Справа № 420/426/22
Суддя: Іванов Е.А.
Дата ухвалення: 2024-01-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/426/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2024 року м.Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі судді Іванова Е.А., розглянувши у порядку письмового провадження в приміщенні суду в м. Одесі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової академії Міністерства оборони України про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

10.01.2022 року до Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової академії Міністерства оборони України про:

- визнання протиправною бездіяльність відповідача стосовно несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні за період з 23.06.2021 року по 03.12.2021 року;

- зобов`язання відповідача виплатити позивачу його середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку при звільненні з 23 червня 2021 року по 03 грудня 2021 рік відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справа розподілена на суддю Токмілову Л.М.

13.01.2022 року ухвалою суду позовну заяву залишено без руху.

07.02.2022 року позивач усунув недоліки, які стали підставою залишення позову без руху.

Ухвалою судді Одеського окружного адміністративного суду Токмілової Л.М. від 14.02.2022 року судом відкрито провадження в адміністративній справі, справу вирішено розглядати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.

06.05.2022 року розпорядженням Одеського окружного адміністративного суду №283 (враховуючи тимчасову непрацездатність головуючого судді Токмілової Л.М.) призначено повторний розподіл справи №420/426/22.

Разом з тим, 06.05.2022 року згідно протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями Одеського окружного адміністративного суду, адміністративну справу №420/426/22 передано для розгляду судді Іванову Е.А.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що його 23.06.2021 року виключено із списків особового складу та всіх видів забезпечення Військової академії Міністерства оборони України наказом №128. Також позивач вказує, 03.12.2021 року на рахунок позивача зараховано суму компенсації за належне речове майно при звільненні у розмірі 68 444,08 грн. 14.12.2021 року представник позивача звернувся до відповідача та просив виплатити позивачу його середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку при звільненні, відповідно до Порядку обчислення заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100. Однак відповіді отримано не було.

З огляду на вищенаведене, позивач вважає, що відповідач повинен сплатити на його користь середній заробіток за весь час затримки остаточного розрахунку при звільненні.

Відповідачем відзив на адміністративний позов не надано.

Ухвалою суду від 11.05.2022 року справу прийнято до провадження.

Ухвалою суду від 27.06.2022 року зобов`язано Військову академію Міністерства оборони України надати до Одеського окружного адміністративного суду в десятиденний строк з моменту отримання цієї ухвали суду письмові пояснення та належним чином засвідчені докази на їх обґрунтування щодо не здійснення своєчасної виплати позивачу при звільненні та довідку про грошове забезпечення ОСОБА_1 за два місяці, що передують місяцю його звільнення згідно вимог постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати».

Також вищенаведеною ухвалою суду зупинено провадження у справі.

Ухвалою суду від 30.08.2022 року поновлено провадження у справі.

Ухвалою суду від 30.08.2022 року провадження у адміністративній справі №420/426/22 за позовом ОСОБА_1 до Військової академії Міністерства оборони України про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії зупинити до припинення або скасування воєнного стану в Україні.

Ухвалою суду від 12.09.2023 року провадження у справі поновлено.

Ухвалою суду від 12.09.2023 року доручено Військовій академії Міністерства оборони України надати до Одеського окружного адміністративного суду:

- відомості щодо виплачених сум всіх складових грошового забезпечення ОСОБА_1 при звільненні з військової служби.

Також вищенаведеною ухвалою суду зупинено провадження у справі.

Ухвалою суду від 24.01.2024 року провадження у справі поновлено.

Дослідивши адміністративний позов, відзив на адміністративний позов, інші письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному і об`єктивному дослідженні, проаналізувавши положення чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд доходить висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом під час розгляду справи встановлено наступне.

ОСОБА_1 проходив військову службу у Військовій академії Міністерства оборони України та наказом начальника Військової академії від 23.06.2021 року №128 був виключений із спискі особового складу та всіх видів грошового забезпечення (а.с.24-27).

Як встановлено судом, позивачу при звільнені відповідачем не виплачено компенсації за належне речове майно.

Тільки 03.12.2021 року відповідачем виплачено позивачу означену вище компенсацію у розмірі 68 444,08 грн. (а.с.28).

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до ст. 17 Конституції України, держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Правовідносини з приводу грошового забезпечення військовослужбовців регулюються низкою спеціальних актів, а саме: Законом України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», постановою Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2007 року № 1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу», постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року № 889 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій» тощо.

Водночас, спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум.

Отже, в даному випадку вірним є застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби.

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 28 січня 2021 року (справа № 240/11214/19), від 24 грудня 2020 року (справа № 340/401/20), від 5 серпня 2020 року (справа № 826/20350/16), від 15 липня 2020 року (справа № 824/144/16-а), від 31 жовтня 2019 року (справа № 2340/4192/18), від 26 червня 2019 року у справі № 826/15235/16, від 18 листопада 2022 року у справі № 1.380.2019.005781.

Статтею 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно із статтею 117 КЗпП України (в редакції до 19.07.2022 року) в разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Суд звертає увагу на правову позицію, висловлену Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17, відповідно до якої під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

З наведеного вбачається, що компенсація за належне речове майно позивача є державною гарантією, на виплату якої позивач мав право, а тому за невиплату компенсації за належне речове майно позивача для роботодавця наступає відповідальність, зокрема передбачена ст.117 КЗпП України.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи те, що ОСОБА_1 було виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення 23.06.2021 року.

03.12.2021 року відповідачем виплачено позивачу компенсацію за належне речове майно позивача у розмірі 68 444,08 грн.

Отже, вказане дає підстави суду зробити висновок про те, що повний розрахунок із позивачем було проведено не у день його виключення зі списків особового складу, а лише 03.12.2021 року, тобто поза межами строку, встановленого статтею 116 КЗпП України.

Оскільки відповідачем проведено фактичний розрахунок із позивачем поза межами строку, встановленого статтею 116 КЗпП України, є підстави для настання відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, суд першої інстанції зробив правильний висновок що позивач має право на отримання такого відшкодування за затримку виплати повного розрахунку.

Середній заробіток визначається за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Згідно з абзацом 3 пункту 2 Порядку №100 середньомісячна заробітна плата, зокрема, обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Відповідно до пункту 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Суд враховує, що відповідно до абз. 2 п. 7 Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, який затверджено наказом Міністерства оборони України 07 червня 2018 року № 260, та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 р. за № 745/32197, середньоденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення, належного військовослужбовцю за повний календарний місяць, на кількість календарних днів місяця, за який здійснюється виплата.

Згідно довідки про грошове забезпечення ОСОБА_1 за два місяці, що передують місяцю його звільненню від 17.07.2023 року №6/66/170 зазначено, що у квітні 2021 року позивачу нараховано 29 677,50 грн. у травні 2021 року 29 677,50 грн., що в загальному становить 59 355,00 грн. Тобто середньоденний заробіток становить 973,03 грн. (59 355,00/61 (календарні дні квітня та травня 2021 року)).

Застосування саме календарних днів для розрахунку середньоденного заробітку також знаходить своє відображення в постановах Верховного Суду №380/6837/20 та №560/11489/22 від 28.06.2023 року.

З урахуванням викладеного, середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні за період з 23.06.2021 по 03.12.2021 року становить 158 603,89 (973,03 грн *163 календарні дні затримки виплати (з дати звільнення по дату виплати)).

Водночас, суд враховує, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року по справі № 761/9584/15-ц наголосила, що визначений ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця.

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми, а отже визначення чіткої суми стягнення є обов`язковим в даному випадку.

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Верховним Судом у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30 листопада 2020 року у справі №480/3105/19 наведено формулу застосування критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні.

У цьому судовому рішенні у частині, що стосується виплати середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку, Верховний Суд зазначив про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. Тобто, залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку.

Наведений підхід до вирішення питання обрахунку належного до виплати розміру середнього заробітку підтримано Верховним Судом у низці постанов, зокрема від 23 грудня 2020 року у справі № 825/1732/17, від 29 грудня 2020 року у справі № 520/11337/18, від 23 вересня 2021 року у справі № 340/1405/20, від 18 листопада 2021 року у справі № 200/5415/20-а, від 5 жовтня 2022 року у справі № 640/17872/19.

Відтак, суд приходить висновку, що встановлюючи розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, підлягає застосуванню принцип співмірності та пропорційності, що зокрема передбачає необхідність визначення істотності частки недоотриманого грошового забезпечення при звільненні в порівнянні із сумами, які належали особі та були виплачені при звільнені.

Так, як вже встановлено судом, позивачу при звільненні не було виплачено грошову компенсацію за належне речове майно у сумі 68 444,08 грн., натомість виплачена сума при звільнені становила 551 821,48 грн., що підтверджується наявною в матеріалах справи довідкою від 20.09.2023 року.

Отже, істотність частки недоотриманого грошового забезпечення при звільненні у даному випадку складає 8,06% (551 821,48*100%/68 444,08).

Таким чином, сума, що підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки 8,06% розраховується наступним чином:

973,03 (середньоденний заробіток позивача) х 163 (дні затримки розрахунку) х 8,06% та дорівнює 12 783,47 грн.

Відтак, враховуючи наявне правове регулювання, а також вказані Великою Палатою Верховного Суду критерії розміру простроченої заборгованості, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, суд дійшов висновку, що справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, середній заробіток за час затримки розрахунку має бути стягнутий з відповідача на користь позивача у розмірі 12 783,47 грн.

Таким чином суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги шляхом визнання протиправною бездіяльність відповідача стосовно несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні за період з 23.06.2021 року по 03.12.2021 року та зобов`язання відповідача виплатити позивачу його середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку при звільненні з 23 червня 2021 року по 03 грудня 2021 рік у розмірі 12 783,47 грн.

У п.58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Відповідно до ст.9 КАС України розгляд та вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч.1 ст.72 та ч.1 ст.73 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Частиною 1 ст.77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до ч. 2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Під час перевірки правомірності оскаржуваних рішень суд керується критеріями закріпленими у ст.2 КАС України, які повною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

Підсумовуючи все вищевикладене суд дійшов висновків, що адміністративний позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

Щодо клопотання представника відповідача поро залишення позову без розгляду у зв`язку із пропущенням строків, то суд вказує на таке.

Так, у вищезазначеному клопотанні представник відповідача вважає, що позивачем пропущено місячний строк звернення до суду, оскільки компенсація за належне речове майно виплачена 03.12.2021 року, тоді як позивач з позовом звернувся лише 10.01.2022 року.

Поряд з цим суд вказує на те, що в матеріалах справи наявний поштовий конверт (а.с.13), з якого вбачається, що представником позивача оформлено поштове відправлення (адміністративний позов з додатками) на адресу Одеського окружного адміністративного суду 30.12.2021 року, тобто в межах строків передбачених КАС України.

З огляду на вищенаведене суд вважає клопотання безпідставним, а тому таке не підлягає задоволенню.

Що стосується клопотання позивача про встановлення строку відповідачу на подання звіту про виконання судового рішення, суд вважає за необхідне відмовити з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Положення статті 382 КАС України не є імперативними, тобто, передбачають право суду діяти на власний розсуд в залежності від обставин справи. Суд вважає, що за своїм змістом такі заходи контролю за виконанням судового рішення є додатковим засобом для спонукання суб`єкта владних повноважень до вчинення дій з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

В матеріалах справи відсутні будь-які докази, що відповідач буде ухилятися від виконання рішення суду у визначений чинним законодавством спосіб.

За таких обставин відсутня необхідність застосування положень статті 382 КАС України.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 5 ст. 139 КАС України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з іншої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від сплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Приймаючи до уваги те, що позивача звільнено від сплати судового збору, а відповідачем судові витрати не понесені, суд вирішує розподіл судових витрат у справі не здійснювати.

Керуючись вимогами ст.ст. 2, 6-11, 77, 180, 192-194, 205, 241-246, 251, 255, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової академії Міністерства оборони України про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Військової академії Міністерства оборони України стосовно несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні ОСОБА_1 за період з 23.06.2021 року по 03.12.2021 року.

Зобов`язати Військову академію Міністерства оборони України виплатити ОСОБА_1 його середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку при звільненні з 23 червня 2021 року по 03 грудня 2021 рік у розмірі 12 783,47 грн.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст. 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код ІПН НОМЕР_1 ).

Відповідач Військова академія Міністерства оборони України (65009, м. Одеса, вул. Фонтанська дорога, 10, ).

Суддя Іванов Е.А.