Справа № 420/1726/24
Суддя: Завальнюк І.В.
Дата ухвалення: 2024-01-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/1726/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2024 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді - Завальнюка І.В., розглянувши у письмовому провадженні в порядку особливого провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Малиновського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про визнання протиправною та скасування постанови, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ :

Позивач звернувся до Одеського окружного адміністративного суду із даним позовом, в якому просив суд визнати протиправними та скасувати постанови від 06.11.2023 державного виконавця Малиновського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Іксар К.О. про відновлення виконавчого провадження № 63970011 та про стягнення виконавчого збору; зобов`язати Малиновський відділ державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) повернути позивачу грошові кошти в сумі 29612,58 грн, що протиправно розподілені в сумі 276,90 грн витрати виконавчого провадження, та 29335,68 грн в рахунок сплати виконавчого збору, шляхом переведення грошової суми на розрахунковий рахунок позивача.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що у 2021 р. державним виконавцем Другого Малиновського відділу ДВС у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) за заявою стягувача ПАТ «Фідокомбанк» (перейменовано з ПАТ «Ерсте Банк») від 01.10.2021 про повернення виконавчого документу без подальшого виконання, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» повернуто виконавчий лист Київського районного суду м. Одеси № 2-5717/11 (ВП 52436562), припинено чинність арешту майна боржника ОСОБА_1 та скасовано інші заходи примусового виконання. При цьому на дати повернення виконавчого документу (01.10.2021) в межах ВП 52436562 постанови про стягнення суми виконавчого збору ухвалено не було. Однак 06.11.2023 державним виконавцем безпідставно прийнято постанову про стягнення виконавчого збору у ВП 63970011 та відновлено арешти на банківських рахунках позивача. У свою чергу, господарським судом Одеської області 10.08.2023 по справі № 916/255/22 затверджено мирову угоду між ОСОБА_1 та кредитором ТОВ «Верра Фінанс», яка виконана у повному обсязі. При цьому, відсутні будь-які правові підстави для стягнення з ОСОБА_1 грошових коштів по виконавчому провадженню ВП №63970011 в сумі 276,90 грн. витрат виконавчого провадження, та в сумі 29335,68 грн. в рахунок сплати виконавчого збору на підставі ухвали Київського районного суду м. Одеси від 04.10.2021 року по справі № 2-5717/11 (провадження №4-c/947/81/21), залишеної в силі постановою Одеського апеляційного суду від 03.11.2022 року по справі №2-5717/11 (провадження 22- ц/813/5476/22), оскільки Малиновський відділ ДВС у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) не має службової компетенції щодо виконання виконавчого листа по ВП №63970011, що встановлено судовими рішеннями , які набрали законної сили.

Ухвалою судді від 17.01.2024 ОСОБА_1 відмовлено у відкритті провадження в частині позовних вимог до Малиновського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про визнання протиправною та скасування постанови від 06.11.2023 державного виконавця Малиновського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Іксар К.О. про відновлення виконавчого провадження № 63970011; прийнято позовну заяву в частині позовних вимог про визнання протиправною та скасувати постанови від 06.11.2023 державного виконавця Малиновського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Іксар К.О. про стягнення виконавчого збору; зобов`язання Малиновського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) повернути позивачу грошові кошти в сумі 29612,58 грн, що протиправно розподілені в сумі 276,90 грн витрати виконавчого провадження, та 29335,68 грн в рахунок сплати виконавчого збору, шляхом переведення грошової суми на розрахунковий рахунок позивача - до розгляду та відкрито провадження у справі; постановлено справу розглядати з урахуванням особливостей, встановлених для розгляду справ з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця.

24.01.2024 до суду від Малиновського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач позовні вимоги не визнав у повному обсязі, в задоволенні позову просив відмовити, зазначивши, що 06.11.2023 боржником було добровільно, сплачено виконавчий збір в належному розмірі, тобто, станом на 06.11.2023 Позивач знав про наявність необхідності сплатити виконавчий збір за виконавчим провадженням № 63970011 та свідомо прийняв рішення про сплату даних коштів. Станом на 23.01.2024 у Відділу відсутні відомості про недієздатність Позивача, аби вважати таку сплату нікчемною. Таким чином, строк на оскарження дій державного виконавця з розподілу коштів, винесення постанови про стягнення виконавчого збору сплинув, оскільки останнім днем, відповідно до положень ч.5 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» було 21.11.2023 р. Усі заяви Позивача до Відділу надходили вже після спливу строку давності на оскарження дій державного виконавця; на кожну з них Відділом було надано обґрунтовану відповідь, що визнається Позивачем.

25.01.2024 до суду від представника позивача надійшла заява про розгляд справи в порядку письмового провадження без участі представника.

Представник відповідача до суду не з`явився, про час та місце судового розгляду повідомлений належним чином.

Розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до ч. 3 ст. 268, ч. 4 ст. 287 КАС України.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість адміністративного позову та наявність підстав для його часткового задоволення, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що заочним рішенням Київського районного суду міста Одеси від 14.11.2011 № 2-5717/11 позов ПАТ «Ерсте банк» (в подальшому перейменоване в ПАТ «Фідокомбанк») до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості задоволено та солідарно стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором № 014/9247/3/25196/2 від 28.10.2008 в розмірі 36802,10 дол. США (еквівалент 293356,89 грн).

Згідно з рішенням загальних зборів акціонерів від 29.04.2013, Публічне акціонерне товариство «Ерсте банк» перейменовано у Публічне акціонерне товариство «Фідокомбанк», 30.10.2013 підписано передаточний акт, відповідно до якого все майно, а також права та зобов`язання передані до Публічного акціонерного товариства «Фідобанк».

Виконавчий лист № 2-5717/11 від 13.02.2012 Київського районного суду м. Одеси перебував на примусовому виконанні у Київському відділі ДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області з 30.09.2016 в межах виконавчого провадження № 52436562.

Виконавчий лист було повернуто стягувачу у зв`язку з відсутністю у боржника майна, на яке відповідно до закону можна звернути стягнення.

Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 23.09.2020 року по справі №2-5717/11 (провадження № 6/947/468/20) замінено Публічне акціонерне товариство «Фідокомбанк» на його правонаступника Товариство з обмеженою відповідальністю «Верра фінанс» в якості стягувача за виконавчим листом № 2-5717/11, виданим Київським районним судом м. Одеси від 13.02.2012 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Ерсте банк» до ОСОБА_1 і ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Видано дублікати виконавчих листів по цивільній справі № 2-5717/11 за позовом Публічного акціонерного товариства «Ерсте банк» до ОСОБА_1 і ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором та поновлено Товариству з обмеженою відповідальністю «Верра фінанс» пропущений строк для пред`явлення виконавчих листів до виконання по справі № 2-5717/11 за позовом Публічного акціонерного товариства «Ерсте банк» до ОСОБА_1 і ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

21.12.2020 стягувач ТОВ «Верра фінанс» звернулось до Другого Малиновського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) з заявою про примусове виконання рішення за дублікатом виконавчого листа №2-5717/11 від 13.11.2020 року про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором №014/9247/3/25196/2 від 28.10.2008 року у розмірі 36802,10 доларів США, що еквівалентно 293356,89 гривень за курсом НБУ на день постановлення судом рішення.

22.12.2020 старшим державним виконавцем Другого Малиновського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Кодосом Олександром Анатолійовичем було відкрито виконавче провадження ВП №63970011.

Постановою від 01.10.2021 старшим державним виконавцем Другого Малиновського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Кодосом Олександром Анатолійовичем за заявою стягувача від 01.10.2021 про повернення виконавчого документу без подальшого виконання, на підставі п. 1ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» повернуто виконавчий документ стягувачу.

Згідно з цією постановою, припинено чинність арешту майна боржника та скасовано інші заходи примусового виконання рішення.

Відповідно до витягу з АСВП, станом на дату повернення виконавчого документу стягувачу (01.10.2021), в межах виконавчого провадження № 63970011 постанови про стягнення суми виконавчого збору ухвалено не було.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 04 жовтня 2021 року, залишеною без змін постановою Одеського апеляційного суду області від 03.11.2022, визнано неправомірними дії старшого державного виконавця Другого Малиновського відділу державної виконавчої служби в м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції м. Одеса Кодоса О.А. щодо відкриття виконавчого провадження і проведення опису та арешту майна боржника у виконавчому провадженні № 63970011; визнано неправомірними і скасовано постанову від 22.12.2020 старшого державного виконавця Другого Малиновського відділу державної виконавчої служби в м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції м. Одеса Кодоса Олександра Анатолійовича про відкриття виконавчого провадження № 63970011 та постанову від 09.02.2021 про опис та арешт майна боржника.

Зокрема, підставою для постановлення зазначеного рішення слугувало те, що матеріали виконавчого провадження ВП № 63970011 не містять документу, який підтверджує, що адресою проживання чи перебування боржника ОСОБА_1 є територія, на яку поширюється компетенція Другого Малиновського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), не були такі долучені і до заяви стягувача, відтак підстави для відкриття провадження та вчинення виконавчих дій у виконавця були відсутні.

Отже Другий Малиновський відділ державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) у розумінні п.1 статті 24 Закону України «Про виконавче провадження» не є органом державної виконавчої служби, який може вчиняти виконавчі дії щодо виконання виконавчого листа №2-5717/11 від 13.11.2020 на території, на яку поширюється його компетенція.

Поряд із тим, ухвалою Господарського суду Одеської області від 10.08.2023 року по справі № 916/255/22 за заявою фізичної особи ОСОБА_1 про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність та затвердження плану реструктуризації боргів боржника в порядку ч.5 Прикінцевих та Перехідних положень Кодексу України з процедур банкрутства, було затверджено мирову угоду між боржником ОСОБА_1 та кредитором ТОВ «Верра Фінанс», яка виконана в повному обсязі. ОСОБА_1 повністю виконав визначені в мировій угоді зобов`язання, не має жодних невиконаних обов`язків перед ТОВ «Верра Фінанс».

За обставин розглядуваного пору, на початку листопада 2023 року Малиновським відділом ДВС у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) були відновлені арешти по ВП №63970011 на банківських рахунках ОСОБА_1 у розмірі 36802,10 доларів США, що еквівалентно 293356,89 грн.

ОСОБА_1 є військовослужбовцем, що знаходиться в зоні бойових дій, під час короткострокової відпустки до міста Києва, зателефонував до Малиновського відділу ДВС у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) з питанням щодо накладення арешту.

Йому було роз`яснено, що арешти можуть бути зняті виключно у разі сплати штрафу в розмірі 29362,60 грн. по ВП №63970011.

Для розблокування свого рахунку та отримання заробітної плати військовослужбовця в повному обсязі ОСОБА_1 був примушений 03.11.2023 року перевести грошові кошти на рахунок Малиновського відділу ДВС у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) в розмірі 29362,60 грн. з зазначенням платежу: «сплата штрафу за ВП №63970011».

10.12.2023 представник ОСОБА_1 , адвокат Ягничук Оксана Вікторівна, звернулась з листом до Малиновського відділу ДВС у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про повернення на розрахунковий рахунок ОСОБА_1 грошових коштів в розмірі 29362,60 грн., як безпідставно отриманого штрафу Малиновським відділом ДВС у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).

Зазначено, що в матеріалах закінченого ще 01.10.2021 року ВП № 63970011 відсутня постанова державного виконавця Другого Малиновського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про накладення на ОСОБА_1 штрафу за ВП № 63970011.

Малиновським відділом ДВС у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) було надано відповідь, вих. 131957 від 14.12.2023 року, що під час примусового виконання виконавчого провадження постанова про штраф в розмірі 29612,58 грн не виносилась, зазначено, що на депозитний рахунок відділу надійшли кошти в розмірі 29612, 58 грн., які були розподілені наступним чином: 276,90 грн. витрати виконавчого провадження, 29335,68 грн. в рахунок сплати боржником виконавчого збору.

16.12.2023 року представник ОСОБА_1 , адвокат Ягничук Оксана Вікторівна, звернулась з листом до Малиновського відділу ДВС у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про повернення на розрахунковий рахунок ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) грошових коштів в розмірі 29362,60 грн., як безпідставно отриманих Малиновським відділом ДВС у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) та розподілених у сумі 276,90 грн. витрат виконавчого провадження, і у сумі 29335,68 грн. в рахунок сплати виконавчого збору.

В листі вказано, що відсутні будь-які правові підстави для стягнення з ОСОБА_1 грошових коштів по виконавчому провадженню ВП №63970011 в сумі 276,90 грн. витрат виконавчого провадження та в сумі 29335,68 грн. в рахунок сплати виконавчого збору на підставі ухвали Київського районного суду м. Одеси від 04.10.2021 року по справі № 2-5717/11 (провадження №4-c/947/81/21), залишеної в силі постановою Одеського апеляційного суду від 03.11.2022 року по справі №2-5717/11 (провадження 22- ц/813/5476/22), оскільки Малиновський відділ ДВС у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) не має службової компетенції щодо виконання виконавчого листа по ВП №63970011, що встановлено судовими рішеннями, які набрали законної сили.

У відповіді Малиновський відділ ДВС у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), вих. №135837 від 21.12.2023 року на лист від 16.12.2023 року зазначив, що по виконавчому провадженню ВП №63970011 арешти не були зняті з боржника, так як не були сплачені виконавчий збір та витрати виконавчого провадження.

Також у відповіді Малиновського відділу ДВС у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 21.12.2023 року зазначено, що після надходження на рахунок відділу 03.11.2023 року грошових коштів в розмірі 29362,60 грн. з зазначенням платежу: «сплата штрафу за ВП №63970011», зазначені кошти були розподілені у сумі 276,90 грн. витрат виконавчого провадження, і у сумі 29335,68 грн. в рахунок сплати виконавчого збору. Для легалізації такого розподілу державному виконавцю ОСОБА_3 було доручено відновити ВП №63970011, після чого винесено постанову від 06.11.2023 про стягнення виконавчого збору.

У відповіді Малиновського відділу ДВС у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 21.12.2023 вказано, що неможливо встановити, чи отримував відділ ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 04.10.2021 по справі № 2-5717/11 (провадження №4-c/947/81/21), яким скасовано постанову від 22.12.2020 старшого державного виконавця Другого Малиновського відділу державної виконавчої служби в м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції м. Одеса Кодоса Олександра Анатолійовича про відкриття виконавчого провадження №63970011.

Проте постановою Одеського апеляційного суду від 03.11.2022 по справі №2-5717/11 (провадження 22-ц/813/5476/22) апеляційну скаргу Другого Малиновського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) залишено без задоволення, ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 04 жовтня 2021 року залишено без змін.

Позивач, зважаючи на те, що Малиновський відділ ДВС у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) не вбачає необхідності самостійно виконувати рішення суду, яким встановлено неправомірність будь-яких виконавчих дій за ВП №63970011, відповідно не існує права відповідача щодо дій по стягненню виконавчого збору та витрат виконавчого провадження; навіть за припущення не існування ухвали Київського районного суду м. Одеси від 04.10.2021, не має права на стягнення виконавчого збору, оскільки Виконавчий лист №2-5717/11 від 13.11.2020 у ВП №63970011 взагалі не виконаний і був повернутий стягувачу за його заявою без виконання, звернувся за судовим захистом із даним позовом.

При цьому суд відхиляє доводи представника відповідача щодо необхідності залишення адміністративного позову без розгляду через пропуск позивачем строку на звернення до суду, оскільки за встановлених судом обставин, копія оспорюваної постанови від 06.11.2023 про стягнення виконавчого збору ВП № 63970011 надійшла на електронну адресу представника позивача лише 09.01.2024, і саме з цього часу позивачу стало відомо про обставини та причини порушених прав / інтересів, за захистом яких він звернувся до суду 15.01.2024 з дотриманням встановленого п. 1 ч. 2 ст. 287 КАС України десятиденного строку. Вимушене внесення 03.11.2023 позивачем, який є військовослужбовцем, що знаходиться в зоні бойових дій, на депозитний рахунок відділу ДВС коштів в розмірі 29362,60 грн здійснено задля розблокування банківського рахунку, і не може слугувати точкою відліку строку на звернення до суду, оскільки позивач не був обізнаний про обставини прийняття державним виконавцем спірної постанови.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, а також достатність та взаємний зв`язок у їх сукупності, суд вважає позовні вимоги підлягаючими частковому задоволенню у зв`язку з наступним.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною 1 статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Відповідно до ч.1 ст18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно із статтею 10 Закону України «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішень є:

1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами;

2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника;

3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні;

4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем;

5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Пунктом 1 частини 1 статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Відповідно до частини 5 статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Згідно із ч.ч.1, 2 ст.27 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Окремі питання організації виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення), що відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» підлягають примусовому виконанню визначено Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 №512/5.

Згідно із пунктом 8 розділу ІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 №512/5, стягнення виконавчого збору здійснюється у порядку, визначеному статтею 27 Закону.

Про стягнення з боржника виконавчого збору та його розмір державний виконавець зазначає у постанові про відкриття виконавчого провадження.

Виконавчий збір стягується з боржника на підставі постанови про стягнення виконавчого збору, у якій зазначаються розмір та порядок стягнення нарахованого виконавчого збору.

Розрахунок нарахування виконавчого збору обчислюється державним виконавцем в автоматизованій системі виконавчого провадження та долучається до матеріалів виконавчого провадження.

У разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 7, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, постанова про стягнення виконавчого збору не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) реєструється в автоматизованій системі виконавчого провадження як виконавчий документ та підлягає виконанню в порядку, передбаченому Законом та цією Інструкцією.

Аналогічні за змістом положення містить ч.3 ст.40 Закону України «Про виконавче провадження».

Суд враховує, що стягнення виконавчого збору є безумовною дією державного виконавця у межах виконавчого провадження та ефективним засобом стимулювання боржника до намагання виконати рішення суду самостійно до відкриття виконавчого провадження. Стягнення виконавчого збору є не правом, а обов`язком державного виконавця при відкритті виконавчого провадження, про зазначив Верховний Суд, здійснюючи в касаційному порядку перегляд справи № 160/1389/22 (постанова від 16.02.2023). Однак обставини даної справи не є релевантними, а тому зазначена правова позиція застосуванню не підлягає.

Так, за обставин розглядуваного спору, державним виконавцем Малиновського відділу ДВС у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Іксар К.О. 06.11.2023 винесено постанову про стягнення виконавчого збору ВП № 3970011 після відновлення виконавчого провадження з виконання виконавчого листа № 2-5717/11 від 13.11.2020.

При цьому постановою Одеського апеляційного суду міста Одеси від 03.11.2022 № 2-5717/11 апеляційну скаргу Другого Малиновського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) залишено без задоволення з тих підстав, що Другий Малиновський відділ державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) у розумінні п.1 статті 24 Закону України «Про виконавче провадження» не є органом державної виконавчої служби, який може вчиняти виконавчі дії щодо виконання виконавчого листа № 2-5717/11 від 13.11.2020 на території, на яку поширюється його компетенція.

Тобто в судовому порядку процесуальні дії державного виконавця, який не був повноважним у вчиненні дій з опису та арешту майна, визнано неправомірними, не зважаючи на що, через рік після цього, 06.11.2023 державний виконавець Малиновського відділу ДВС у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Іксар К.О. відновлює виконавче провадження, виносить постанову про стягнення виконавчого збору та відновлює чинність арешту майна позивача.

Більш того, відновленням арешту майна позивачу було заблоковано грошові кошти на банківських рахунках, внаслідок чого ОСОБА_1 , слідуючи наданим у телефонному режимі інструкціям державного виконавця, вимушено на депозитний рахунок неуповноваженого органу державної виконавчої служби щодо виконання виконавчого листа № 25717/11 - Малиновського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) вніс грошові кошти в розмірі 29362,60 грн за відсутністю для цього правових підстав.

Одним із суттєвих елементів принципу верховенства права є принцип "юридичної визначеності". Зокрема, він є одним з визначальних принципів "доброго врядування" і "належної адміністрації" (встановлення процедури і її дотримання), частково збігається з принципом законності (чіткість і передбачуваність закону, вимоги до "якості" закону).

Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), пункт 73).

Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам.

З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), заява № 36548/97, пункт 58). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (рішення у справі «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), пункт 74).

Якщо втручання у право людини на мирне користування своїм «майном» виникло в контексті виправлення помилки, вчиненої державним органом (який, як було зазначено раніше, слугує суспільному інтересу), в межах реалізації принципу належного врядування органи державної влади зобов`язані діяти оперативно задля виправлення своєї помилки (Moskal v. Poland, § 69; Paplauskiene v. Lithuania, § 49), але й такі помилки не повинні бути усунені за рахунок зацікавленої особи, особливо там, де немає конфлікту приватних інтересів (Gashi v. Croatia, § 40; Gladysheva v. Russia, § 80; Pyrantiene v. Lithuania, § 70; Moskal v. Poland, § 73; Albergas and Arlauskas v. Lithuania, § 74; S.C. Antares Transport S.A. and S.C. Transroby S.R.L. v. Romania, § 48).

У постанові Верховного Суду від 28 лютого 2020 року у справі № П/811/1015/16 наголошено, що принцип належного урядування має надзвичайно важливе значення для забезпечення правовладдя в Україні. Неухильне дотримання основних складових принципу належного урядування забезпечує прийняття суб`єктами владних повноважень легітимних, справедливих та досконалих рішень. Крім того, принцип належного урядування підкреслює те, що між людиною та державою повинні бути вибудовані саме публічно-сервісні відносини, у яких інституції та процеси служать всім членам суспільства.

Суд у цій справі також враховує, що відповідно до юридичної позиції Конституційного Суду України, викладеної в Рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 року, верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема в закони, які за змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. При цьому справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права.

Отже, ця юридична позиція Конституційного Суду України поширюється і на необхідність врегулювання органами публічної влади «правової процедури», яка визначає критерії справедливого ставлення органів публічної влади до особи.

Як зазначено в Рішенні Конституційного Суду України від 13 червня 2019 року № 5-р/2019, Конституція України містить низку фундаментальних положень щодо здійснення державної влади, передбачених статтями 3, 5, 6, 8, 19 Основного Закону.

Названі конституційні приписи перебувають у взаємозв`язку, відображають фундаментальне положення конституціоналізму щодо необхідності обмеження державної влади з метою забезпечення прав і свобод людини та зобов`язують наділених державною владою суб`єктів діяти виключно відповідно до усталених Конституцією України цілей їх утворення.

Тому, коли йдеться про реалізацію компетенції у межах дискреції суб`єктом владних повноважень, такі суб`єкти зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України).

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Правова процедура (fair procedure - справедлива процедура) є складовою принципу законності та принципу верховенства права і передбачає правові вимоги до належного прийняття актів органами публічної влади. Правова процедура встановлює чітку послідовність дій проведення такої перевірки із зазначенням способів та методів її здійснення, підстав, порядку, форми та строків такої діяльності.

Правова процедура встановлює межі вчинення повноважень органом публічної влади і, в разі її неналежного дотримання, дає підстави для оскарження таких дій особою, чиї інтереси вона зачіпає, до суду.

Установлена правова процедура як складова частина принципу законності та принципу верховенства права є важливою гарантією недопущення зловживання з боку органів публічної влади під час прийняття рішень та вчинення дій, які повинні забезпечувати справедливе ставлення до особи.

Ця правова процедура спрямована на забезпечення загального принципу юридичної визначеності, складовою якої є принцип легітимних очікувань як один з елементів принципу верховенства права.

Принцип легітимних очікувань виражає ідею, що органи публічної влади повинні не лише додержуватися приписів актів права, а й своїх обіцянок та пробуджених очікувань. Згідно з доктриною легітимних очікувань - ті хто чинить добросовісно на підставі права, яким воно є, не повинне відчувати краху надій щодо своїх легітимних очікувань (пункт 61 коментаря до документа Венеційської комісії «Мірило правовладдя» (2017 року), який ухвалено Венеційською комісією на 106 пленарному засіданні (Венеція, 11-12 березня 2016 року)).

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (частина друга статті 3 Конституції України).

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданнями адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

В адміністративному судочинстві принцип верховенства права зобов`язує суд надавати законам та іншим нормативно-правовим актам тлумачення у спосіб, який забезпечує пріоритет прав людини при вирішенні справи. Тлумачення законів та нормативно-правових актів не може спричиняти несправедливих обмежень прав людини.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

Суд зазначає, що доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою, однак позивач в ході судового розгляду справи не доведено ґрунтовності пред`явлених вимог.

В той же час, згідно з ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на

Вирішуючи спір, суд також враховує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини у справі Голдер проти Сполученого Королівства, згідно з якою саме небезпідставність доводів позивача про неправомірність втручання в реалізацію його прав є умовою реалізації права на доступ до суду.

Отже, звертаючись до суду з позовом про захист своїх прав, позивач обтяжений обов`язком довести "небезпідставність" своїх доводів щодо порушеного права за захистом якого він звернувся до суду, надавши відповідні докази зі змісту яких можливо встановити наявність спору саме на момент звернення до суду.

Таким чином, проаналізувавши обставини справи, з урахуванням нормативного регулювання спірних правовідносин, суд дійшов висновку про обґрунтованість адміністративного позову та наявність підстав для його задоволення.

Таким чином, оскільки виконавчою службою взагалі не стягнуто з боржника коштів за виконавчим листом № 2-5717/11, який повернуто стягувачу за його заявою, а виконавче провадження 63970011 відкрито з порушення територіальної компетенції, суд дійшов висновку про відсутність у відповідача правових підстав для стягнення з позивача виконавчого збору.

Суд окремо наголошує на порушенні державним виконавцем пункту 1 частини другої статті 2 КАС України, оскільки останнім не дотримано порядок прийняття постанови про стягнення виконавчого збору, зокрема ч. 3 ст. 40 Закону № 1404 (не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження, яке в даному випадку відкрито помилково та з порушенням територіальної компетенції, що встановлено в судовому порядку)).

Поряд із тим суд враховує, що звернення за захистом порушеного права у сфері публічно-правових відносин з зазначенням способу, який, на думку суду, не призводить до захисту права, не може бути підставою для відмови в позові, тобто, захисті права, що порушується. Суд, установивши порушення вимог законодавства, має захистити права та охоронювані законом інтереси, самостійно обравши спосіб, який би гарантував дотримання і захист прав, свобод, інтересів від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Так, відповідно до п. п. 2-4 ч. 2 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Правову позицію щодо можливості обрання самим судом іншого способу захисту порушеного права позивача, у разі, якщо позивачем обрано неправильний спосіб захисту порушених прав, підтримано Судовою палатою в адміністративних справах Верховного Суду України і у постанові від 20 квітня 2010 року за результатами перегляду за винятковими обставинами справи за позовом спеціалізованої державної податкової інспекції по роботі з великими платниками податків у м. Харкові до відкритого акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк», приватної фірми «Орнатус» про зобов`язання вчинити певні дії. Зокрема, в зазначеній постанові Судова палата в адміністративних справах Верховного Суду України вказала, що суд, пославшись на обрання позивачем неправильного способу захисту публічних інтересів держави, не врахував, що правила частини 3 статті 105 КАС України, стосовно зазначення позивачем у позовній заяві способу захисту судом порушених прав, не виключають можливості обрання іншого способу захисту самим судом. Зміст принципу офіційного з`ясування всіх обставин у справі зобов`язує адміністративний суд до активної ролі у судовому засіданні, в тому числі і до уточнення змісту позовних вимог, з наступним обранням відповідного способу захисту порушеного права.

Оскільки відповідно до наведених вище норм набувачем сплаченого боржником у виконавчому провадженні збору є державний бюджет, помилково або надмірно сплачені суми виконавчого збору підлягають стягненню саме з бюджету, про що зазначив Верховний Суд у постанові від 19 червня 2018 року по справі №910/23967/16.

В зазначеній постанові Верховний Суд відзначив два висновки: 1) у спорах про повернення помилково або надміру сплачених сум виконавчого збору спірні суми мають стягуватися з держбюджету; 2) резолютивні частини рішень у вказаних спорах не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання.

Так, згідно з 2 ст. 45 Бюджетного кодексу України казначейство України веде бухгалтерський облік усіх надходжень Державного бюджету України та за поданням (висновком) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, здійснює повернення (перерахування) коштів, помилково або надміру зарахованих до бюджету.

На виконання статей 43, 45, 78 та 112 Бюджетного кодексу України, статті 43 Податкового кодексу України, статті 301 Митного кодексу України, статті 7 Закону України «Про судовий збір» та Положення про Міністерство фінансів України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 серпня 2014 року № 375 розроблено Порядок повернення (перерахування) коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затверджений Наказом Міністерства фінансів України від 03.09.2013 № 787.

Згідно з п. 3 Порядку № 787 повернення (перерахування) помилково або надміру зарахованих до бюджету платежів та перерахування між видами доходів і бюджетів коштів, помилково та/або надміру зарахованих до відповідних бюджетів через єдиний рахунок, у національній валюті здійснюється Казначейством або головними управліннями Казначейства з відповідних рахунків за надходженнями, відкритих в Казначействі відповідно до законодавства, шляхом оформлення платіжних інструкцій для здійснення внутрішніх операцій.

Відповідно до п. 5 Порядку № 787 повернення (перерахування) помилково або надміру зарахованих до бюджету або повернення на єдиний рахунок (у разі його використання) податків, зборів, пені, платежів та інших доходів бюджетів, або перерахування між видами доходів і бюджетів коштів, помилково та/або надміру зарахованих до відповідних бюджетів через єдиний рахунок, здійснюється за поданням (висновком, повідомленням) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, а при поверненні судового збору (крім помилково зарахованого) - за судовим рішенням, яке набрало законної сили.

У разі повернення (перерахування) помилково або надміру зарахованих до бюджету зборів, платежів та інших доходів бюджетів (крім зборів та платежів, контроль за справлянням яких покладено на органи ДПС та органи Держмитслужби) орган, що контролює справляння надходжень бюджету, засобами системи Казначейства формує подання в електронній формі згідно з додатком 1 до цього Порядку та подає його до відповідного головного управління Казначейства за місцем зарахування платежу до бюджету, Казначейства.

Таким чином, територіальний орган держказначейської служби є органом, який здійснює повернення коштів, що були помилково або надмірно зараховані до бюджету, за поданням органу стягнення, яким у цьому спорі виступає ДВС.

Зазначені положення встановлюють порядок взаємодії державних органів між собою. Тому в разі, коли орган стягнення в установлений законом строк не дає відповідного висновку органу державного казначейства, платник вправі скористатися своїм правом на судове оскарження бездіяльності шляхом звернення з позовом про стягнення відповідної суми коштів (повернення надміру сплаченої суми) з держбюджету.

Кошти держбюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні щодо сплати коштів держбюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (ч.2 ст.2 ЦК).

Відповідно до ч.1 ст.170 ЦК держава набуває та здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади в межах їхньої компетенції, встановленої законом.

При цьому в адміністративному процесі відповідно до ч.4 ст.55 КАС України Держава, Автономна Республіка Крим, територіальна громада беруть участь у справі через відповідний орган державної влади, орган влади Автономної Республіки Крим, орган місцевого самоврядування відповідно до його компетенції, від імені якого діє його керівник, інша уповноважена особа відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування), або через представника.

Отже, у цьому аспекті спірних правовідносин відповідачем є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган (органи) державної влади. Такими органами в цій справі є відділ примусового виконання (дії якого призвели до стягнення коштів) та казначейська служба (яка відповідно до законодавства є органом, який здійснює повернення коштів з державного бюджету).

Зважаючи на встановлені у справі обставини та з огляду на приписи норм чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість адміністративного позову та наявність підстав для його часткового задоволення.

Судові витрати розподілити за правилами ст.139 КАС України.

Керуючись ст.ст. 139, 242-246, 287 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до Малиновського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (65005, м. Одеса, вул. Старицького, 10А; ) про визнання протиправною та скасування постанови, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати постанову від 06.11.2023 державного виконавця Малиновського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Іксар Катерини Олександрівни про стягнення виконавчого збору.

Стягнути з державного бюджету України на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 29612,58 грн (двадцять дев`ять тисяч шістсот дванадцять грн 58 коп.).

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з бюджетних асигнувань Малиновського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 3028 грн (три тисячі двадцять вісім грн).

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст.287 КАС України.

Рішення може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня складання повного судового рішення.

Суддя І.В. Завальнюк