Справа № 320/25095/23
Суддя: Головенко О.Д.
Дата ухвалення: 2024-01-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 січня 2024 року м. Київ № 320/25095/23

Київський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Головенка О.Д., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами (в порядку письмового провадження) адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у м. Києві про зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Головного управління Державної податкової служби у м. Києві, в якому просить суд визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління Державної податкової служби у м. Києві від 15.05.2019 № Ф-206085-17 про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у сумі 5211,36 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначено про те, що оскаржувана вимога про сплату боргу (недоїмки) є протиправною та підлягає скасуванню, оскільки після внесення змін до законодавства щодо необхідності включення фізичних осіб-підприємців до Реєстру, позивач фізичною особою-підприємцем за новими правилами не реєструвався, господарську діяльність не здійснював, доходів не отримував, а тому, не мав обов`язку сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, в зв`язку із чим, винесена вимога про сплату боргу (недоїмки) підлягає скасуванню. Ані позивач, ані його довірена особа не подавали державному реєстратору заяв про державну реєстрацію ФОП чи про включення до ЄДР відомостей про ФОП, зареєстровану до 01.07.2004, а тому позивач не мав статусу ФОП на момент проведення нарахувань сум єдиного соціального внеску за оскаржуваною вимогою.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 27.07.2023 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами (в порядку письмового провадження).

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд виходить з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач зазначає про те, що 18.05.2023 йому стало відомо про блокування карткового рахунку в банку та 19.05.2023 та від державного виконавця стало відомо про відкриття виконавчого провадження ВП № 69660306, стягувачем в якому виступає Головне управління ДПС у м. Києві.

29.05.2023 для з`ясування підстав виникнення боргу позивача, адвокатом було направлено запит до ГУ ДПС у м. Києві, за результатом розгляду якого, листом від 08.06.2023 № 47688/6/26-15-13-07-08, ГУ ДПС у м. Києві повідомило про наявність вимоги про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску від 15.05.2019 № Ф-206085-17 на суму від 5211,36 грн Також, в данному листі вказано про те, що згідно з данними ІКС в інтегрованій картці платаика (ІКП) ОСОБА_1 за кодом платежу 71040000 обліковуються автоматичні нарахування єдиного внеску згідно обраної системи оподаткування в розмірі мінімального страхового внеску за кожен місяць на загальну суму 21969,20 грн.

08.06.2000 позивач був зареєстрований Дніпровською районною державною адміністрацією у м. Києві, як суб`єкт підприємницької діяльності - фізична особа, що підтверджується свідоцтвом про державну реєстрацію від 08.06.2000.

Позивач зазначає про те, що випадково у 2023 році дізнався про факт обліку його у податковій, як фізичної особи підприємця, при цьому, в Єдиному державному реєстрі юридичних та фізичних осіб-підприємців та громадських формувань запис про підтвердження його статусу ФОП відсутній.

Позивач вважає, що відсутні правові підстави для винесення податкової вимоги про стянгнення з нього боргу (недоїмки), що і зумовило на звернення до суду з даним позовом.

При вирішенні спору, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі та в межах повноважень у спосіб, що передбачений, як Конституцією, так і Законами України.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, визначені Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

До вказаного Закону з 01.01.2017 Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 № 1774-VIII, внесені зміни, які запровадили, серед іншого, сплату єдиного внеску для фізичних осіб-підприємців (крім тих, які обрали спрощену систему оподаткування) та осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, у сумі, що не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску, незалежно від отримання доходу (прибутку) у місяці нарахування єдиного внеску.

За визначенням ст. 1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Згідно положень ст. 2 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.

Відповідно до норм п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Відповідно до змісту абз. 1 п. 1 та п. 3 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (в редакції, чинній з 1 січня 2017 року) єдиний внесок нараховується: для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами; для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому, сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Єдиний внесок нараховується на суми, зазначені в частинах першій і другій цієї статті, незалежно від джерел їх фінансування, форми, порядку, місця виплати та використання, а також від того, чи виплачені такі суми фактично після їх нарахування до сплати.

Згідно з ч. 5 ст. 8 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», єдиний внесок для платників, зазначених у ст. 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної ст. 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

Таким чином, єдиний соціальний внесок розраховується, виходячи із суми доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб, за ставкою 22 відсотки.

Наведене свідчить, що особа, зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте, не веде господарську діяльність та не отримує доходів, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.

Судом досліджено, що 08.06.2000 позивач був зареєстрований Дніпровською районною державною адміністрацією у м. Києві, як суб`єкт підприємницької діяльності - фізична особа, та фактично не проводив підприємницьку діяльністю та не подавав звітів та інших документів до контролюючого органу.

Також, позивач акцентує увагу на тому, що не подавав державному реєстратору у встановлений п. 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 01.07.2010 № 2390-VI «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» щодо спрощення механізму державної реєстрації припинення суб`єктів господарювання» (далі - Закон № 2390-VI) строк реєстраційної картки для включення відомостей про нього до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та для зміни свідоцтва про його державну реєстрацію на свідоцтво про державну реєстрацію єдиного зразка або для отримання такого свідоцтва.

Позивач зазначає про те, що про факт обліку позивача на обліку в ГУ ДПС у м. Києві, як фізичної-особи підприємця він дізнався лише після звернення до податкової, та з метою зняття його з обліку посадові особи відповідача порадили йому подати відповідні документи до державного реєстратора, після чого, позивач звернувся до державного реєстратора, який вказав про необхідність зареєструватися ФОП, а після цього припинити підприємницьку діяльність. Так, позивач подав реєстратору 30.06.2023 заяву про державну реєстрацію ФОП, а 03.07.2023 подав державному реєстратору реєстраційну картку на проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності ФОП за власним рішенням з метою виключення відомостей про себе з ЄДР. Наведені обставини підтверджуються доданими до позовної заяви доказами.

Натомість, за даними податкового органу з ІКС ГУ ДПС у м. Києві, ОСОБА_1 перебуває на обліку в ГУ ДПС у м. Києві (ДПІ у Дніпровському районі), як ФОП з 22.09.2005 (дата державної реєстрації підприємницької діяльності), тому, за кодом платежу 71040000 обліковується автоматичні нарахування ЄСВ в розмірі мінімального страхового внеску за кожен місяць на загальну суму 21969,20 грн (з 4 кварталу 2018 року по 4 квартал 2020 року).

Суд зазначає, що для правильного вирішення спору, необхідно встановити факт наявності або відсутності у позивача статусу фізичної особи-підприємця.

01.07.2020 Велика Палата Верховного Суду у постанові у справі № 260/81/19 зазначила, серед іншого таке: «У справі, що розглядається, спірним є питання наявності у позивача статусу платника єдиного внеску відповідно до пункту 4 частини першої статті 4 Закону №2464-VI і, як наслідок, наявності обов`язку сплачувати єдиний внесок у мінімальному розмірі за період з 01.01.2017 по 31.10.2018 відповідно до оскаржуваної вимоги за відсутності доходу від здійснення підприємницької діяльності. При цьому позивач набув статусу суб`єкта підприємницької діяльності та отримав відповідне свідоцтво про державну реєстрацію суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи до 01.07.2004, тобто до набрання чинності Законом № 755-VІ, але не звертався до державного реєстратора з реєстраційною карткою про включення відомостей про нього до ЄДР відповідно до вимог цього Закону.

Таким чином, суд вважає, що ознака статусу фізичної особи-підприємця є визначальною для вирішення питання про віднесення позивача до платників єдиної внеску, а тому, дослідження питання про наявність у позивача статусу ФОП має значення для правильного вирішення цієї справи та прийняття обґрунтованого рішення.

Так, з дати набрання чинності Законом № 755-VІ, була передбачена процедура державної реєстрації ФОП через здійснення повного (при первинному набутті) чи мінімального (при підтвердженні набутого статусу суб`єкта підприємницької діяльності до 01 липня 2004 року) комплексу дій, шляхом подання державному реєстратору реєстраційної картки (документ встановленого зразка, який підтверджує волевиявлення особи щодо внесення відповідних записів до ЄДР - абзац сьомий частини першої статті 1 Закону № 755-ІV) та отримання свідоцтва про державну реєстрацію (документ встановленого зразка, який засвідчує факт внесення до ЄДР запису про державну реєстрацію юридичної особи або ФОП - абзац дев`ятий частини першої ст. 1 Закону № 755-VІІ).

Строк для включення до ЄДР відомостей про фізичних осіб-підприємців, державна реєстрація яких була проведена до 01.07.2004, визначений пунктом 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 2390-VI, закінчився 03.03.2012. При цьому, цей строк включення до ЄДР відомостей про фізичних осіб-підприємців, державна реєстрація яких проведена до 01.07.2004, підлягав застосуванню виключно у випадках самостійного подання останніми реєстраційних карток державному реєстратору.

Таким чином, фізичні особи-підприємці, які мали намір продовжувати здійснювати підприємницьку діяльність, розпочату ними до 01.07.2004, повинні були подати відомості державному реєстратору для включення їх до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

З огляду на наявні в матеріалах справи докази, в т.ч. витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, станом на 30.06.2023 за кодом 67, в якому не зареєстрована фізична особа-підприємець ОСОБА_1 , суд приходить до висновку, що позивач таким правом на продовження ведення підприємницької діяльності, розпочатої в 2000 році, не скористався. Даних та доказів протилежного, суду під час розгляду спору не надано, а судом не встановлено.

З урахуванням викладеного, суд вважає, що у позивача був відсутній обов`язок щодо сплати єдиного соціального внеску за період, охоплений оскаржуваною вимогою про сплату боргу (недоїмки).

Крім того, п. 7 ч. 1 ст. 13 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», передбачено, що органи доходів і зборів мають право стягувати з платників несплачені суми єдиного внеску.

За правилами ч. ч. 1-4 ст. 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», рішення, прийняті органами доходів і зборів та органами Пенсійного фонду з питань, що належать до їх компетенції відповідно до цього Закону, є обов`язковими до виконання платниками єдиного внеску, посадовими особами і застрахованими особами.

Положення цієї статті поширюються лише на тих платників, які відповідно до цього Закону зобов`язані нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

У разі виявлення своєчасно не сплачених сум страхових внесків платники єдиного внеску зобов`язані самостійно обчислити ці внески і сплатити їх з нарахуванням пені в порядку і розмірах, визначених цією статтею.

Суми недоїмки стягуються з нарахуванням пені та застосуванням штрафів.

Орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

Вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом.

Водночас, відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не надав суду доказів, які б підтверджували, що у період з 4 кварталу 2018 року по 4 квартал (жовтень-листопад) 2020 року, за який нараховано внесок від здійснення підприємницької діяльності, позивач займався підприємницькою діяльністю та отримував будь-який дохід.

Також, відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не надав суду доказів, які б підтверджували проведення будь-яких перевірок у відношенні позивача, які б могли бути підставою для прийняття вимоги про сплату боргу (недоїмки); відповідач не надав суду документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до Закону нараховується єдиний внесок.

Відсутність офіційного підтвердження в особи статусу ФОП, шляхом проходження реєстраційних процедур у порядку, визначеному Законом № 755-IV, виключає можливість законного здійснення підприємницької діяльності та отримання відповідних доходів, за відсутності фактичних доказів протилежного, виключає і можливість формальної та фактичної участі позивача у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування за відповідним статусом.

Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач сформував оскаржувану вимогу незаконно та за відсутності правових підстав. При цьому, підставою для відповідальності, є саме несплата чи несвоєчасна сплата єдиного соціального внеску, а не відображення облікових даних в інформаційних системах фіскального органу, з огляду на що, суд дійшов висновку, що оскаржувана вимога про сплату боргу (недоїмки), є протиправною та підлягає скасуванню.

Позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідачем під час розгляду даного спору не було доведено правомірності нарахування позивачу сум ЄСВ за оскаржуваною вимогою, зокрема, не вказано та не доведено того, що позивач після внесення змін до законодавства, оновлював/перереєстровував свій статус ФОП з внесенням відповідних даних до Реєстру.

Згідно з ч. 1 ст. 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 77 КАС України, передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно норм ч. 1 ст. 139 КАС України, судові витрати по сплаті судового збору підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача.

Керуючись статтями 77, 90, 139, 241-247, 255, 293, 295-297 КАС України, суд,

в и р і ш и в:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у м. Києві про зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління Державної податкової служби у м. Києві від 15.05.2019 № Ф-206085-17 про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної податкової служби у м. Києві на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 1073,60 грн (одна тисяча сімдесят три гривні 60 коп).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Головенко О.Д.