Справа № 460/14351/23
Суддя: Хобор Романа Богданівна
Дата ухвалення: 2024-01-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2024 рокуЛьвівСправа № 460/14351/23 пров. № А/857/19335/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючої судді Хобор Р.Б.,

суддів Бруновської Н.В., Шавеля Р.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження, в м. Львові, апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2023 року, ухвалене суддею Зозулею Д.П. у м. Рівне, за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у справі № 460/14351/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом, у якому просить суд:

1) визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо не призначення пенсії за віком, із зниженням пенсійного віку, відповідно до ст.55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи";

2) зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області призначити пенсію за віком, із зниженням пенсійного віку, згідно із ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" з 08.05.2023 року.

25 вересня 2023 року Рівненський окружний адміністративний суд прийняв рішення, яким адміністративний позов задовольнив частково.

Визнав протиправним та скасував рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 12.05.2023 року № 24 про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 .

Зобов`язав Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області зарахувати до розрахунку страхового стажу період знаходження на строковій військовій службі ОСОБА_1 з 30.05.1986 по 13.05.1988 та період його роботи з 05.07.1988 по 18.02.1997 у КСП «Старосільське».

У задоволенні інших позовних вимог відмовив.

Стягнув на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області судові витрати в сумі 536,80 грн.

Приймаючи це рішення суд першої інстанції виходив з того, що документами, які подав позивач підтверджено право позивача на зниження пенсійного віку лише на 6 років. Крім того, суд зазначив, що до страхового стажу позивача необхідно зарахувати час роботи позивача в КСП «Старосільське» з 05.07.1988 року по 18.02.1997 року, оскільки відповідальність за ведення трудових книжок лежить на роботодавцю, а не на працівнику. При цьому остання цифра року звільнення позивача не вказує чітко на цифру 3, тобто 1993 рік. Тому, неможливо однозначно стверджувати, що наказ про звільнення позивача з КСП «Старосільське» виданий 18.02.1993 року, а не 18.02.1997 року. Крім цього, на думку суду, до страхового стажу позивача необхідно зарахувати час проходження позивачем військової служби з 30.05.1986 року по 13.05.1988 року.

Не погодившись із цим рішенням суду, його оскаржило Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, подавши апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та відмовити в задоволенні позову повністю.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги, відповідач зазначає те, що позивач не має права на зниження пенсійного віку, відповідно до ст.55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", оскільки не проживав для цього достатню кількість років у зоні гарантованого добровільного відселення. При цьому, вказане право виникає у випадку наявності у позивача необхідного страхового стажу 30 років. Однак, позивачу не зараховано до страхового стажу період його роботи в КСП «Старосільське» з 05.07.1988 року по 18.02.1997 року через те, що наказ про звільнення позивача датований 18.02.1993 року та не зараховано період його військової служби через те, що дата народження позивача зазначена у військовому квитку не відповідає паспортним даним позивача.

Заслухавши суддю доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд при розгляді цієї справи виходить з наступних міркувань.

Суд першої інстанції встановив те, що позивач є особою потерпілою внаслідок Чорнобильської катастрофи (категорія 3).

08.05.2023 року позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області із заявою про призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку, відповідно до ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

За принципом екстериторіальності органом, який вирішує питання про призначення позивачу пенсії визначено Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області.

12.05.2023 року Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області прийняло рішення № 24, яким відмовило позивачу в призначенні пенсії за віком відповідно до ст.55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», за відсутності необхідного страхового стажу.

У рішенні відповідач вказав, що страховий стаж позивача за результатами розгляду всіх наданих документів становить 8 років 10 місяців 14 днів. До страхового стажу не зараховано період знаходження на військовій службі з 30.05.1986 року по 13.05.1988 року, оскільки дата народження зазначена у військовому квитку не відповідає паспортним даним позивача. Також не зараховано період роботи позивача з 05.07.1988 року по 18.02.1997 в КСП «Старосільське», оскільки дата наказу на звільнення вказана 18.02.1993.

Надаючи правову оцінку правильності вирішення судом першої інстанції даного публічно правового спору, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Частиною 1 статті 9 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-ІV від 09.03.2003 року передбачено, що за рахунок коштів Пенсійного фонду України в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком; пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, не пов`язаного з роботою, інвалідності з дитинства); пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

За нормою статті 26 вказаного Закону, особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Починаючи з 01 січня 2018 року, право на призначення пенсії за віком після досягнення 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 01 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року не менше 30 років.

Сторонами не заперечуються ті обставини, що позивач на час звернення до відповідача досяг віку 55 років.

Позивач просить відповідача призначити пенсію зі зменшенням вказаного вище віку виходу на пенсію, як особі, яка постійно проживає в зоні посиленого радіоекологічного контролю, відповідно до ст.55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Апеляційний суд встановив, що відповідач відмовив у призначенні позивачу пенсії за віком зі зниженням вказано вище пенсійного віку, у зв`язку з тим, що позивач не має необхідно страхового стажу 30 років.

Питання щодо часу проживання позивача у зоні гарантованого добровільного відселення, який дає право на зниження пенсійного віку відповідач, Головне управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області, не розглядав.

З цього слідує, що висновки позивача про наявність у нього права на зниження пенсійного віку на 6 років є передчасними, а тому апеляційний суд їм оцінку не надає.

Що стосується не зарахування відповідачем до страхового стажу позивача періоду його роботи з 05.07.1988 року по 18.02.1997 в КСП «Старосільське» та періоду його військової служби з 30.05.1986 року по 13.05.1988 року, то апеляційний суд зазначає наступне.

За визначенням, наведеним у статті 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески.

Згідно з частиною 2 статті 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до частини 4 статті 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

До 01.01.2004 порядок підтвердження стажу роботи був визначений статтею 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 № 1788-XII (надалі - Закон № 1788-XII).

У законодавстві, що діяло до набрання чинності Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", зокрема у Законі України "Про пенсійне забезпечення" йдеться про стаж роботи, що дає право на призначення трудових пенсій (загальний трудовий стаж).

Статтею 62 Закону № 1788-ХІІ встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України № 637 від 12.08.1993 року затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі - Порядок № 637).

Пунктом 1 Порядку № 637 визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Пунктом 3 Порядку № 637 передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Отже, страховий стаж підтверджується записами у трудовій книжці, і лише у випадку їх відсутності встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи та архівними установами, зокрема довідками, які містять відомості про періоди роботи.

Пенсійний орган у рішенні про відмову у призначенні пенсії вказує, що період роботи позивача в КСП «Старосільске» з 05.07.1988 року по 18.02.1997 року не зарахований до розрахунку страхового стажу, оскільки дата наказу на звільнення датована 18.02.1993 року.

Апеляційний суд, дослідивши відповідний запис у трудовій книжці, встановив, що запис останньої цифри у році не дає можливості однозначно ідентифікувати її як 3, і стверджувати про те, що запис про звільнення датований 18.02.1993 року.

Між тим, апеляційний суд звертає увагу на те, що запис останньої цифри у році не дає можливості встановити який це рік.

Водночас, апеляційний суд зауважує, що відповідальність за ведення трудової книжки лежить на роботодавцю, а не на працівнику, а, отже, певні недоліки ведення трудової книжки не повинні створювати для працівника негативні наслідки пов`язані із призначенням пенсії чи зарахування певного стажу роботи.

Апеляційний суд встановив, що в трудовій книжці період роботи позивача в КСП «Старосільске» з 05.07.1988 року по 18.02.1997 року записаний чітко та зрозуміло.

Це дає підстави стверджувати, що позивач працював в КСП «Старосільске» з 05.07.1988 року по 18.02.1997 року.

Тому, на думку апеляційного суду, період роботи позивача в КСП «Старосільске» з 05.07.1988 року по 18.02.1997 року необхідно зарахувати до страхового стажу позивача.

Відповідно до частини 3-1 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», до страхового стажу для визначення права на призначення пенсії, згідно із статтею 26 цього Закону, включаються періоди проходження військової служби по 31 грудня 2017 року включно.

Відповідач відмовив у зарахуванні до страхового стажу позивача часу проходження ним військової служби з 30.05.1986 року по 13.05.1988 року, через те, що інформація, що є у військовому квитку не відповідає паспортним даним.

Однак, у рішенні від 12.05.2023 року № 24 відповідач не вказав, яким паспортним даним не відповідає інформація, що є у військовому квитку, що не дає апеляційному суд можливості встановити дійсну причину відмови у зарахуванні часу військової служби до страхового стажу.

Отже, вказане рішення відповідача необхідно визнати необґрунтованим, оскільки відповідач не вказав конкретно з яких причин відповідач не зарахував до страхового стажу позивача час проходження позивачем військової служби.

Водночас, як зазначив вище апеляційний суд, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Апеляційний суд встановив, що у матеріалах справи є лист Сарненського РТЦК та СП № 1149 від 29.05.2023 року, у якому зазначено, що позивач проходив строкову військову службу з 30.05.1986 року по 13.05.1988 року.

Тому апеляційний суд вважає, що позивачу необхідно зарахувати до страхового стажу вказаний період військової служби.

Отже висновки, які зробив апеляційний суд у цій справі, свідчать про те, що рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області від 13.05.2023 року № 24 про відмову в призначенні пенсії позивачу є протиправним.

При цьому, для ефективного захисту прав позивача, на підставі ст. 9 КАС України, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог.

Так, не переконання апеляційного суду, права позивача порушено рішенням відповідача, тому належним способом захисту порушеного права є скасування протиправного рішення, а не визнання протиправними дій чи бездіяльності відповідачів.

З огляду на вказане, рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області від 13.05.2023 року № 24 потрібно скасувати.

Враховуючи викладене вище, апеляційний суд вважає, що позовні вимоги необхідно задовольнити шляхом:

- зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України Дніпропетрвській області повторно розглянути заяву позивача від 08.05.2023 року про призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», як особі, яка постійно проживала на території радіоактивного забруднення з урахуванням висновків суду у цій справі.

- зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області під час повторного розгляду заяви позивача зарахувати до страхового стажу позивача період його роботи в КСП «Старосільске» з 05.07.1988 року по 18.02.1997 року та період проходження ним військової служби з 30.05.1986 року по 13.05.1988 року.

При цьому, зобов`язати вчинити вказані дії необхідно саме Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, оскільки цей пенсійний орган визначений за принципом екстериторіальності, як орган, що призначає пенсію в межах спірних правовідносин.

Водночас, суд першої інстанції вірно скасував рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області про відмову в призначенні пенсії позивачу та зробив вірний висновок з приводу зарахування вказаних вище періоду роботи та служби позивача до страхового стажу, однак помилково зобов`язав вчинити відповідні дії пенсійний орган, який не уповноважений вчиняти ці дії.

Отже, суд першої інстанції, при задоволенні цієї позовної вимоги, допустив порушення норм матеріального права, в частині порушення норм, які встановлюють порядок розгляду заяви про призначення пенсії.

Крім того, суд першої інстанції застосував неефективний спосіб захисту порушеного права, оскільки не вирішив питання про зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії.

Відповідно до частини 1 статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на викладене, апеляційний суд приходить до переконання в тому, що суд першої інстанції неправильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з порушенням норм матеріального права.

Апеляційний суд вважає доводи апеляційної скарги такими, що частково спростовують висновки суду першої інстанції, а тому її необхідно задовольнити частково, водночас, рішення суду першої інстанції необхідно скасувати та прийняти постанову про часткове задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 317, 321, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області задовольнити частково.

Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2023 року в справі № 460/14351/23 скасувати та прийняти постанову, якою позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 12.05.2023 року № 24 про відмову в призначенні пенсії ОСОБА_1 .

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 08.05.2023 року про призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, під час повторного розгляду заяви ОСОБА_1 від 08.05.2023 року про призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», зарахувати до загального страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи в КСП «Старосільске» з 05.07.1988 року по 18.02.1997 року та період проходження військової служби з 30.05.1986 року по 13.05.1988 року.

У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених статтею 328 КАС України, за наявності яких постанова може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуюча суддя Р. Б. Хобор
судді Н. В. Бруновська
Р. М. Шавель
Постанова складена 25.01.2024 року