Справа № 380/25748/23
Суддя: Брильовський Роман Михайлович
Дата ухвалення: 2024-01-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 січня 2024 рокусправа № 380/25748/23

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Брильовського Р.М. розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом фізичної особи підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Львівської міської ради (79008, м. Львів, пл. Ринок, 1, ), виконавчого комітету Львівської міської ради (79008, м. Львів, пл. Ринок, 1, ), третіх осіб, яка не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Шевченківської районної адміністрації (79058, м. Львів, вул. Липинського, 11, ), Комунального підприємства «Адміністративно технічне управління» (79005, м. Львів, пл. Міцкевича, 6/7, ) про визнання протиправним та скасування рішення,-

Встановив:

На розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява фізичної особи підприємця ОСОБА_1 до Львівської міської ради, виконавчого комітету Львівської міської ради, третіх осіб, яка не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Шевченківської районної адміністрації (79058, м. Львів, вул. Липинського, 11, ), Комунального підприємства «Адміністративно технічне управління» (79005, м. Львів, пл. Міцкевича, 6/7, ), у якій просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Львівської міської ради щодо нерозгляду звернення фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про продовження терміну оренди земельної ділянки кадастровий номер :06:005:0110, площею 0,0055 га, розташованої по АДРЕСА_2 ;

- зобов`язати Львівську міську раду розглянути звернення фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про продовження терміну оренди земельної ділянки кадастровий номер :06:005:0110, площею 0,0055 га, розташованої по АДРЕСА_2 .

- визнати протиправним і скасувати рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради від 29.08.2023 №926 «Про демонтаж тимчасової споруди на АДРЕСА_2 ».

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач вказав, що виконавчим комітетом Львівської міської ради 29.08.2023 прийнято рішення про демонтаж належного позивачу магазину, при цьому у рішенні вказано про демонтаж самовільно встановленої тимчасової споруди, що не відповідає фактичним обставинам та суперечить іншим наявним дозвільним документам. Позивач вважає рішення виконавчого комітету Львівської міської ради за №926 від 29 серпня 2023 року протиправними та такими, що суперечать Закону України «Про оренду землі», а також рішенню Львівського окружного адміністративного суду від 30.11.2020 (залишеному без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 24.06.2021 у справі №380/2335/20), яке набрало законної сили, згідно з яким визнано протиправним та нечинним підпункт 7.8 пункту 7 ухвали Львівської міської ради від 26.12.2019 №6107 «Про здійснення підприємницької діяльності у тимчасових спорудах на території м. Львова». Позивач вказує, що належний позивачу магазин як об`єкт торгівлі влаштований згідно з дозвільними документами Львівської міської ради, починаючи із 6 лютого 2002 року, розташований на земельній ділянці, відведеній для розміщення торговельного магазину, за функцією використання землі комерції згідно ухвали Львівської міської ради №1646 від 03.03.2017 та договору оренди землі від 22.03.2017 із переважним правом його поновлення на новий строк згідно п.8 даного Договору. Позивачка зазначає, що правом на поновлення вищевказаного договору оренди як орендар, скористалася та письмово повідомила орендодавця - Львівську міську раду, про намір продовження його дії, але з часу надання Львівській міській раді письмового повідомлення про намір продовжити дію договору оренди на новий строк (пролонгацію) із долученням усіх необхідних документів. Львівська міська рада фактично цього звернення не розглянула, та лише підготувала проект відповідної ухвали про продовження терміну оренди земельної ділянки для повторного винесення на розгляд сесії Львівської міської ради, а відтак Львівська міська рада фактично ні у термін, визначений Законом України «Про оренду землі» ні станом на дату звернення до суду із позовом не висловила жодних заперечень щодо пролонгації орендних відносин, при цьому отримуючи від позивача щомісячно платежі орендної плати. Позивач вказує на те, що жодного самовільного встановлення, в т ч. тимчасової споруди, про яке вказано в оскаржуваному рішенні виконавчого комітету, нема, та саме у звязку з протиправною бездіяльністю Львівської міської ради щодо нерозгляду звернення позивача про поновлення строку оренди, звернення позивача не розглядається по суті два роки і перебуває із відповідним проектом ухвали на розгляді у Львівській міській раді. Позивачка покликається на статтю 33 Закону України «Про оренду землі», якою врегульовано пролонгацію договору оренди землі на той самий строк і на тих самих умовах, що були передбачені договором, за наявності такого фактичного складу: користування земельною ділянкою орендарем після закінчення строку оренди і відсутність протягом одного місяця заперечення орендодавця проти такого користування (мовчазна згода орендодавця на пролонгацію договору). Зазначає, що такі умови мають місце у даній справі, оскільки у Львівської міської ради відсутні заперечення щодо користування позивачем земельною ділянкою, позивач фактично користується такою та сплачує орендну плату, у розмірі, визначеному договором оренди землі. Таким чином, саме через невиконання орендодавцем обов`язків, визначених договором оренди, а саме - розглянути у визначений законом строк звернення позивача, виконавчий комітет Львівської міської ради протиправно та без належних повноважень виніс рішення про демонтаж магазину позивача. Позивачка вказує на те, що оскаржуване рішення виконавчого комітету Львівської міської ради містить посилання на ухвалу Львівської міської ради від 26.12.2019 №6107 та оскаржуване рішення виконавчого комітету передбачає демонтаж за відсутності судових рішень та з правом розділення майна на окремі частини. Разом з тим лише до моменту визнання підпункту 7.8. пункту 7 ухвали Львівської міської ради від 26.12.2019 №6107 «Про здійснення підприємницької діяльності у тимчасових спорудах на території м.Львова» нечинним згідно судового рішення по справі №380/2335/20, такий підпункт передбачав внесення змін у додаток 1 до ухвали міської ради від 23.04.2015 №4526 «Про затвердження Положення про порядок розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності у м.Львові та Комплексної схеми розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності у м.Львові» шляхом заміни пунктів 7.3-7.8 пунктами 7.3-7.7. та викладення їх у новій редакції. Нова редакція цих пунктів надавала право органу місцевого самоврядування одноосібно за відсутності судового рішення з цього приводу приймати рішення про демонтаж тимчасових споруд, та за необхідності здійснювати розділення майна на окремі конструктивні елементи. Однак підпункт 7.8. пункту 7 ухвали Львівської міської ради від 26.12.2019 №6107 «Про здійснення підприємницької діяльності у тимчасових спорудах на території м.Львова» судовим рішенням у справі №380/2335/20 визнано протиправним та нечинним ще у 2020 році, а відтак на даний час є чинною попередня редакція додатку 1 до ухвали міської ради від 23.04.2015 №4526 «Про затвердження Положення про порядок розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності у м.Львові та Комплексної схеми розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності у м.Львові» (пункти 7.3-7.8), згідно з якою питання демонтажу тимчасової споруди вирішується виключно шляхом звернення до суду з позовом про демонтаж, а жодних прав щодо знищення та розділення майна та тимчасових споруд вказані норми не передбачають. Відтак вищенаведені дії та бездіяльність відповідачів, а також оскаржуване рішення виконавчого комітету прийняті поза межами повноважень, визначеними Конституцією та законами України, є протиправними та порушують права позивача.

Ухвалою від 08.11.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Ухвалою від 19.12.2023 у задоволенні клопотання представника відповідача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження відмовлено.

Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просить суд відмовити в задоволенні позову. Посилається на те, що відповідно до п. 12.2.6 ухвали № 376 від 21.04.2011 «Про Правила благоустрою Львівської міської територіальної громади» (зі змінами) самочинно встановлені МАФи підлягають демонтажу без попереднього судового розгляду. Демонтаж, перевезення та зберігання самочинно збудованих МАФ здійснює особа, яка самочинно встановила МАФ, за власні кошти або відповідна районна адміністрація з подальшим відшкодуванням власниками витрат на демонтаж, перевезення та зберігання самочинно збудованих МАФ їх власниками. Якщо у процесі демонтажу не звернулися зацікавлені особи і не надали документи, що засвідчують право власності на МАФ, то МАФ демонтується і перевозиться на майданчик тимчасового зберігання і знаходиться там до прийняття остаточного рішення відповідно до законодавства України. Самовільно встановлені тимчасові споруди підлягають демонтажу у разі закінчення строку дії, анулювання паспорта прив`язки, самовільного встановлення ТС така ТС підлягає демонтажу, що передбачено п 2.30. Наказу № 244 від 21.10.2011 Міністерства регіонального розвитку будівництва та житлово комунального господарства України зареєстровано в Міністерстві юстиції України «Про затвердження Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності». А отже позивач, задля того аби не допустити порушення законодавства, мав би сам усунути порушення та забрати ТС. Для розміщення ФОП ОСОБА_1 тимчасової споруд за адресою: АДРЕСА_2 , необхідні наступні умови: наявність паспорту прив`язки для розміщення тимчасової споруди; включення такої в Комплексну схему розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності на території м.Львова; укладення договору оренди окремого конструктивного елемента благоустрою. Позивачем до позовної заяви не долучено жодних доказів про отримання ним паспорту прив`язки для розміщення тимчасової споруди за адресою: АДРЕСА_2 . Інформація про наявність належним чином оформленого паспорту прив`язки на тимчасову споруду позивача відсутня і у відповідачів - Львівської міської ради та виконавчого комітету Львівської міської ради. Також відсутня інформація про укладення між позивачем та управлінням комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської місткої ради договору оренди окремих елементів благоустрою для розміщення тимчасової споруди у АДРЕСА_2 . Відтак, для включення тимчасової споруди позивача до переліку тих тимчасових споруд, що можуть розміщуватись на території м.Львова (Комплексної схеми розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності у м. Львові), суб`єкт господарювання (ФОП ОСОБА_1 ) повинен отримати необхідні документи для встановлення тимчасової споруди у АДРЕСА_2 . Позивач цим правом не скористався і не подав звернення у термін передбачений ухвалою Львівської міської ради № 6107 від 26.12.2019, а відтак ним не було вчинено першочергової дії, щодо включення спірної тимчасової споруди до Комплексної схеми розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності у м. Львові. Стверджує, що у виконавчого комітету Львівської міської ради на момент винесення спірного рішення були наявні всі правові підстави для прийнятті рішення щодо демонтажу тимчасової споруди позивача, яка встановлена всупереч актам Львівської міської ради. Окрім цього, між ФОП ОСОБА_1 та Львівською міською радою було укладено договір оренди землі від 22.03.2017 року, яким передано в строкове платне користування земельну ділянку для розміщення торговельного тимчасового магазину зі збірно-розбірних конструкцій за адресою: АДРЕСА_2 . Термін дії договору встановлюється до 03.03.2022. Пункт 37 договору від 22.03.2017 вказує, що дія договору припиняється у разі закінчення строку, на який його було укладено. Отже, 03.03.2022 завершилась дія договору оренди землі для розміщення тимчасової споруди за адресою АДРЕСА_2 . Позивач ФОП ОСОБА_1 з 03.03.2022 року не виконує свої зобов`язання згідно з договором від 22.03.2017, оскільки після закінчення терміну дії договору користувалась незаконно земельною ділянкою комунальної власності. Просив у задоволенні позову відмовити.

Треті особи, яка не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Шевченківська районна адміністрація та Комунальне підприємство «Адміністративно технічне управління» письмові пояснення на позов не надали.

Всебічно дослідивши та об`єктивно оцінивши наявні в матеріалах справи докази, які мають юридичне значення для вирішення спору, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, суд встановив наступне.

29 серпня 2023 року виконавчим комітетом Львівської міської ради ухвалено рішення за №926, згідно з п.1 якого вирішено демонтувати самовільно встановлену тимчасову споруду для здійснення підприємницької діяльності на АДРЕСА_2 (фізична особа-підприємець ОСОБА_1 ), визначено уповноваженими на виконання демонтажу комунальне підприємство «Адміністративно-технічне управління» спільно з Шевченківською районною адміністрацією, визначено термін здійснення демонтажу 60 календарних днів. Визначено, що у разі, якщо розмір чи конфігурація тимчасової споруди не дозволяє провести демонтаж у цілісному стані, здійснити їх розділення на конструктивні елементи.

Магазин позивача (об`єкт торгівлі, який влаштований згідно долучених позивачем дозвільних документів Львівської міської ради, починаючи із 06 лютого 2002 року), розташований на земельній ділянці, відведеній для розміщення торговельного тимчасового магазину зі збірно-розбірних конструкцій для будівництва та обслуговування будівель торгівлі за рахунок земель житлової та громадської забудови, за функцією використання землі комерції згідно ухвали Львівської міської ради №1646 від 03.03.2017р. та договору оренди землі від 22.03.2017р. терміном на п`ять років із переважним правом його поновлення на новий строк згідно п.8 даного Договору.

Правом на поновлення вищевказаного договору оренди позивач ФОП ОСОБА_1 (як орендар), скористалася та письмово повідомила орендодавця (Львівську міську раду), про намір продовження його дії.

Управління земельних ресурсів Департаменту містобудування Львівської міської ради підготувало проект ухвали «Про продовження терміну оренди земельної ділянки на вул. Б.Грінченка, 1» та пакет документів для винесення на розгляд сесії Львівської міської ради.

З часу надання позивачем Львівській міській раді письмового повідомлення про намір продовжити дію договору оренди на новий строк (пролонгацію) із долученням усіх необхідних документів, Львівська міська рада звернення позивача не розглядає.

Статтею 33 Закону України «Про оренду землі» врегульовано пролонгацію договору оренди землі на той самий строк і на тих самих умовах, що були передбачені договором, за наявності такого фактичного складу: користування земельною ділянкою орендарем після закінчення строку оренди і відсутність протягом одного місяця заперечення орендодавця проти такого користування (мовчазна згода орендодавця на пролонгацію договору).

Суд встановив, що позивач правом на поновлення вищезгаданого договору оренди скористалася та письмово повідомила орендодавця - Львівську міську раду, про намір продовження його дії, позивач фактично користується такою земельною ділянкою та сплачує орендну плату, а у Львівської міської ради відсутні заперечення щодо користування позивачем цією земельною ділянкою, а також Управлінням земельних ресурсів Департаменту містобудування Львівської міської ради підготовлено відповідний проект ухвали про поновлення строку оренди, який перебуває на розгляді Львівської міської ради.

Належний позивачем магазин до самочинно збудованих не належить, оскільки його встановлення було погоджено з усіма відповідними установами, зокрема і з Львівською міською радою, магазин розташований згідно дозвільних документів на виділеній для його обслуговування земельній ділянці.

Оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. Відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, Законом України «Про оренду землі», іншими нормативно-правовими актами, а також договором оренди землі (статті 1, 2 Закону України «Про оренду землі»).

Частиною третьою статті 792 Цивільного кодексу України встановлено, що відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Земельний кодекс України визначає основні засади регулювання земельних відносин, зокрема, порядок передачі земельних ділянок в оренду (стаття 124). Законом України «Про оренду землі» врегульовано відносини, що виникають між власником земельної ділянки та іншими особами в зв`язку із передачею її у користування та володіння, в тому числі конкретизовано та деталізовано особливості та порядок укладення договору оренди землі, його істотні умови, основні права та обов`язки його сторін, порядок зміни, припинення та поновлення такого договору.

Законом України «Про оренду землі» врегульовано пролонгацію договору оренди на той самий строк і на тих самих умовах, що були передбачені договором, за наявності такого фактичного складу: користування орендарем земельною ділянкою після закінчення строку оренди і відсутність протягом одного місяця заперечення орендодавця проти такого користування (що можна кваліфікувати як «мовчазну згоду» орендодавця на пролонгацію договору). Суть поновлення договору оренди згідно з ст. 33 даного Закону саме і полягає у тому, що орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку оренди, а орендодавець, відповідно, не заперечує у поновленні договору, зокрема у зв`язку з належним виконанням договору оренди землі. Відсутність такого заперечення може мати прояв у «мовчазній згоді».

Таким чином, відповідно до вимог статті 33 Закону України «Про оренду землі» дія договору оренди земельної ділянки фактично поновлена на той самий строк і на тих самих умовах, на яких цей договір був укладений, оскільки протягом одного місяця після закінчення строку його дії міська рада не вирішила питання про відмову у поновленні договору і не повідомила позивача про це.

Пунктом 24 договору оренди землі від 22.03.2017р., укладеного між позивачем та Львівською міською радою, визначено право позивача на відшкодування збитків, заподіяних внаслідок невиконання орендодавцем своїх зобов`язань, збитками вважаються фактичні витрати, яких орендар зазнав у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням умов договору орендодавцем, а також витрати, які орендар здійснив або повинен здійснити для відновлення свого порушеного права; доходи, які орендар міг би реально отримати в разі належного виконання орендодавцем умов даного договору. Так як Львівська міська рада у місячний строк не відповіла на позивача як орендаря звернення, відтак фактично погодилась із поновленням договору оренди.

Частинами 1, 3 статті 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що правовий статус місцевого самоврядування в Україні визначається Конституцією України, цим та іншими законами, які не повинні суперечити положенням цього Закону. Органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, прийнятими у межах їхньої компетенції.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України та частини третьої статті 2 КАС України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином, усі рішення та дії суб`єктів владних повноважень мають підзаконний характер, тобто повинні бути прийняті (вчинені) на підставі, в межах повноважень та у спосіб, визначений Конституцією України та законом.

Відповідно до п. 3.1 рішення Конституційного Суду України № 17-рп/2010 у справі 1-25/2010, одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення вказаних обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки. Таким чином, втручання у права повинно бути передбачуваним для особи, інакше воно не може бути законним та суперечитиме принципу верховенства права.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Броньовський проти Польщі», чинні положення національного законодавства потрібно формулювати так, щоб вони були достатньо доступними, чіткими і передбачуваними у практичному застосуванні. Закон вимагає, щоб він був доступний для особи і вона також могла передбачити наслідки його застосування до неї та щоб закон не суперечив принципові верховенства права. В національному праві має існувати засіб правового захисту від свавільного втручання з боку державних органів у права, гарантовані Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод; небезпека свавілля є особливо очевидною, коли виконавча влада здійснює свої функції закрито.

Згідно з приписами ст. 28 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» тимчасова споруда торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності - це одноповерхова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту. Тимчасова споруда для здійснення підприємницької діяльності може мати закрите приміщення для тимчасового перебування людей (павільйон площею не більше 30 квадратних метрів по зовнішньому контуру) або не мати такого приміщення.

Механізм розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності визначений Порядком розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, затвердженим наказом Міністерства регіонального розвитку будівництва та житлово-комунального господарства України № 244 від 21.10.2011.

Належний позивачу магазин розташований згідно з дозвільними документами на виділеній для його обслуговування земельній ділянці.

В оскаржуваному рішенні виконавчого комітету Львівської міської ради магазин позивача помилково класифіковано як самовільно встановлену тимчасову споруду, тобто таку, на яку поширюватимуться норми Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, Положення про порядок розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності у м. Львові, затвердженому ухвалою Львівської міської ради від 23.04.2015 № 4526.

Разом з тим, жодним документом, на який покликається виконавчий комітет, не передбачено права демонтажу магазину позивача без відповідного судового рішення.

Необхідною умовою для демонтажу самочинно встановленої споруди є встановлення ознак самочинності встановлення (відсутність правових підстав для встановлення, зокрема відсутність необхідної дозвільної документації).

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 30.11.2020 у справі №380/2335/20, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 24.06.2021, позов Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до Львівської міської ради про визнання протиправною та нечинною ухвали Львівської міської ради в частині задоволено повністю. Визнано протиправними та нечинними підпункт 5.2 пункту 5 в частині «Рекомендувати не здійснювати реалізацію алкогольних та слабоалкогольних напоїв у тимчасових спорудах…», «…Виявлення тимчасових споруд, основною діяльністю яких є торгівля алкогольними напоями… є підставою для підготовки управлінням архітектури та урбаністики департаменту містобудування проекту ухвали про вилучення таких тимчасових споруд з Комплексної схеми» та підпункт 7.8 пункту 7 ухвали Львівської міської ради від 26.12.2019 №6107 «Про здійснення підприємницької діяльності у тимчасових спорудах на території м.Львова».

Суд вказує, що підпунктом 7.8 пункту 7 ухвали Львівської міської ради «Про здійснення підприємницької діяльності у тимчасових спорудах на території м.Львова» від 26.12.2019 №6107 внесено зміни до Порядку розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності у м.Львові, затвердженого ухвалою Львівської міської ради від 23.04.2015 № 4526, та викладено в новій редакції окремі положення розділу 7 (порядок демонтажу тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності), якими передбачено можливість демонтажу структурними підрозділами міської ради тимчасових споруд без відповідного рішення суду.

Отже, з моменту набрання чинності рішенням суду від 30.11.2020 у справі №380/2335/20 (24.06.2021) підпункт 7.8 пункту 7 Порядку розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності у м.Львові, затвердженого ухвалою Львівської міської ради № 4526 від 23.04.2015, який передбачав можливість демонтажу структурними підрозділами міської ради тимчасових споруд без відповідного рішення суду, був нечинним.

Статтями 41, 42 Конституції України встановлено максимальний захист права власності особи на майно, зокрема щодо права володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності та права на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом, а невизначеність у нормативних документах відповідачів строків і порядку внесення змін до його ж ухвали щодо зміни власника тимчасової споруди знову ж ставить реалізацію прав позивача у пряму залежність від волі суб`єкта владних повноважень.

Аналогічна позиція відображена у Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та практиці Європейського суду з прав людини, які в силу ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовуються судам при розгляді справ.

Статтею 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, прийнятого у Парижі 20 березня 1952 року, було гарантовано захист права власності. Згідно з нею кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Стаття 1 Першого протоколу до Європейської конвенції гарантує право на вільне володіння своїм майном, яке звичайно називається правом на власність. Так само, як це передбачено відповідно до більшості інших гарантованих Конвенцією основних прав, держава може обмежити здійснення права на власність. Вона може позбавити особу її майна «в інтересах суспільства і на умовах передбачених законом». Вона може також «вводити в дію такі закони, які, на її думку, необхідні для здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів» або для забезпечення сплати різних штрафів, податків та ін.

Європейський суд самостійно оцінює визначення терміна «майно», при цьому воно може відрізнятися від того, яке зазвичай застосовується у внутрішньому (національному) праві. Цей метод «автономного» тлумачення широко застосовується Європейським судом.

У справі «Беєлер проти Італії» (2000) Суд зазначив, що поняття «майно» у ст.1 Першого протоколу має автономне значення, яке не обмежується власністю на фізичні речі. Воно є незалежним від формальної класифікації в національному праві: деякі інші права та інтереси, що складають активи, можуть розглядатися, як право власності й, таким чином, як «майно» в цілях даного положення. Визначальними критеріями для оцінки майна є його економічна цінність, тобто грошова оцінка на підставі об`єктивних чинників, а також ознака реальності майна - майно має бути наявним, оскільки Європейська конвенція не захищає майбутні права.

У п.48 рішення у справі «Українська Прес-Група проти України» від 29 березня 2005 року /http://www.minjust.gov.ua/19612 /, Європейський Суд з Прав Людини зазначив таке: « 48. … Та чи інша норма не може вважатись «законом», якщо вона не сформульована з достатньою чіткістю, щоб громадянин міг регулювати свою поведінку: він повинен мати можливість за необхідності за належної правової допомоги передбачити наслідки, до яких може призвести певна дія».

Відповідно до положень ч.ч.1, 4 ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Разом з тим, спірним рішенням порушується гарантоване Конституцією України право приватної власності.

Згідно з пунктом 4 частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема, про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії. Частиною четвертою вказаної статті передбачено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої зазначеної статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

У випадку коли закон встановлює повноваження суб`єкта публічної влади в імперативній формі, тобто його діяльність чітко визначена законом, то суд може зобов`язати відповідача прийняти конкретне рішення чи вчинити певну дію. У випадку, коли ж суб`єкт наділений дискреційними повноваженнями, суд може лише вказати на виявлені порушення, допущені при прийнятті оскаржуваного рішення, та зазначити норму закону, яку відповідач повинен застосувати при вчиненні дії (прийнятті рішення) з урахуванням встановлених судом обставин.

Згідно з Рекомендаціями Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 щодо здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з декількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає кращим за даних обставин.

Європейський Суд з прав людини у своєму Рішенні від 14.06.2007 року по справі «Свято-Михайлівська Парафія проти України» наголошував, що «закон» має бути сформульовано з достатнім ступенем передбачуваності, щоб надати громадянину можливість в розумній, залежно від обставин, мірі передбачити наслідки певної дії (див., наприклад, Rekvenyi v. Hungary [GC], no. 25390/94, § 34, ECHR 1999-III; and Ukrainian Media Group v. Ukraine, no. 72713/01, § 48, 29 March 2005). Ступінь передбачуваності в значній мірі залежить від змісту акту, який розглядається, сфери, яку він має охопити, та кількості та статусу тих, кому його адресовано. в національному праві має бути засіб юридичного захисту від свавільних втручань органів державної влади в права, гарантовані Конвенцією… Визначення дискреційних повноважень, якими наділені органи державної влади в сфері основоположних прав, у спосіб, що фактично робить ці повноваження необмеженими, суперечило б принципу верховенства права. Відповідно, закон має чітко визначати межі повноважень компетентних органів та чітко визначати спосіб їх здійснення, беручи до уваги легітимну мету засобу, який розглядається, щоб гарантувати особі адекватний захист від свавільного втручання».

Стосовно судового контролю за дискреційними адміністративними актами суб`єктів владних повноважень Європейський суд з прав людини неодноразово висловлював позицію з цього питання, згідно якої національні суди повинні проконтролювати, чи не є викладені у них висновки адміністративних органів щодо обставин у справі довільними та нераціональними, непідтвердженими доказами або ж такими, що є помилковими щодо фактів; у будь-якому разі суди повинні дослідити такі акти, якщо їх об`єктивність та обґрунтованість є ключовим питанням правового спору (пункт 157 рішення у справі «Сігма радіо телевіжн лтд. проти Кіпру» (Sigma Radio Television ltd. v. Cyprus № 32181/04); пункт 44 рішення у справі «Брайєн проти Об`єднаного Королівства» (Bryan v. the United Kingdom); пункти 156-157, 159 рішення у справі «Сігма радіо телевіжн лтд. проти Кіпру» (Sigma Radio Television ltd. v. Cyprus № 32181/04); пункти 47-56 рішення у справі «Путтер проти Болгарії» (Putter v. Bulgaria № 38780/02). Тобто, дискреційними є право суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом такого права є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може». Натомість, відповідач не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти не за законом, а на власний розсуд. Аналогічна позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду 30.07.2020 року у справі № 826/10085/16, від 25.03.2018 року у справі № 826/6102/16.

Таким чином, суд з метою захисту прав позивача наділений повноваженнями щодо зобов`язання відповідача прийняти конкретне рішення. Таке зобов`язання суб`єкта владних повноважень прийняти конкретне рішення не буде вважатися втручанням у дискреційні повноваження, адже такий спосіб захисту порушення права буде найбільш ефективним та спрямованим на недопущення свавілля в органах влади.

Відповідно до частини першої статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. При цьому за своєю суттю правосуддя визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац десятий пункту 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 № 3-рп/2003).

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено право особи, права та свободи якої було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Відтак, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушених прав та бути адекватним наявним обставинам.

Питання ефективності правового захисту аналізувалося у рішеннях національних судів. Зокрема, у рішенні від 16.09.2015 у справі № 21-1465а15 Верховний Суд України дійшов висновку, що рішення суду, у випадку задоволення позову, має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Верховний Суд у своїй практиці неодноразово покликався на те, що "ефективний засіб правового захисту" у розумінні статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації - не відповідає зазначеній нормі Конвенції. (Постанова Великої палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі №705/552/15-а, постанови Верховного Суду від 18.04.2018 у справі №826/14016/16 СМ, від 11.02.2019 у справі № 2а-204/12 ).

Згідно з правовою позицією Верховного Суду, яка сформована у постановах від 13.02.2018 року у справі № 361/7567/15-а, від 07.03.2018 року у справі № 569/15527/16-а, від 20.03.2018року у справі №461/2579/17, від 20.03.2018 у справі №820/4554/17, від 03.04.2018 у справі № 569/16681/16-а та від 12.04.2018 року у справі №826/8803/15, дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).

Пунктом 8 ч. 1 статті 92 Конституції України передбачено, що виключно законами України визначаються правові засади і гарантії підприємництва.

Одними із загальних принципів господарювання, згідно ст. 6 Господарського кодексу України, є: рівний захист державою усіх суб`єктів господарювання; свобода підприємницької діяльності у межах, визначених законом; заборона незаконного втручання органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб у господарські відносини.

Держава забезпечує захист прав і законних інтересів суб`єктів господарювання та споживачів (ч. 1 ст. 20 Господарського кодексу України). Кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб`єктів захищаються, зокрема, шляхом визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб`єктів, що суперечать законодавству, ущемлюють права та законні інтереси суб`єкта господарювання або споживачів.

Відповідно до статті 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» у разі виявлення факту самочинного будівництва об`єкта, перебудова якого з метою усунення істотного відхилення від проекту або усунення порушень законних прав та інтересів інших осіб, істотного порушення будівельних норм є неможливою, посадова особа органу державного архітектурно-будівельного контролю видає особі, яка здійснила (здійснює) таке будівництво, припис про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил з визначенням строку для добровільного виконання припису. У разі якщо особа в установлений строк добровільно не виконала вимоги, встановлені у приписі, орган державного архітектурно-будівельного контролю подає позов до суду про знесення самочинно збудованого об`єкта та компенсацію витрат, пов`язаних з таким знесенням. За рішенням суду самочинно збудований об`єкт підлягає знесенню з компенсацією витрат, пов`язаних із знесенням об`єкта, за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) таке самочинне будівництво. У разі неможливості виконання рішення суду особою, яка здійснила таке самочинне будівництво (смерть цієї особи, оголошення її померлою, визнання безвісно відсутньою, ліквідація чи визнання її банкрутом тощо), знесення самочинно збудованого об`єкта здійснюється за рішенням суду за рахунок коштів правонаступника або за рішенням органу місцевого самоврядування за рахунок коштів місцевого бюджету та в інших випадках, передбачених законодавством. Виконання рішення суду, що набрало законної сили, щодо знесення самочинно збудованого об`єкта здійснюється відповідно до Закону України «Про виконавче провадження». Таким чином, об`єкти самочинного будівництва підлягають знесенню виключно за рішенням суду. Вказана позиція також підтверджена висновком Верховного Суду, викладеним у постанові по справі №705/6569/16-а від 07.10.2019р.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України та частини третьої статті 2 КАС України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частинами першою та другою статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про те, що рішення виконавчого комітету Львівської міської ради від 29.08.2023 №926 «Про демонтаж тимчасової споруди на АДРЕСА_2 » не відповідає критеріям правомірності рішень суб`єктів владних повноважень, викладеним у частині другій статті 2 КАС України, а тому таке є протиправним та підлягає скасуванню.

Відповідно до ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно з ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Оцінивши докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, а тому позов підлягає задоволенню повністю.

Відповідно до ст. 139 КАС України на користь позивача з відповідачів за рахунок бюджетних асигнувань необхідно стягнути судовий збір.

Керуючись ст.ст. 19-21, 72-77, 242-246, 255, 293, 295, КАС України суд,

в и р і ш и в:

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправною бездіяльність Львівської міської ради щодо нерозгляду звернення фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про продовження терміну оренди земельної ділянки кадастровий номер :06:005:0110, площею 0,0055 га, розташованої по АДРЕСА_2 .

Зобов`язати Львівську міську раду розглянути звернення фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про продовження терміну оренди земельної ділянки кадастровий номер :06:005:0110, площею 0,0055 га, розташованої по АДРЕСА_2 .

Визнати протиправним і скасувати рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради від 29.08.2023 №926 «Про демонтаж тимчасової споруди на АДРЕСА_2 ».

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Львівської міської ради (79008, м. Львів, пл. Ринок, 1, ) на користь фізичної особи підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) 2684,00 грн сплаченого судового збору.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань виконавчого комітету Львівської міської ради (79008, м. Львів, пл. Ринок, 1, ) на користь фізичної особи підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) 2684,00 грн сплаченого судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

СуддяБрильовський Роман Михайлович