршовський Т.І.
Дата ухвалення: 2024-01-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"26" січня 2024 р. справа № 300/7880/23
Івано-Франківський окружний адміністративний суд в складі судді Боршовського Т.І., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до 7 прикордонного Карпатського загону Державної прикордонної служби України про визнання протиправним та скасування рішення від 21.10.2023, -
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з адміністративним позовом до 7 прикордонного Карпатського загону Державної прикордонної служби України (далі відповідач), в якому просить суд: визнати протиправним та скасувати рішення про відмову в перетинанні державного кордону України від 21.10.2023, виданого інспектором прикордонної служби вищої категорії 1 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби ІНФОРМАЦІЯ_1 (тип А) майстер сержантом ОСОБА_2 відносно громадянина України ОСОБА_1 .
Одночасно з позовною заявою позивач подав до суду заяву від 15.11.2023 про витребування доказів, згідно якої просив суд: витребувати у Державної прикордонної служби України інформацію про те, коли саме востаннє виїхала з території України (перетнула державний кордон на виїзд) ОСОБА_5 , чи поверталась в Україну (перетинала державний кордон на в`їзд) ОСОБА_5 після крайнього виїзду з території України; витребувати у Центрального відділу державної реєстрації актів цивільного стану Управління державної реєстрації Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції інформацію про зміну імені ОСОБА_6 на ОСОБА_5 . Також позивач подав заяву від 15.11.2023 про виклик свідка ОСОБА_4 , яка є повнолітньою дочкою позивача.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 20.11.2023 відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), витребувано в ОСОБА_1 належним чином засвідчені копії: свідоцтва про шлюб з ОСОБА_6 ; докази розірвання шлюбу з ОСОБА_6 (якщо шлюб розірваний), відмовлено в задоволенні заяв позивача від 15.11.2023 про виклик свідка та витребування письмових доказів. Також судом відмовлено в задоволенні клопотань позивача про витребування доказів та виклик свідка.
24.11.2023 на виконання вимог ухвали від 20.11.2023 в частині витребування доказів через канцелярію Івано-Франківського окружного адміністративного суду ОСОБА_1 надав копії: свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 від 30.10.2007; свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 від 06.07.2010; рішення Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 29.12.2007 у справі № 2-1442/2007 про розірвання шлюбу (а.с. 29-32).
28.12.2023 через канцелярію Івано-Франківського окружного адміністративного суду надійшов відзив 7 прикордонного Карпатського загону Державної прикордонної служби України від 27.12.2023 на позовну заяву. Так, представник відповідача зазначив, що станом на час виникнення спірних правовідносин в Україні діяв та продовжує діяти воєнний стан, оголошено загальну мобілізацію, обмежено конституційне право громадян України на вільне залишення території України. Представник відповідача вказав на те, що обмеження щодо заборони виїзду за межі України на період дії правового режиму воєнного стану не застосовуються до чоловіків, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років. При цьому, така особа при перетині державного кордону на виїзд з України в пункті пропуску повинна надати, крім паспортних документів, і документи, які підтверджують її право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, закрема, факт самостійного виховання дитини віком до 18 років. Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» не встановлено переліку документів, якими можна було б підтвердити факт самостійного виховання чоловіком дитини віком до 18 років, тому документи, які мають надаватися на підтвердження зазначеної обставини, залежить від конкретної ситуації. Надання дозволу на виїзд за межі України громадянам України чоловічої статі віком від 18 до 60 років, яка супроводжує дитину, яка не досягла 16-річного віку, приймається з урахуванням чинного законодавства. Підтверджуючими документами можуть бути, наприклад, свідоцтво про народження дитини, свідоцтво про смерть матері дитини/рішення суду про позбавлення матері батьківських прав/визнання безвісти відсутньою/рішення (ухвала) суду про самостійне виховання дитини. Законодавством не передбачено вичерпного переліку таких документів. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 Сімейного кодексу України. Так, позивач не надав належних доказів самостійного виховання та самостійного забезпечення її, без участі матері дитини. Представник відповідача зазначив, що позивачем на час перетину державного кордону 21.10.2023 не доведено факту самостійного виховання ним дитини віком до 18 років, що давало б ОСОБА_1 право в період дії правового режиму воєнного стану виїхати за межі України. За вказаних обставин, представник відповідача просить суд відмовити в задоволенні позову (а.с. 36-45).
18.01.2024 через канцелярію Івано-Франківського окружного адміністративного суду надійшли додаткові пояснення представника позивача від 18.01.2024, згідно яких повідомлено суд, що зміст відзиву на позов зводиться лише до незгоди відповідача із пред`явленим позовом, а відповідач не довів правомірності оскаржуваного рішення. Після подання цього позову до суду ОСОБА_1 отримав додаткові докази у цій справі, які необхідно долучити до матеріалів справи та врахувати під час прийняття судового рішення, а саме: копію свідоцтва серії НОМЕР_3 від 27.12.2023 про зміну імені ОСОБА_6 на ОСОБА_5 ; копію листа Служби у справах дітей Надвірнянської міської ради Івано-Франківської області від 18.12.2023 № 217/01-22 про результати виїзду працівників служби у справах дітей Надвірнської міської ради 28.11.2023 за місцем проживання ОСОБА_1 та його неповнолітньої дочки ОСОБА_3 ; копію нотаріально засвідченої заяви ОСОБА_5 від 27.12.2023 про те, що ОСОБА_1 з 2014 року самостійно виховує, утримує, доглядає їхніх спільних дітей ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) та ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) (а.с. 46-52).
Обставини справи, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин:
За результатом розгляду вказаних документів, 21.10.2023 інспектором прикордонної служби вищої категорії 1 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби ІНФОРМАЦІЯ_1 (тип А), майстер сержантом ОСОБА_2 прийнято рішення про відмову ОСОБА_1 в перетинанні державного кордону України. Таке рішення від 21.10.2023 прийнято з причини того, що ОСОБА_1 не зміг надати на паспортний контроль необхідні документи, які дають право на виїзд з України в умовах дії правового режиму воєнного стану відповідно до Постанови КМУ від 27.01.1995 № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» (а.с. 9).
Вважаючи протиправним рішення про відмову в перетинанні державного кордону України від 21.10.2023, виданого інспектором прикордонної служби вищої категорії 1 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби ІНФОРМАЦІЯ_1 (тип А) майстер сержантом ОСОБА_2 відносно громадянина України ОСОБА_1 , позивач звернувся з цим позовом до суду, в якому просить суд скасувати таке рішення.
При прийнятті рішення суд керується такими правовими нормами та мотивами:
Частиною першою статті 33 Конституції України визначено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Водночас, згідно з статтею 64 Конституції України, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» громадянин України має право виїхати з України, крім випадків, передбачених цим Законом, та в`їхати в Україну.
На громадян України, які звернулися з клопотанням про виїзд з України, поширюються усі положення чинного законодавства, вони користуються всіма правами і несуть встановлені законом обов`язки. За громадянами України зберігаються на її території майно, кошти, цінні папери та інші цінності, що належать їм на праві приватної власності. Будь-яке обмеження їх громадянських, політичних, соціальних, економічних та інших прав не допускається.
Порядок в`їзду до іноземної держави регулюється законодавством відповідної держави.
Громадянин України ні за яких підстав не може бути обмежений у праві на в`їзд в Україну.
Загальні процедури прикордонного контролю визначені в статті 6 Закону України «Про прикордонний контроль».
Так, згідно з частинами першою - третьою статті 6 Закону України «Про прикордонний контроль» перетинання особами, транспортними засобами державного кордону і переміщення через нього вантажів здійснюються лише за умови проходження прикордонного контролю та з дозволу уповноважених службових осіб Державної прикордонної служби України, а у випадках, визначених цим Законом, - посадових осіб Державної прикордонної служби України, якщо інше не передбачено цим Законом.
Початком здійснення прикордонного контролю особи, транспортного засобу, вантажу є момент подання особою паспортного, інших визначених законодавством документів для перевірки уповноваженій службовій особі Державної прикордонної служби України.
Пропуск осіб через державний кордон здійснюється уповноваженими службовими особами Державної прикордонної служби України за дійсними паспортними документами, а у передбачених законодавством України випадках також за іншими документами. Пропуск транспортних засобів, вантажів через державний кордон здійснюється після проходження всіх передбачених законом видів контролю на державному кордоні.
Відповідно до частини першої статті 7 Закону України «Про прикордонний контроль» паспортні та інші документи громадян України, іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон, перевіряються уповноваженими службовими особами Державної прикордонної служби України з метою встановлення їх дійсності та приналежності відповідній особі. При цьому з`ясовується наявність або відсутність підстав для тимчасової відмови особі у перетинанні державного кордону.
Порядок відмови у перетинанні державного кордону іноземцям, особам без громадянства та громадянам України, регламентовано статею 14 Закону України «Про прикордонний контроль».
Так, відповідно до частин першої-третьої статті 14 Закону України «Про прикордонний контроль» іноземцю або особі без громадянства, які не відповідають одній чи кільком умовам перетинання державного кордону на в`їзд в Україну або на виїзд з України, зазначеним у частинах першій, третій статті 8 цього Закону, а також громадянину України, якому відмовлено у пропуску через державний кордон при виїзді з України у зв`язку з відсутністю документів, необхідних для в`їзду до держави прямування, транзиту, в передбачених законодавством випадках або у зв`язку з наявністю однієї з підстав для тимчасового обмеження його у праві виїзду за кордон, визначених статтею 6 Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України", відмовляється у перетинанні державного кордону лише за обґрунтованим рішенням уповноваженої службової особи підрозділу охорони державного кордону із зазначенням причин відмови. Уповноважена службова особа підрозділу охорони державного кордону про прийняте рішення доповідає начальнику органу охорони державного кордону. Таке рішення набирає чинності невідкладно. Рішення про відмову у перетинанні державного кордону оформляється у двох примірниках. Один примірник рішення про відмову у перетинанні державного кордону видається особі, яка підтверджує своїм підписом на кожному примірнику факт отримання такого рішення. У разі відмови особи підписати рішення про це складається акт.
Форма рішення про відмову у перетинанні державного кордону встановлюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у справах охорони державного кордону.
Особа, якій відмовлено у перетинанні державного кордону, має право протягом одного місяця з дня прийняття відповідного рішення у передбаченому законом порядку оскаржити його до органу Державної прикордонної служби України вищого рівня або до адміністративного суду за місцем розташування відповідного органу. Оскарження зазначеного рішення не зупиняє його дії.
Згідно з положеннями статті 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.12.2015 № 389-VIII (далі - Закон № 389-VIII) воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
Правовою основою введення воєнного стану є Конституція України, цей Закон та указ Президента України про введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях, затверджений Верховною Радою України.
Відповідно до пункту 6 частини першої статті 8 Закону № 389-VIII в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, військове командування разом із військовими адміністраціями (у разі їх утворення) можуть самостійно або із залученням органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати в межах тимчасових обмежень конституційних прав і свобод людини і громадянина, зокрема, встановлювати у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, особливий режим в`їзду і виїзду, обмежувати свободу пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також рух транспортних засобів.
Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 строком на 30 діб, який затверджений Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 №2102-ІХ.
Так, Указом № 64/2022 передбачено, що у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30 - 34, 38, 39, 41 - 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону №389-VIII.
Указом Президента України № 133/2022 від 14.03.2022 Про продовження строку дії воєнного стану в Україні, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 годин 30 хвилин 26.03.2022 строком на 30 діб.
Указом Президента України № 259/2022 від 18.04.2022 Про продовження строку дії воєнного стану в Україні, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25.04.2022 строком на 30 діб.
Указом Президента України № 341/2022 від 17.05.2022 Про продовження строку дії воєнного стану в Україні, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб.
Указом Президента України № 573/2022 від 12.08.2022 Про продовження строку дії воєнного стану в Україні, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 23 серпня 2022 року строком на 90 діб.
Указом Президента України № 757/2022 від 07.11.2022 Про продовження строку дії воєнного стану в Україні, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 21 листопада 2022 року строком на 90 діб.
Указом Президента України № 58/2023 від 06.02.2023 Про продовження строку дії воєнного стану в Україні, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 19 лютого 2023 року строком на 90 діб, тобто до 20.05.2023.
Указом Президента України № 254/2023 від 01.05.2023 Про продовження строку дії воєнного стану в Україні, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 20 травня 2023 року строком на 90 діб, тобто до 18.08.2023.
Указом Президента України № 451/2023 від 26.07.2023 Про продовження строку дії воєнного стану в Україні, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 18 серпня 2023 року строком на 90 діб, тобто до 15.11.2023.
Указом Президента України № 734/2023 від 06.11.2023 Про продовження строку дії воєнного стану в Україні, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 16 листопада 2023 року строком на 90 діб, тобто до 14.02.2024.
Указом Президента України від 24.02.2022 №69/2022 «Про загальну мобілізацію» постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію.
Порядок та умови перетинання громадянами України державного кордону визначений постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 №57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» (далі - Правила № 57).
Згідно з пунктом 2 Правил № 57 перетинання громадянами України державного кордону здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон та пунктах контролю, якщо інше не передбачено законом, за одним з таких документів, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну:
1) паспорт громадянина України для виїзду за кордон;
2) дипломатичний паспорт;
3) службовий паспорт;
4) проїзний документ дитини (чинний протягом строку, на який він виданий);
5) посвідчення особи моряка;
6) посвідчення члена екіпажу.
У випадках, визначених законодавством, для перетинання державного кордону громадяни крім паспортних документів повинні мати також підтверджуючі документи.
Відповідно до пункту 2-6 Правил № 57, у разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану право на перетин державного кордону, крім осіб, зазначених у пунктах 2-1 та 2-2 цих Правил, також мають інші військовозобов`язані особи, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації. Ця норма не поширюється на осіб, визначених в абзацах другому і третьому частини третьої статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", а також пункті 2-14 цих Правил.
Згідно з абзацом третім пунктом 12 Правил № 57 у ході перевірки документів під час виїзду з України з`ясовується наявність або відсутність підстав для тимчасового обмеження громадянина у праві виїзду за кордон.
Процедуру встановлення заходів особливого режиму в`їзду і виїзду, обмеження свободи пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також руху транспортних засобів в Україні або її окремих місцевостях, де введено воєнний стан, що здійснюються військовим командуванням разом з військовими адміністраціями (у разі їх утворення) самостійно або із залученням органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, визначає Порядок встановлення особливого режиму в`їзду і виїзду, обмеження свободи пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також руху транспортних засобів в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 29.12.2021 № 1455 (далі Порядок № 1455) .
Відповідно до пункту 8 Порядок встановлення особливого режиму в`їзду і виїзду, обмеження свободи пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також руху транспортних засобів в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, перетинання державного кордону в пунктах пропуску через державний кордон та пунктах контролю на території, де введено воєнний стан, здійснюється з урахуванням обмежень, встановлених законодавством.
Статтею 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» визначено, що мобілізація це комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.
Обов`язки громадян щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації визначені статтею 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».
Підстави для відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації визначені статтею 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».
Так, не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані: жінки та чоловіки, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років.
Таким чином, Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» передбачено право чоловіка, який самостійно виховує дитину (дітей) віком до 18 років, на звільнення від призову на військову службу під час мобілізації, та, як наслідок цього, право на виїзд за кордон.
Також системний аналіз вказаних вище нормативних актів дає суду підстави для висновку про те, що ні Законами України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» та «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», ні Правилами № 57 не визначено, якими саме документами повинен бути підтверджений факт того, що особа самостійно виховує дитину (дітей) віком до 18 років.
Відповідач не заперечив вказаних обставин, а, отже, вони не є спірними.
Щодо родинних стосунків між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 та доводів позивача про самостійне виховання дитини, то судом встановлено таке. 05.02.2002 між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 зареєстровано шлюб, про що зроблено актовий запис № 4, що стверджується свідоцтвом про шлюб, виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Надвірнянського РУЮ Івано-Франківської області серії НОМЕР_1 .
Згідно поданої позивачем копії свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 від 06.07.2010, Відділом реєстрації актів цивільного стану Надвірнянського РУЮ Івано-Франківської області вчинено актовий запис № 4 від 15.01.2008 про розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , яка залишила за собою прізвище чоловіка.
Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_6 , виданого 29.09.2023, 29.06.2010 вчинено актовий запис № 41 про народження ОСОБА_3 . Батько: ОСОБА_1 , мати: ОСОБА_6 .
Рішенням Івано-Франківського міського суду від 11.11.2015 у справі № 344/13459/14-ц задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_6 : визнано місце проживання неповнолітніх дітей ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) та ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) з батьком - ОСОБА_1 , іп.н. НОМЕР_8 .

Суд звертає увагу на те, що частиною третьою статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 № 2402-ІІІ (далі - Закон № 2402-ІІІ) встановлено, що батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

За змістом частин першої та другої статті 15 Закону № 2402-ІІІ дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Відповідно до статті 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

За приписами частин першою-третьою статті 157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті.

Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Верховний Суд в постанові від 13.06.2018 за результатом розгляду справи № 822/2446/17 зазначив:

«…50. Позаяк, правовий статус поняття «одинокого батька» не врегульований законодавством, вбачається можливим застосовування аналогії поняття «одинокої матері», тлумачення якого зазначено у Постанові Пленуму ВСУ. Тобто, для набуття статусу «одинока матір», «одинокий батько», необхідні 2 факти: не перебування у шлюбі, а також виховання і утримання дитини самими матір`ю чи батьком відповідно, тобто без участі іншого з подружжя у житті дитини.

51. Розірвання шлюбу на підставі рішення Генічеського районного суду Херсонської області від 17.10.2013 у справі № 653/3107/13-ц та встановлення місця проживання дитини ОСОБА_2 з позивачем, що включає в себе обов`язок батька щодо утримання та виховання дитини, згідно ухвали зазначеного суду від 01.11.2013, на які посилається позивач, не доводять факт відсутності участі матері у вихованні дитини та, відповідно, не підтверджують наявність у ОСОБА_1 статусу «одинокий батько»…».

З огляду на вказану правову позицію касаційного суду, та встановлені обставини цієї справи, суд приходить до висновку про те, що рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 11.11.2015 у справі № 344/13459/14-ц про визначення місця проживання неповнолітніх дітей ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) та ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) з батьком ОСОБА_1 , не є належним підтвердженням факту самостійного виховання дитини батьком.

Як вже зазначав суд вище, чинним законодавством не визначено, якими саме документами повинен бути підтверджений факт того, що особа самостійно виховує дитину (дітей) віком до 18 років.

З огляду на вказане, та враховуючи висновок суду щодо оцінки як доказу та фактів, встановлених рішенням суду у справі № 344/13459/14-ц на предмет їх преюдиційності, важливо є також встановити чи було подано позивача під час проходження в спірному випадку процедури прикордонного контролю, інші документи, які б підтверджували факт самостійного виховання ним дитини віком до 18 років. Однак, як встановлено судом, і не заперечується сторонами, ОСОБА_8 21.10.2023, окрім вказаного вищу судового рішення від 11.11.2015, свідоцтва про народження дитини та паспортів громадянина України для виїзду за кордон, не подано уповноваженій особі відповідача при проходження процедури прикордонного контролю, будь-яких інших доказів на підтвердження виховання дитини лише батьком.

Таким чином, за відсутності наданих 21.10.2023 відповідачу належних, допустимих та достовірних доказів, що свідчили б про статус позивача як батька, що самостійно виховує дитину віком до 18 років, без участі матері, суд дійшов висновку про правомірність прийняття інспектором прикордонної служби вищої категорії 1 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби ІНФОРМАЦІЯ_1 (тип А), майстер сержантом ОСОБА_2 рішення від 21.10.2023 про відмову ОСОБА_1 в перетині державного кордону України.

Щодо оцінки як належних та допустимих доказів в спірних відносинах документів, які позивач надав разом із позовною заявою, а саме: копії довідок Надвірнянського ліцею № 2 Надвірнянської міської ради від 05.03.2021 № 15/1/13 від 26.10.2023 № 191/01-28 (а.с. 12-13); копія довідки УП «Надвірнянський некомерційний центр первинної медичної допомоги» від 26.10.2023 (а.с. 14); копія характеристики ОСОБА_3 від 25.10.2023, наданої директором Надвірнянського ліцею № 2 Надвірнянської міської ради (а.с. 15); витягів з Реєстру територіальної громади від 10.11.2023 про місце проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (а.с. 19-20); на виконання вимог ухвали від 20.11.2023 в частині витребування доказів: копія свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 від 30.10.2007 (а.с. 30); копія свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 від 06.07.2010 (а.с. 31); копія рішення Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 29.12.2007 у справі № 2-1442/2007 про розірвання шлюбу (а.с. 32); разом з додатковими пояснення представника позивача від 18.01.2024: копія свідоцтва серії НОМЕР_3 від 27.12.2023 про зміну імені ОСОБА_6 на ОСОБА_5 ; копія листа Служби у справах дітей Надвірнянської міської ради Івано-Франківської області від 18.12.2023 № 217/01-22 про результати виїзду працівників служби у справах дітей Надвірнянської міської ради 28.11.2023 за місцем проживання ОСОБА_1 та його неповнолітньої дочки ОСОБА_3 ; копія нотаріально засвідченої заяви ОСОБА_5 від 27.12.2023 про те, що ОСОБА_1 з 2014 року самостійно виховує, утримує, доглядає їхніх спільних дітей ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) та ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) (а.с. 46-52), то суд вказує на таке.

Суд звертає увагу на те, що зазначені вище документи не були надані відповідачу 21.10.2023 під час перетину державного кордону ОСОБА_1 , а тому приймаючи рішення від 21.10.2023 про відмову ОСОБА_1 у перетині державного кордону України, інспектор прикордонної служби вищої категорії 1 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби Шегині (тип А), майстер сержант ОСОБА_2 не володів інформацією, яка міститься в таких документах.

Завданням адміністративного судочинства є перевірка правомірності дій суб`єкта владних повноважень, відповідності його рішень критеріям, які пред`являються до рішень суб`єктів владних повноважень та закріплені в частині другій статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, станом на час вчинення таких дій та прийняття рішень.

Суд зазначає, що оспорене рішення про відмову ОСОБА_1 в перетині державного кордону України від 21.10.2023, як акт індивідуальної дії, має разовий характер і вичерпало свою дію фактом його виконання. Предметом оцінки суду є правомірність такого рішення на дату його прийняття. Першим етапом оцінки, є встановлення судом критерію законності такого рішенення, тобто чи вчинено його на підставі, в межах повноважень та у спосіб, які передбачені Конституцією та законами України. Така оцінка здійснюється, враховуючи, зокрема, правомірність оцінки посадовою особою суб`єкта владних повноважень тих документів, які йому надав заявник безпосередньо для перетину державного кордону України. В спірному випадку, судом встановлено, що посадовою особою відповідача зроблено правомірний висновок про недостатність таких документів для перетину державного кордону України позивачем станом на дату проведення прикордонного контролю 21.10.2023. Судом не встановлено також, що приймаючи оспорене позивачем рішення, відповідач діяв необгрунтовано, упереджено, недобросовісно, нерозсудливо, непропорційно, несвоєчасно, без участі позивача.

Також суд звертає увагу на те, що розглядаючи вказану адміністративну справу, суд не встановлює загалом (як юридичний факт) факту самостійного виховання ОСОБА_1 дитини ОСОБА_3 , без участі її матері, а лише досліджує обставини того, чи станом на дату прийняття спірного рішення такий факт було доведено позивачем відповідачу документами, поданими в процедурі прикордонного контролю для перетину державного кордону України 21.10.2023.

Отже, суд відхиляє, як неналежні докази для вирішення цієї адміністративної справи, вказані вище документи, подані позивачем, які створені після 21.10.2023, або які не були подані відповідачу.

Таким чином, відповідач у спірних відносинах діяв правомірно, тобто з дотриманням критеріїв, які встановлені частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Підсумовуючи, суд дійшов висновку відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_4 загону Державної прикордонної служби України про визнання протиправним та скасування рішення від 21.10.2023.

Щодо розподілу судових витрат у справі:

З огляду на відмову в позові, судові витрати позивача по сплаті судового збору покласти на нього. Відповідачем не подано доказів понесення судових витрату справі.

Керуючись статтями 139, 241-246, 250, 255, 262, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_4 про визнання протиправним та скасування рішення від 21.10.2023.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку. Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення рішення в повному обсязі. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_8 , АДРЕСА_1 .

Відповідач: НОМЕР_7 прикордонний Карпатський загін Державної прикордонної служби України, ідентифікаційний код 14321653, вулиця Личаківська, 74, місто Львів, Львівська область, 79010.

Суддя /підпис/ Боршовський Т.І.