Справа № 160/30302/23
Суддя: Боженко Наталія Василівна
Дата ухвалення: 2024-01-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 листопада 2023 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі позивач) до відповідача-1: Військової частини НОМЕР_2 , до відповідача-2: Військової частини НОМЕР_5 , в якій позивач просить суд:
- визнати протиправними дії командування військової частини НОМЕР_2 (ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) щодо не звільнення матроса ОСОБА_1 РНОКПП - НОМЕР_1 ), з військової служби на підставі абзацу п`ятого підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку з наявністю у дружини з числа осіб з інвалідністю;
- зобов`язати командування військової частини НОМЕР_2 (ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) прийняти рішення (наказ) про звільнення матроса ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_1 ), з військової служби на підставі абзацу п`ятого підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку з наявністю у мене дружини з числа осіб з інвалідністю;
- зобов`язати командування військової частини НОМЕР_5 (ЄДРПОУ НОМЕР_6 ) прийняти рішення (наказ) про звільнення матроса ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_1 ), з військової служби на підставі абзацу п`ятого підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку з наявністю у мене дружини з числа осіб з інвалідністю.
Позовна заява обґрунтована посиланнями на протиправність правової поведінки відповідача щодо незвільнення позивача з військової служби. Так, позивач є військовослужбовцем, дружина якого має інвалідність 3 групи, однак відповідач-1 відмовляє позивачу у звільненні з військової служби.
До повноважень адміністративних судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому примірники повідомлень про вручення рекомендованої кореспонденції, повернуті органами зв`язку з позначками «за закінченням терміну зберігання», «адресат вибув», «адресат відсутній» і т. п., з урахуванням конкретних обставин справи можуть вважатися належними доказами виконання адміністративним судом обов`язку щодо повідомлення учасників судового процесу про вчинення цим судом певних процесуальних дій.
Згідно положень ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглянув справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними у ній матеріалами.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується адміністративний позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.
Згідно довідки відповідача-1 від 13.11.2023 року №715/358/207 позивач перебуває на військовій службі по мобілізації у відповідача-1 з 13.10.1022 року.
Відповідно до свідоцтва про шлюб від 01.07.2010 року серії НОМЕР_7 позивач перебуває у шлюбі з ОСОБА_2 .
Згідно довідки від 07.05.2019 року №373 до акта огляду МСЕК серії 12ААБ №205813 ОСОБА_3 має третю групу інвалідності з 26.04.2019 року за загальним захворюванням.
Також згідно пенсійного посвідчення від 18.07.2019 року серії НОМЕР_8 ОСОБА_3 перебуває на пенсії по інвалідності як інвалід 3-ої групи, загальне захворювання.
19 жовтня 2023 року позивач звернувся до відповідача-1 з рапортом на звільнення, обґрунтованим наявністю інвалідності у його дружини. Рапорт зареєстровано за вхідним №6323.
Листом від 02.11.2023 року №715/36/1/521 відповідач-1 розглянув рапорт позивача та констатував, що дружина позивача є інвалідом ІІІ групи. Водночас, констатував, що всі підстави для звільнення, які передбачені ч. 4 ст. 26 Закону №2232-XII, ставляться в залежність від наявності саме І чи ІІ групи інвалідності, в зв`язку з чим оскільки дружина позивача має лише ІІІ групу інвалідності, підстав для звільнення за пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону №2232-XII немає.
Не погодившись з такою правовою поведінкою відповідачів, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд враховує наступне.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлення єдиної системи їх соціального та правового захисту, гарантування військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливих умов для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулювання відносин у цій галузі, визначено Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 року № 2011-XII, (далі - Закон №2011-XII).
Відповідно до частини 1 статті 11 Закону №2011-XII, соціальний захист військовослужбовців-діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Турбота про збереження та зміцнення здоров`я військовослужбовців - обов`язок командирів (начальників). На них покладається забезпечення вимог безпеки при проведенні навчань, інших заходів бойової підготовки, під час експлуатації озброєння і військової техніки, проведення робіт та виконання інших обов`язків військової служби.
Відповідно до ст. 1 Закону України від 21.10.1993 №3543-XII «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (далі - Закон №3543-XII) мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.
Цією ж статтею Закону №3543-XII визначено, що особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Статтею 1 Закону України від 06.12.1991 року №1932-XII «Про оборону України» (далі Закон №1932-XII), передбачено, що воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози та забезпечення національної безпеки, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Воєнний стан в Україні триває дотепер в зв`язку з його неодноразовим продовженням.
Відповідно до пп «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону №2232-XII військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах: під час дії воєнного стану: через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): у зв`язку з наявністю дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи.
Форму первинної облікової документації № 157-1/о «Виписка з акта огляду медико-соціальною експертною комісією» та інструкцію щодо її заповнення затверджено Наказом Міністерства охорони здоров`я від 30.07.2012 року №577 (далі Інструкція).
Пунктом 1 Інструкції встановлено, що ця Інструкція визначає порядок заповнення форми первинної облікової документації «Виписка з акта огляду медико-соціальною експертною комісією» (далі - форма № 157-1/о) і складається з двох частин: зазначеної виписки та довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією.
Згідно п. 2, 4, 5 Інструкції Форма № 157-1/о застосовується при винесенні рішення медико-соціальною експертною комісією (далі - МСЕК) про встановлення групи, причини і строку інвалідності.
Форма № 157-1/о заповнюється у Кримській республіканській, обласних, центральних міських у містах Києві та Севастополі, міських, міжрайонних та районних МСЕК.
Виписка з акта огляду медико-соціальною експертною комісією надсилається за місцем призначення пенсії чи місцезнаходженням пенсійної справи.
Відповідно до п. 6 Інструкції довідка до акта огляду медико-соціальною експертною комісією видається інваліду.
У пункті 1 зазначається місцезнаходження МСЕК.
У пункті 2 зазначається профіль МСЕК.
У пункті 3 зазначаються серія та номер довідки.
У пункті 4 зазначаються особисті дані інваліда: прізвище, ім`я, по батькові, які записуються повністю згідно з даними паспорта.
У пункті 5 зазначається дата народження інваліда.
У пункті 6 зазначається дата огляду інваліда.
У пункті 7 вказується характер огляду: первинний або повторний.
У пункті 8 словами зазначається група інвалідності, яка встановлена хворому.
У пункті 9 зазначається причина інвалідності.
У пункті 10 зазначається термін, до якого встановлено групу інвалідності.
У пункті 11 зазначається дата чергового переогляду інваліда у МСЕК.
У пункті 12 надається висновок про умови та характер праці.
У пункті 13 зазначаються рекомендовані заходи щодо відновлення працездатності інваліда.
У пункті 14 зазначається номер акта огляду МСЕК, на підставі якого видається довідка до акта огляду МСЕК.
У пункті 15 зазначається дата видачі довідки.
Застосовуючи вищевказані нормативні положення до обставин цієї справи суд зазначає наступне.
Згідно довідки від 07.05.2019 року №373, а також пенсійного посвідчення від 18.07.2019 року серії НОМЕР_8 судом встановлено факт інвалідності третьої групи в ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Згідно свідоцтва від 01.07.2010 року серії НОМЕР_7 судом встановлено факт перебування позивача та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у шлюбі.
Таким чином, дружина позивача має інвалідність третьої групи.
Зміст нормативного правила, передбаченого пп «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону №2232-XII, полягає у звільненні мобілізованої особи під час воєнного стану за наявності однієї з таких обставин:
1) у зв`язку з наявністю дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю;
2) у зв`язку з наявністю одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи;
3) у зв`язку з наявністю дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи.
Таке тлумачення очевидно вбачається зі словосполучення «та/або», яке передбачає альтернативне застосування таких сполучників: або за умови окремого настання будь-якої з відокремлених цими сполучниками обставин, або за умови поєднання першої та другої обставин.
Відповідно, особа підлягає звільнення в т.ч. за наявності дружини (чоловіка) з інвалідністю. Невизначення законодавцем конкретної групи інвалідності для цієї категорії осіб зумовлює єдиний можливий висновок про те, що йдеться про особу з інвалідністю будь-якої групи, в т.ч. третьої.
Водночас, згідно п. 233 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 року №1153/2008 військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються:
підстави звільнення з військової служби;
думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю;
районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.
Вирішуючи питання про обґрунтованість доводів сторін в цій частині суд виходить з наступного.
Передусім суд зауважує, що відповідачем-1 вже зроблено висновки про відповідність юридичної ситуації позивача підставі для звільнення з військової служби (наявність дружини, яка є особою з інвалідністю), при цьому відповідач-1 в листі від 02.11.2023 року таке право позивача заперечував. Тобто, відповідачем-1 допущено порушення прав позивача шляхом їх заперечення, що з необхідністю впливає на правове становище позивача шляхом його погіршення. Відповідно, право позивача в будь-якому випадку потребує судового захисту.
Окрім цього, згідно п. 102 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України командир батальйону зобов`язаний: з повагою ставитися до підлеглих, піклуватися про підлеглих, дбати про здоров`я підлеглих, вживати необхідних заходів до його зміцнення, виховувати у військових колективах відвертість, взаємну довіру та повагу.
При цьому відповідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано (п. 2);
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії) (п. 3);
добросовісно (п. 5);
розсудливо (п. 6);
пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія) (п. 8).
Суд констатує, що усі визначені законодавством вимоги для звільнення зі служби відповідно до наявних фактичних обставин позивачем виконано: подано рапорт про звільнення, надано підтверджуючі документи, зауважень до оформлення рапорту не висунув сам відповідач-1, оскільки його доводи зводяться до заперечення саме права позивача на звільнення.
Також суд висновує, що відповідачем-1 порушено вищевикладені положення законодавства як щодо правової підстави для звільнення відповідача, так і щодо ставлення до підлеглих, а також загальних вимог до його діяльності, оскільки в цій справі позивачем в достатній мірі вчинено юридично значущі дії для його звільнення, в той час як відповідач безпідставно продовжує наполягати на відсутності у позивача такого права.
Слід зауважити, що порушення дій відповідача-1 в цій справі стосуються прав особи, яка є військовослужбовцем в період дії в Україні воєнного стану та під час безпосередньої збройної агресії проти України, в зв`язку з чим позивач обґрунтовано мав легітимні очікування щодо виконання Державою взятих на себе зобов`язань щодо захисту прав військовослужбовців.
Подібні правові висновки містяться у постанові Третього апеляційного адміністративного суду від 23.02.2023 року у справі №160/8942/22.
Оскільки такі заперечення відповідача судом вже визнані необґрунтованими, суд констатує обґрунтованість позовних вимог.
Суд зауважує, що відповідачем-1 в цій справі вчинено не дії щодо відмови у звільненні, а надано відмову на заяву позивача, що є індивідуально-правовим актом, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог в цій частині. З метою повного захисту прав, свобод та інтересів позивача суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та визнати протиправною відмову відповідача-1 у звільненні позивача, викладену в листі від 02.11.2023 року №714/36/1/521.
Щодо зобов`язання відповідача-1 звільнити позивача суд зазначає наступне.
У силу статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України метою адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Ця мета узгоджується зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, відповідно до якої кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості й забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац десятий пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 №3-рп/2003).
У разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єкт звернення дотримав усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення.
Отже, критеріями, які впливають на обрання судом способу захисту прав особи в межах вимог про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, є встановлення судом додержання суб`єктом звернення усіх передбачених законом умов для отримання позитивного результату та наявність у суб`єкта владних повноважень права діяти під час прийняття рішення на власний розсуд.
Такий підхід, встановлений процесуальним законодавством, є прийнятним не тільки під час розгляду вимог про протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень, але й у випадку розгляду вимог про зобов`язання відповідного суб`єкта вчинити певні дії після скасування його адміністративного акта.
Відповідач-1 в цій справі скористався наявними повноваженнями щодо вирішення рапорту позивача на звільнення в зв`язку з наявністю дружини з інвалідністю. Відповідний акт правозастосування відповідача-1 (відмова у звільненні, оформлена листом від 02.11.2023 року №714/36/1/521) визнається судом за результатом судового розгляду в цій справі протиправною, при цьому судом надано правову оцінку юридичній ситуації позивача та констатується, що в ньому наявна юридична ситуація, яка є підставою для звільнення з військової служби, при цьому позивач заявив відповідне бажання (подав рапорт на звільнення). За таких обставин у відповідача-1 не існує жодного іншого варіанту правомірною поведінки, окрім звільнення позивача. Відсутність інших варіантів правомірної поведінки свідчить, що в цій ситуації повноваження відповідача не є дискреційними, в зв`язку з чим суд має повноваження зобов`язати відповідача-1 звільнити позивача. При цьому саме такий спосіб судового захисту може вважатися ефективним та таким, що забезпечить повне поновлення та захист прав позивача.
Враховуючи зазначене, позовні вимоги до відповідача-1 підлягають частковому задоволенню. Водночас, в цій справі судом не встановлено протиправної поведінки відповідача-2, в зв`язку з чим правові підстави для задоволення позовних вимог до відповідача-2 відсутні.
Отже позов слід задовольнити частково.
Щодо судових витрат.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат відповідно до вимог статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, суд зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору, отже розподіл судових витрат не здійснювався.
Керуючись ст. ст. 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) до відповідача-1: Військової частини НОМЕР_2 ( НОМЕР_3 , м. Миколаїв, код ЄДРПОУ: НОМЕР_4 ), до відповідача-2: Військової частини НОМЕР_5 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ: НОМЕР_6 ) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.
Визнати протиправною відмову Військової частини НОМЕР_2 у звільненні ОСОБА_1 з військової служби за пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 року №2232-XII згідно рапорту від 19.10.2023 року, зареєстрованого за вхідним №6323, викладену у листі від 02.11.2023 року №715/36/1/521.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 звільнити ОСОБА_1 з військової служби за пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 року №2232-XII згідно рапорту від 19.10.2023 року, зареєстрованого за вхідним №6323.
В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.
Розподіл судових витрат не здійснювався.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.В. Боженко