Справа № 480/3812/23
Суддя: Л.М. Опімах
Дата ухвалення: 2024-01-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
25 січня 2024 року Справа № 480/3812/23
Сумський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді - Опімах Л.М.,
розглянувши у спрощеному провадженні без виклику сторін в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу №480/3812/23 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання відмови протиправною, зобов`язання вчинити дії,-
В С Т А Н О В И В:
У квітні 2024 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, мотивуючи позовні вимоги тим, що у березні 2022 року він був призваний у Збройні Сили України Ніжинським РТЦК та СП, проходив службу у військовій частині НОМЕР_1 . У зв`язку з встановленням його матері другої групи інвалідності, у позивача виникла необхідінсть у звільненні з військової служби для здійснення постійною догляду за хворою матір`ю.
Позивач неодноразово подавав командуванню військової частини НОМЕР_1 рапорти про звільнення з військової служби на підставі підпункту г) пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», проте вони залишались без розгляду.
Через свого адвоката позивач звернувся зі скаргою до Генерального штабу Збройних Сил України про бездіяльність командування військової частини НОМЕР_1 , додавши документи, що підтверджують стан здоров`я матері. Скарга була направлена для розгляду до військової частини, т.в.о. командира військової частини НОМЕР_1 розглянута а листом від 28.03.2023 адвоката позивача повідомлено про відмову у задоволенні рапорту позивача про звільнення з тих підстав, що доданий до рапорту висновок №74 ЛКК КНП «Ніжинська міська лікарня імені Ф.Я. Примака» від 07.02.2023 не відповідає вимогам до форми, порядку його заповнення та затвердження, як визначено наказом МОЗ України від 09.03.2021 №407, тому такий висновок не не є підставою для звільнення з військової служби.
Вказану відмову позивач вважає протиправною та зобов`язати відповідача прийняти рішення про звільнення його з військової служби на підставі підпункту г) пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», звертаючи увагу на те, що наявність у нього матері особи з інвалідністю II групи є самостійною підставою для звільнення з військової служби.
Факт необхідності здійснення постійного догляду за хворою матір`ю підтверджується висновком про наявність порушення функцій організму через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі від 03.02.2023 року № 71, довідку до акту огляду медико - соціальною експертною комісією від 20.12.2022 серії 12 ААГ № 144219 та іншими документами медичного характеру, які відповідачем були проігноровані під час прийняття рішення про відмову у задоволенні рапорту про звільнення з військової служби. Також факт необхідності здійснення постійного догляду за хворою матір`ю підтверджується належними документами, а саме висновком про наявність порушення функцій організму, через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі від 03.02.2023 року № 71, довідкою до акту огляду медико - соціальною експертною комісією від 20.12.2022 серії 12 ААГ № 144219 та іншими документами медичного характеру, які відповідачем були проігноровані під час прийняття рішення про відмову у задоволенні рапорту про звільнення з військової служби.
Відповідач подав відзив на позов, в якому проти задовлення вимог заперечив, зазначивши, що відповідно до п.233 Положення «Про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України», затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2002 року № 1 153/2008, військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти за документи, які підтверджують підстави зільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця. Проте, рапорт позивач цим критеріям не відповідає, додана до позову копія рапорту позивача від 26.02.2023 не містить погодження безпосереднього командира, в ньому не вказано про документи, що додаються. Крім того, вказаний рапорт позивача від 26.02.2023 до відповідача не надходив.
З наведеного випливає, що для звільнення на підставах підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» позивач зобов`язаний чітко вказати одну підставу для звільнення та надати відповідні документи.
У відповіді від 28.03.2023 на скаргу адвоката позивача роз`яснено підстави для відмови у задоволенні рапорту позивача про звільнення з військової служби.
Також у наданому адвокатом позивача висновку від 03.02.2023 ЛКК КНП «Носівська міська лікарня імені Ф.Я. Примака», зазначено про необхідність здійснення «догляду вдома», а не «отримання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі від фізичної особи», адже «догляд вдома» не свідчить про необхідність здійснення постійного стороннього догляду, порядок здійснення якого регламентовано Постановою КМУ від 23 вересня 2020р. №859, якою затверджено Порядок подання та оформлення документів, призначення і виплати компенсації фізичним особам, які надають соціальні послуги з догляду па непрофесійній основі, відповідно це не може слугувати підставою для звільнення з військової служби позивача.
Стосовно звільнення позивача у зв`язку з наявністю одного із своїх батьків із числа осіб з інвалідністю, що є самостійною підставою для звільнення з військової служби документи, що це підтверджують, позивачем до рапорту від 26.02.2023 додано не було, було лише вказано про наявність такої підстави для звільнення.
Крім того, відпвдіач зазначив, що з 18.04.2023 позивач обліковується як такий, що самовільно залишив місце несення військової служби, відповідальність за що передбачено частиною п`ятою статті 407 КК України і без повернення позивача до місця несення військової служби вирішення питання щодо його звільнення є неможливим.
У зв`язку з самовільним залишенням військової частини, наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 18.04.2023 № 111, позивача знято з продовольчого, речового і інших видів матеріального забезпечення, припинено виплату грошового забезпечення, наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 28.04.2023 № 121 позивача зараховано у розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 .
Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що позивач проходив службу у військовій частині НОМЕР_1 . У лютому 2023 року подав рапорт про звільнення як такого, що має матір з числа осіб з інвалідністю ІІ групи, що засвідчується свідоцтвом про його народження та відповідною довідкою МСЕК серії 12 ААГ №144219 ( а.с.19).
02.03.2023 через свого адвоката позивач звернувся зі скаргою до Генерального штабу Збройних Сил України про бездіяльність командування військової частини НОМЕР_1 , додавши документи, що підтверджують стан здоров`я матері. ( а.с.13-16). Скарга була направлена для розгляду до військової частини, розглянута т.в.о. командира військової частини НОМЕР_1 та листом від 28.03.2023 адвоката позивача повідомлено про відмову у задоволенні рапорту позивача про звільнення. ( а.с.31) Підставою для відмови відповдіачем вказано про те, що доданий до рапорту висновок №74 ЛКК КНП «Ніжинська міська лікарня імені Ф.Я. Примака» від 07.02.2023 не відповідає вимогам до форми, порядку його заповнення та затвердження, як визначено наказом МОЗ України від 09.03.2021 №407, тому такий висновок не не є підставою для звільнення з військової служби.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає таке.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Згідно з пунктом 20 частини 1 статті 106 Конституції України передбачено, що Президент України приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.
Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII (Закон № 2232-XII) здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.
Закон №2232-ХІІ здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.
Згідно з указом Президента України №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" постановлено ввести в Україні воєнний стан.
У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України Про правовий режим воєнного стану указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/202 в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.
В подальшому указами Президента України воєнний стан продовжувався та на момент розгляду адміністративної справи строк дії воєнного стану в Україні триває.
Відповідно до п. 233 «Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України», затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008, військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.
Підстави звільнення з військової служби передбачені статтею 26 Закону №2232-XII.
Згідно з абз. 5 пп. «г» п. 2 ч. 4 статті 26 Закону №2232-ХІІ військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах: під час воєнного стану: через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу), зокрема у зв`язку з наявністю дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи.
В ході розгляду справи судом встановлено, що матері позивача ОСОБА_2 20.12.2022 встановалена друга група інвалідності, що підтверджується довідкою до акту огляду медико - соціальною експертною комісією від 20.12.2022 серії 12 ААГ № 144219 ( а.с.18).
Отже, відмова військової частини є безпідставною, адже системний аналіз абз. 5 пп. «г» п. 2 ч. 4 статті 26 Закону №2232-ХІІ дає підстави для висновку, що під час воєнного стану війсьвослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації звільняються за сімейними обставинами, в тому числі в разі наявності одного із своїх батьків із числа осіб з інвалідністю I чи II групи.
При цьому суд також зазначає, що військовослужбовець, мати якого є інвалідом другої групи, має право на звільнення з лав ЗСУ незалежно від наявності чи відсутності необхідності здійснення постійного догляду. Сам факт належності матері до числа осіб з інвалідністю вже є достатньою самомтійною підставою для звільнення з військової служби.
Таким чином, суд приходить до висновку про наявність підстав для звільнення ОСОБА_1 з військової служби за пп. «г» п. 2 ч. 4 статті 26 Закону №2232-ХІІ, оскільки його мати є особою з інвалідністю ІІ групи, що підтверджується матеріалами справи.
Відтак, доводи відповідача про непідтвердження належним чином необхідності здійснення постійного догляду за хворими батьками суд не бере до уваги з підстав наведених вище. Крім того, зі змісту рапорту позивача про звільнення вабчається, що на цю підставу позивач не посилався.
Також, на думку суду, не заслуговують на увагу доводи відповідача про недотримання позивачем вимог щодо порядку подання рапорту та відсутності документів, що підтверджують наведені у рапорті обставини для звільнення зі служби як на підставу для відмови у задоволенні позову. Так, судом встановлено, що разом зі скаргою адвоката до Гереального штабу Збройних Сил України, котра була спрямована на розгляд до військової частини НОМЕР_1 , направлено було і рапорт позивача від 26.02.2023 про звільнення з військової служби, і медична документація його матері, зокрема довідка до акту огляду медико - соціальною експертною комісією від 20.12.2022 серії 12 ААГ № 144219 ( а.с.14-16, 17, 18, 19-21), а також свідоцтво про народження позивача, свідоцтво про смерть його батька, пенсійне посвідчення матері ( а.с.22,23,24). І як вбачається із відповіді т.в.о. командира військової частини НОМЕР_1 від 28.03.2023 №671, за результатами розгляду саме цих документів відповідачем прийняте рішення про відмову у звільненні позивача з військової служби ( а.с.31). Тобто, на момент відмови у звільненні позивача з військової служби у відповідача були наявні всі документи, що підтверджували підстави для звільнення, проте не прийняті відповідачем до уваги.
Відповідно до частин 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Положеннями статті 90 КАС України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Таким чином, відповідач протиправно відмовив позивачу у звільненні його з військової служби за пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону №2232-ХІІ, як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану у зв`язку з наявністю матері із числа осіб з інвалідністю ІІ групи, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню шляхом визнання протиправною відмови військової частини НОМЕР_1 у звільненні ОСОБА_1 , з військової служби та зобов`язання військової частини НОМЕР_1 прийняти рішення про звільнення ОСОБА_1 , з військової служби за підпунктом г) п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону №2232-ХІІ.
Керуючись ст.ст. 90, 139, 143, 241-246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -
В И Р І Ш И В:
Адміністративний позов ОСОБА_1 ( РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( код ЄДРПОУ НОМЕР_3 , АДРЕСА_2 ) про визнання відмови протиправною, зобов`язання вчинити дії задовольнити.
Визнати протиправною відмову військової частини НОМЕР_1 у звільненні з військової служби ОСОБА_1 через сімейні обставини у зв`язку з наявністю матері із числа осіб з інвалідністю ІІ групи.
Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 прийняти рішення про звільнення ОСОБА_1 з військової служби за підпунктом "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставинами у зв`язку з наявністю матері із числа осіб з інвалідністю ІІ групи.
Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Л.М. Опімах