Справа № 460/20763/23
Суддя: У.М. Нор
Дата ухвалення: 2024-01-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

24 січня 2024 року м. Рівне №460/20763/23

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Нор У.М., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
доВійськової частини НОМЕР_1 Військової частини НОМЕР_2
про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинення певних дій, -

В С Т А Н О В И В:

До Рівненського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 (далі відповідач 1), Військової частини НОМЕР_2 (далі - відповідач 2), в якому просить суд: визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення своєчасного повного розрахунку при звільненні зі служби та стягнути з Військової частини НОМЕР_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за шість місяців в розмірі 84812,26 грн.

На обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що на день звільнення з лав Збройних Сил України та виключення із списків особового складу 28.09.2017, позивача не повністю забезпечено грошовим забезпеченням, та без згоди позивача виключено зі списків особового складу ВЧ НОМЕР_1 . Вказує, що Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 26.09.2022 у справі №460/19560/22, яке набрало законної сили 20.03.2023 не виплачено індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 до 28.09.2017. Відтак, існують правові підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Ухвалою суду від 08.09.2023 відкрито провадження у справі за правила спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

13.09.2023 від позивача надійшла заява про зменшення позовних вимог. В якій позивач просить суд: визнати протиправною бездіяльність відповідача 1 щодо не проведення своєчасного повного розрахунку при звільненні із служби та стягнення з відповідача 1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за шість місяців в розмірі -66582,72 грн.

Позиція відповідача щодо позовних вимог висловлена у відзиві на позов від 02.10.2023, відповідно до змісту якої він заперечував проти їхнього задоволення. Зазначав на обґрунтування такої позиції про те, що підстави для застосування до спірних правовідносин положень ст.117 КЗпП України відсутні, оскільки при нарахуванні та виплаті належних при звільненні сум був відсутній спір щодо їхнього розміру. При цьому відповідач також зазначав про можливість виплати працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не більше як за шість місяців. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

03.10.2023 позивачем подано заяву про стягнення з відповідача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4000,00 грн.

Позивач 12.10.203 подав до суду відповідь на відзив, в якій підтримав позицію викладену в позовній заяві а також в заяві про зменшення позовних вимог та просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

12.10.2023 позивачем подано заяву про заміну відповідача або залучення другого відповідача Військову частину НОМЕР_2 .

17.10.2023 судом прийнято ухвало про витребування додаткових доказів.

18.10.2023 Відповідач 1 подав заперечення на заяву про стягнення витрат на правничу допомогу.

27.10.2023 відповідачам 1 подано клопотання про доручення додаткових доказів.

Відповідач на виконання ухвали суду від 17.10.2023 направив до суду витребуванні докази.

Ухвалою суду від 13.11.2023 залучено другого відповідача Військову частину НОМЕР_2 .

21.11.2023 позивач подав заяву про уточнення позовних вимог, відповідно до якої позовні вимоги викладенні в наступній редакції

- визнати протиправною бездіяльність відповідача 1 щодо не проведення своєчасного повного розрахунку при звільнення з військової служби у запас за станом здоров`я

- стягнути з відповідача 2 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби у запас за станом здоров`я в розмірі 66582,72 грн.

- стягнути з відповідача 2 витрати на правничу допомогу в розмірі 4000,00 грн.

07.12.2023 від відповідача 2 надійшов відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги не визнає, оскільки вважає, що відсутні порушення з боку відповідача 2 під час здійснення розрахунку із позивачем при його звільненні. Просить у задоволенні позовних вимог відмовити.

Згідно з ч.4 ст.229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд зазначає таке.

Судом встановлено і не є спірним у справі, що ОСОБА_1 проходив військову службу в Збройних Силах України, зокрема, на посадах в ОК " ІНФОРМАЦІЯ_1 " (військова частина НОМЕР_1 ).

Відповідно до витягу з наказу Командувача військ оперативного командування " ІНФОРМАЦІЯ_1 " (по стройовій частині) від 21.09.2017 №215 позивача виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення з 28.09.2017.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 26.09.2022 у справі №460/19560/22 позов задоволено частково.

Визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 до 28.09.2017 із застосуванням базового місяця січня 2008 року.

Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплати ОСОБА_1 у індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 до 28.09.2017 із застосуванням базового місяця січня 2008 року.

Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2017 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 28.09.2017, без урахування індексації грошового забезпечення та щомісячної додаткової грошової винагороди.

Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2017 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 28.09.2017, з урахуванням індексації грошового забезпечення та щомісячної додаткової грошової винагороди, з урахуванням раніше виплачених сум.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20.03.2023 у справі №460/19560/22 апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 залишено без задоволення.

Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 26.09.2022у справі №460/19560/22 залишено без змін .

28.08.2023 військовою частиною НОМЕР_2 , на фінансовому утримані якої перебуває військова частина НОМЕР_1 добровільно виконано вищезазначене судове рішення, що підтверджено платіжною інструкцією №1577, призначення платежу грошеве забезпечення за рішення суд у справі 460/19560/22, отримувач ОСОБА_1 .

Вважаючи, що затримка розрахунку при звільненні надає йому право звернутися до суду з вимогою щодо виплати середнього грошового забезпечення за весь час затримки, позивач подав позовну заяву.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає таке.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.91 № 2011-XII (далі - Закон №2011-XII).

Однак, Законом №2011-XII правові відносини щодо виплати середнього заробітку (грошового забезпечення) за весь час затримки розрахунку при звільненні не врегульовані, внаслідок чого до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми ст.ст.116 - 117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).

Така правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 31.05.2018 у справі № 823/1023/16, від 30.01.2019 у справі № 807/3664/14, від 26.06.2019 у справі № 826/15235/16, від 30.04.2020 у справі №140/2006/19.

Відповідно до статті 47 КЗпП України (у редакції, чинній на час звільнення позивача), власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

Згідно із ст.116 КЗпП України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.117 КЗпП України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Суд звертає увагу на те, що питання відповідальності за затримання розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. У той же час такі питання врегульовані КЗпП України.

При цьому, індексація грошового забезпечення входить до складу грошового забезпечення. Передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність за затримку розрахунку при звільненні настає у випадку невиплати в день звільнення всіх сум, що належать працівнику від підприємства, установи, організації. Вказаний законодавчий припис є загальним і не встановлює конкретні види виплат, які роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові в день його звільнення.

Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Отже, можливість задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні перебуває у залежності від проведення фактичного розрахунку.

Статтею 116 КЗпП України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність, а саме обов`язок колишнього роботодавця виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Крім того, суд зазначає, що за змістом статті 116 КЗпП України при звільненні працівника йому виплачуються "всі суми, що належать працівнику", а стаття 117 цього Кодексу передбачає санкцію за невиплату відповідних сум при звільненні.

Чинне законодавство передбачає обов`язок виплатити військовослужбовцю, який звільняється зі служби, всіх належних йому на день виключення зі списків особового складу військової частини виплат.

Таким чином, застосування передбаченої статтею 117 КЗпП України відповідальності здійснюється у разі невиплати всіх належних на день виключення особи зі списків особового складу військової частини виплат.

Така правова позиція Великої Палати Верховного Суду наведена в постановах від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17, від 13.05.2020 у справі №810/451/17, згідно з якою під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Як встановлено судом, позивача з 28.09.2017 виключено зі списків особового складу частини. Однак при звільненні з військової служби відповідач не провів з позивачем остаточний розрахунок та не виплатив усіх належних йому сум.

Зважаючи на приписи частини 2 статті 116 КЗпП України, відповідач зобов`язаний був виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення у повному обсязі у день звільнення зі служби (28.09.2017), проте виконав свій обов`язок лише 28.08.2023.

З огляду на те, що працівникові не виплачена індексація грошового забезпечення, позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за весь період затримки розрахунку є правомірними.

Визначаючи середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, суд розраховує такий шляхом множення середньоденної заробітної плати на число календарних днів у розрахунковому періоді, виходячи з такого.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України "Про оплату праці" від 24.03.95 № 108/95-ВР за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100, (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Абзацом 3 пункту 2 Порядку №100 визначено, що середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

За пунктом 8 Порядку №100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до п.7 Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260 (далі Порядок №260), за службу понад установлений службовий час, у дні відпочинку, святкові, вихідні та неробочі дні грошове забезпечення військовослужбовцям додатково не виплачується. Розмір грошового забезпечення, що належить військовослужбовцю не за повний календарний місяць, визначається шляхом множення середньоденного розміру грошового забезпечення на кількість календарних днів, прослужених військовослужбовцем у цьому місяці. При цьому середньоденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення, належного військовослужбовцю за повний календарний місяць, на кількість календарних днів місяця, за який здійснюється виплата.

Таким чином, визначаючи середньоденний заробіток позивача, слід використовувати календарні дні.

В той же час, судом встановлено, що відповідні обставини встановлені рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 05.11.2020 по справі № 460/3528/20, зі змісту якого слідує, що розмір середньоденного грошового забезпечення ОСОБА_1 на момент звільнення зі служби становив 302,74грн. Вказане судове рішення набрало законної сили 10.02.2021 після закриття апеляційного провадження у справі № 460/3528/20, а тому в силу вимог частини четвертої статті 78 КАС України встановленні таким судовим рішенням обставини не потребують доказування.

Поряд із тим, як на момент звернення позивача із даним позовом, так і на час виплати позивачу заборгованості грошового забезпечення, редакція ст.117 КЗпП України передбачає виплату працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Період затримки виплати індексації грошового забезпечення по день фактичного розрахунку з 29.09.2017 по 28.03.2018 становить 181 днів.

Отже, обчислений відповідно до встановлених статтею 117 КЗпП України правил, середній заробіток за час затримки виплати належних при звільненні з роботи сум становить 54794,94 грн. (302,74грн х 181 днів).

З огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст.117 КЗпП України, враховуючи:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, у постановах Верховного Суду від 30.11.2020 у справі №480/3105/19 та від 28.01.2021 у справі №580/2427/19.

За обставин цієї справи, суд застосовує критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до ст.117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, при цьому застосовуючи наведені вище умови.

Отже, сума, яка підлягає відшкодуванню становить 54794,94грн. (302,74грн х 181 днів).

Таким чином, виходячи з принципів розумності та справедливості, пропорційності, враховуючи співмірність, справедливий та розумний баланс інтересів між інтересами працівника і роботодавця, розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати, те, що відповідач є державним органом, відсутність спору на день звільнення, тривалості періоду з моменту порушення прав працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум, суд дійшов до висновку, що у межах чинного правового регулювання та стану суспільних відносин належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача є стягнення на його користь 54794,94 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Згідно з вимогами ч.1, 2 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

При цьому, суд враховує, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10.02.2010, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994, серія A, №303-A, п.29).

У пункті 42 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бендерський проти України" від 15.11.2007, заява № 22750/02, зазначено, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають у достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися в світлі обставин кожної справи.

Підсумовуючи наведене в його сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Підстави для відшкодування судового збору у порядку ст.139 КАС України відсутні.

Щодо позовних вимог про стягнення витрат на правничу допомогу, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати в тому числі й 1) на професійну правничу допомогу;

Відповідно до частини першої статті 134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката (частина друга статті 134 КАС України).

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина четверта статті 134 КАС України).

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина п`ята статті 134 КАС України).

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 134 КАС України).

За правилами частини сьомої статті 134 КАС України, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до статті 30 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність №5076-VI від 05.07.2012, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Так, судом встановлено, що позивачу було надано правничу допомогу адвокатом .

На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу позивачем до матеріалів позовної заяви долучено договір про надання правничої допомоги від 30.08.2023, укладений між позивачем та Адвокатським бюро Губара Володимира, акт виконаних робіт за договором про надання правничої допомоги.

Згідно з Актом виконаних робіт за договором про надання правничої допомоги від 30.08.2023 адвокатом в ході надання правничої допомоги в межах даної справи надано позивачу послуги на загальну вартість 4000,00 грн: складання позовної заяви від 04.09.2023, формування доказової бази, групування доказів, додатку до позовної заяви, їх роздруківка. При цьому, згідно з договором та актом оплата послуг здійснюється у строк до 01.01.2025 шляхом внесення коштів на рахунок Бюро.

Щодо відсутності доказів фактичного понесення витрат за договором (фактичної сплати коштів на рахунок адвоката), суд виходить з наступного.

У постанові Верховного Суду від 21.01.2021 (справа №280/2635/20, провадження №К/9901/29763/20) судова колегія зазначила, що КАС України у редакції, чинній з 15.12.2017, імплементував нову процедуру відшкодування витрат на професійну правову допомогу, однією з особливостей якої є те, що відшкодуванню підлягають витрати, незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною / третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Так, на переконання колегії суддів, норми ст.ст. 134, 139 КАС були введені в КАС України з 15.12.2017, у тому числі, з метою унормування відносин між суб`єктами, які потребують юридичного супроводу, та адвокатами. За існуючого правового регулювання у сторін з`явилась можливість відшкодувати понесені на правову допомогу витрати (у разі доведення власної правоти у спорі із суб`єктом владних повноважень). При цьому, норми зазначених статей спрямовані саме на захист прав та інтересів позивачів, а не адвокатів. Встановлена на законодавчому рівні можливість позивачів отримати відшкодування понесених витрат на правничу допомогу сприяє нормальному розвитку галузі, дозволяє учасникам судових процесів залучати для захисту свої прав кваліфікованих адвокатів, даючи при цьому таким особам законне право сподіватись на повне або часткове відшкодування понесених витрат у разі доведення власної правової позиції.

Враховуючи зазначену правову позицію Верховного Суду, суд дійшов висновку, що долученими до матеріалів цієї справи доказами доведено факт надання (адвокат ) правничої допомоги позивачу у межах розгляду даної адміністративної справи.

Долученими до справи документами позивачем доведено факт надання адвокатом правничої допомоги, однак, суд не може погодитися із його розміром, позаяк справа є не лише справою незначної складності, а й типовою справою, з огляду на зразкове рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 17 грудня 2019 року у справі №160/8324/19.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Враховуючи встановлені обставини, а також зміст та обсяг наданих послуг, суд вважає заявлений представником позивача до відшкодування розмір правової допомоги за складання та подання позову явно завищеним та таким, що підлягає зменшенню.

Зважаючи на те, що дана справа належить до категорії справ незначної складності, її розгляд здійснювався в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, а також беручи до уваги значну кількість сталої судової практики у спірних правовідносинах та фактичний обсяг виконаної роботи, на переконання суду, розумно обґрунтованими є заявлені витрати на професійну правничу допомогу, які підлягають компенсації позивачу за рахунок бюджетних асигнувань відповідача, у розмірі 1500 грн., а їх стягнення з відповідача у такому розмірі не становитиме надмірний тягар для державної установи.

Таким чином, заява про відшкодування позивачу судових витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката, підлягає частковому задоволенню у загальній сумі 1500,00 грн.

Керуючись статтями 241-246, 255, 257-262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 та Військової частини НОМЕР_2 про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинення певних дій задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення з ОСОБА_1 своєчасного повного розрахунку при звільненні зі служби.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_2 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 55098,68 грн.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_2 судові витрати, понесені на професійну правничу допомогу, в розмірі 1500,00 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повний текст рішення складений 24 січня 2024 року

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_3 )

Відповідач - Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_4 ) Відповідач - Військова частина НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_5 )

Суддя У.М. Нор