Справа № 160/3699/23
Суддя: Семененко Я.В.
Дата ухвалення: 2024-01-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

25 січня 2024 року м. Дніпросправа № 160/3699/23

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Семененка Я.В. (доповідач),

суддів: Бишевської Н.А., Добродняк І.Ю.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Дніпрі апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Дніпропетровській області

на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05 жовтня 2023 року (суддя Кучугурна Н.В.) у справі №160/3699/23 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу,-

в с т а н о в и В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив:

- визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про сплату боргу (недоїмки) №Ф-280648-55/У від 22.02.2021.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що був зареєстрований як фізична особа-підприємець. Відповідачем 22.02.2021 було винесено вимогу №Ф-280648-55/У про сплату боргу (недоїмки) у сумі 37 788,74 грн, яка рахується за позивачем. Позивач уважав зазначену вимогу протиправною, з огляду на те, що він припинив підприємницьку діяльність у січні 2022 року, але фактично не здійснював підприємницьку діяльність з 2013 року, доходи не отримував та звітність не подавав. Крім того, позивач зазначав, що він відбував покарання в місцях позбавлення волі на підставі вироку Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 30.11.2017. Звільнений позивач був 25.10.2021 у зв`язку з відбуттям покарання.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05 жовтня 2023 року позов задоволено частково, а саме:

визнано протиправною та скасовано вимогу Головного управління ДПС у Дніпропетровській області від 22.02.2021 №Ф-280648-55/У в частині визначення ОСОБА_1 до сплати єдиного внеску у сумі 30044 (тридцять тисяч сорок чотири) грн 74 коп.

В іншій частині позову відмовлено.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач, перебуваючи в місцях позбавлення волі з 30.11.2017 по 25.10.2021, не може розглядатися як платник єдиного внеску, в розумінні п.4 ст4 Закону №2464, незалежно від факту реєстрації фізичною особою-підприємцем.

З цих підстав суд дійшов висновку про протиправність нарахування контролюючим недоїмки з ЄСВ за період починаючи з 30.11.2017.

В той же час, суд першої інстанції дійшов висновку про обов`язок позивача сплатити ЄСВ за період з 01.01.2017 по 30.11.2017 в сумі 7744,0грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну

скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову про відмову у задоволенні позову в повному обсязі. Позиція відповідача фактично полягає у тому, що оскільки позивач був зареєстрований як фізична особа-підприємець, про що свідчать відомості із ЄДР, то безумовним його обов`язком є сплата єдиного страхового внеску у розмірі та у строки, які визначені Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", незалежно від того чи здійснював він фактично підприємницьку діяльність чи ні.

Перевіривши матеріали справи, оцінивши доводи апеляційної скарги та правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції дійшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Встановлені судом першої інстанції обставини справи свідчать про те, що ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) з 12.08.2010 по 12.11.2021 перебував на податковому обліку в Головному управлінні ДПС у Дніпропетровській області як фізична особа-підприємець.

22.02.2021 контролюючим органом була сформована вимога №Ф-280648-55У про сплату ОСОБА_1 боргу (недоїмки) у сумі 37788,74 грн.

Відповідно до розрахунку заборгованості, наведеного у відзиві на позов, суми несплаченого позивачем єдиного внеску становлять:

- за 2017 рік 8 448,00 грн;

- за 2018 рік: І квартал 2457,18 грн; ІІ квартал 2457,18 грн; ІІІ квартал 2457,18 грн; ІV квартал 2457,18 грн;

- за 2019 рік: І квартал 2754,18 грн; ІІ квартал 2754,18 грн; ІІІ квартал 2754,18 грн; ІV квартал 2754,18 грн;

- за 2020 рік: І квартал 2078,12 грн; ІІ квартал 1039,06 грн; ІІІ квартал 3178,12 грн; IV квартал 2200,00 грн.

Правомірність та обгрунтованість вказаної вимоги є предметом спору, який передано на вирішення суду.

За наслідками перегляду справи, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити таке.

Визначаючи межі апеляційного перегляду справи, суд апеляційної інстанції виходить з того, що рішення суду першої інстанції оскаржено відповідачем, оскаржено в частині задоволених позовних вимог, у зв`язку з чим судом апеляційної інстанції надається оцінка рішенню суду першої інстанції, на предмет його законності та обгрунтованості, в частині задоволених позовних вимог.

Так, з аналізу положень Закону №2464-VІ суд першої інстанції обгрунтовано виходив з того, що платниками єдиного соціального внеску є, зокрема, фізичні особи-підприємці. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування єдиного внеску. Отже, саме дохід особи від господарської діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому за відсутності бази для нарахування єдиного внеску у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, Закон №2464-VI встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати, оскільки метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для його нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Таким чином, обов`язком фізичної особи-підприємця є сплата ЄСВ, в незалежності від наявності чи відсутності доходу. При цьому, розмір ЄСВ, за відсутності доходу, не може бути меншим за розмір, встановлений Законом.

Саме з такої позиції виходив контролюючий орган нараховуючи ЄСВ за період 2017-2020.

В той же час, встановлені судом першої інстанції обставини справи, які не заперечуються відповідачем, свідчать про те, що 30.11.2017 позивач був засудженим Заводським районним судом м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області засуджено за ч.2 ст.15, ч.3 ст.307, ч.3 ст.307, ст.69, ч.2 ст.70 КК України до 7 років позбавлення волі. З 30.11.2017 по 25.10.2021 позивач перебував в місцях позбавлення волі.

Отже, в період з 30.11.2017 по 25.10.2021 позивач не здійснював і не міг здійснювати підприємницьку діяльність.

Встановивши зазначені обставини справи суд першої інстанції обгрунтовано прийняв до уваги правову позицію, висловлену Верховним Судом (постанови від 03.03.2020 у справі №440/1512/19, від 17.03.2020 у справі №809/710/17, від 03.04.2020 у справі №580/908/19, від 08.05.2020 у справі №560/1391/19) суть якої зводиться до того, що особи, засуджені до позбавлення волі, є найманими працівниками з особливим статусом та обмеженими трудовими правами, а виправна установа в цих трудових відносинах виступає роботодавцем, відтак саме вона зобов`язана нарахувати, утримати та сплатити суми єдиного внеску із заробітної плати таких осіб.

З цих підстав суд першої інстанції обгрунтовано зазначив те, що позивач не може розглядатись як платник єдиного внеску в розумінні п.4 ч.1 ст.4 Закону №2464, в період перебування в місцях позбавлення волі, незалежно від факту реєстрації фізичною особою-підприємцем.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про неправомірність нарахування позивачу ЄСВ за період з 30.11.2017 по 2020 (період нарахування недоїмки).

Ураховуючи викладене, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги відповідача та скасування рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині.

На підставі викладеного, керуючись п.1 ч.1 ст.315, ст.ст.316, 321, 325 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Дніпропетровській області залишити без задоволення, а рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05 жовтня 2023 року по справі №160/3699/23 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках та строки, визначені ст.ст.328, 329 КАС України.

Повне судове рішення складено 25.01.2024

Головуючий - суддя Я.В. Семененко

суддя Н.А. Бишевська

суддя І.Ю. Добродняк