Справа № 320/23113/23
Суддя: Грибан Інна Олександрівна
Дата ухвалення: 2024-01-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2024 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Грибан І.О.

судді: Ключкович В.Ю.

Парінов А.Б.

за участі:

секретар с/з Піскунова О.Ю.

пр-к апелянта Стадник Т.Р.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 02 жовтня 2023 року про повернення позовної заяви у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_3 про зобов`язання вчинити певні дії, -

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_3 , в якому просив:

- зобов`язати закінчити виконавче провадження НОМЕР_1 про стягнення з ОСОБА_2 виконавчого збору у розмірі 62 296,70 грн.;

- зобов`язати закінчити виконавче провадження НОМЕР_2 про стягнення з ОСОБА_2 виконавчого збору у розмірі 15 802,54 доларів.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 02 жовтня 2023 року позовну заяву повернуто позивачу на підставі п. 9 ч. 4 ст. 169 КАС України.

Не погоджуючись з даним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, у якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору по суті, просить скасувати оскаржувану ухвалу, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 15 січня 2024 року відкрито апеляційне провадження та призначено апеляційну скаргу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 24 січня 2024 року.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив, що не перешкоджає її розгляду по суті.

У судовому засіданні представник апелянта вимоги апеляційної скарги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити.

У судове засідання відповідач не з`явився та явку уповноваженого представника до суду не забезпечив. Про дату, час та місце апеляційного розгляду справи був повідомлений належним чином.

Керуючись приписами ч. 2 ст. 313 КАС України, суд протокольною ухвалою вирішив здійснити апеляційний розгляд справи за даною явкою.

Переглядаючи справу в межах доводів апеляційних скарг на предмет законності та обґрунтованості оскаржуваного рішення, колегія суддів виходить з наступного.

Колегією суддів установлено, що позивач звернувся в суд з позовом, в якому просив суд:

- зобов`язати закінчити виконавче провадження НОМЕР_1 про стягнення з ОСОБА_2 виконавчого збору у розмірі 62 296,70 грн.;

- зобов`язати закінчити виконавче провадження НОМЕР_2 про стягнення з ОСОБА_2 виконавчого збору у розмірі 15 802,54 доларів.

В обґрунтування позову зазначав, що в березні місяці 2023 року дізнався про постановлення відповідачем 03.02.2021 постанов про відкриття виконавчих проваджень НОМЕР_1 та № НОМЕР_3, та 31.03.2023 звернувся із заявою про закінчення виконавчих проваджень, оскільки наступне ВП НОМЕР_4 призвело до подвійного стягнення з боржника виконавчого збору, що вважає не законним та протиправним.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 13 липня 2023 року позовну заяву ОСОБА_2 залишено без руху та запропоновано позивачу в десятиденний термін з дня отримання ухвали усунути недоліки шляхом подання до суду клопотання про поновлення строку звернення до суду, обґрунтувавши поважність причин пропуску вказаного строку звернення.

18 липня 2023 року позивач звернувся до суду першої інстанції із додатковими поясненнями про прийняття до провадження позовної заяви та відкриття провадження у справі, які обґрунтовані тим, що оскаржувана бездіяльність відповідача, щодо не закінчення виконавчого провадження НОМЕР_1 про стягнення з ОСОБА_2 виконавчого збору у розмірі 62 296,70 грн. та виконавчого провадження НОМЕР_2 про стягнення з ОСОБА_2 виконавчого збору у розмірі 15 802,54 доларів, являється триваючою, а тому десятиденний строк на оскарження позивачем не пропущений.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 02 жовтня 2023 року позовну заяву ОСОБА_2 до Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_3 про зобов`язання вчинити певні дії повернуто позивачу.

Повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції виходив з того, що позивач був обізнаний із наявними діями та бездіяльністю виконавця за виконавчим провадження НОМЕР_1 та № НОМЕР_3 ще з березня 2023 року, натомість до суду з даним позовом позивач звернувся лише 25 травня 2023 року, тобто поза межами десятиденного строку, передбаченого частиною 5 статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» та статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.1 ст. 287 КАС України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Частиною 2 ст. 287 КАС України встановлено, що позовну заяву може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів.

З наведеного вбачається, що строк для звернення до суду з позовом про оскарження дій державного виконавця становить десять днів та починає обчислюватись з моменту, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

При цьому, слід ураховувати, що пропуск цього строку не є безумовною підставою для залишення адміністративного позову без розгляду, оскільки, за наявності поважних причин його пропуску, такий строк може бути поновлено.

Так, колегією суддів встановлено, що 31 березня 2023 року до Солом`янського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) позивачем подано заяву про закінчення виконавчого провадження НОМЕР_1 та НОМЕР_2, оскільки наступне ВПНОМЕР_4 призвело до подвійного стягнення з боржника виконавчого збору.

В апеляційній скарзі позивач наголошує на тому, що саме в зв`язку з бездіяльністю виконавчої служби, що призвела до порушення його прав, він був вимушений звернутися до адміністративного суду з даним позовом.

Як свідчать встановлені вище обставини справи, предметом заявленого позивачем адміністративного позову є протиправна бездіяльність відповідача.

Наразі, колегія суддів зазначає, що бездіяльність виконавчої служби виникає з моменту закінчення строку для вчинення дій на виконання заяви позивача від 31.03.2023 або надання на неї відповіді.

З матеріалів справи не вбачається та судом не з`ясовувалися обставини щодо дати отримання відповідачем вказаного звернення позивача, дотримання відповідачем строку його розгляду та повідомлення позивача про результати розгляду.

Колегія суддів зазначає, що вищезазначені обставини справи були висвітлені позивачем в заяві про поновлення строку звернення до суду, яка була подана ним на виконання ухвали суду першої інстанції (про залишення позову без руху). Так, 17.04.2023 представником позивача відправлено запит про надання інформації щодо розгляду заяви від 31.03.2023, за яким отримано відповідь лише 16.05.2023.

Наразі, оскаржувана ухвала суду не містить оцінки термінів оскарження позивачем бездіяльності відповідача з часу отримання ним заяви позивача від 31.03.2023 про закінчення виконавчих проваджень та надання відповіді на звернення.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції, повертаючи позов не встановив дату, з якої позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення своїх прав.

Тобто, судом першої інстанції не встановлено обставин, які є визначальними для вирішення питання як щодо дотримання строків звернення до суду так і щодо наявності підстав для поновлення такого строку.

Так, Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) у своїй практиці наголошує на тому, що право на розгляд справи означає право особи звернутися до суду та право на те, що його справа буде розглянута та вирішена судом. При цьому, особі має бути забезпечена можливість реалізувати вказані права без будь-яких перепон чи ускладнень. Здатність особи безперешкодно отримати судовий захист є змістом поняття доступу до правосуддя. Перешкоди у доступі до правосуддя можуть виникати як через особливості внутрішнього процесуального законодавства, так і через передбачені матеріальним правом обмеження. Для ЄСПЛ природа перешкод у реалізації права на доступ до суду не має принципового значення.

З тексту ст. 6 Конвенції прямо випливає, що доступність правосуддя є невід`ємним елементом права на справедливий суд. У рішенні по справі «Голдер проти Великої Британії» від 21 лютого 1975 року, ЄСПЛ дійшов до висновку, що сама конструкція ст. 6 Конвенції була би безглуздою та неефективною, якби вона не захищала право на те, що справа взагалі буде розглядатися. У рішенні по цій справі Суд закріпив правило, що ч. 1 ст. 6 Конвенції містить у собі й невід`ємне право особи на доступ до суду.

Таким чином, зміст права на захист полягає в тому, що кожен має право звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод.

Відповідно до вимог ст. 8 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики ЄСПЛ.

Так, у справі "Bellet v. France", ЄСПЛ зазначив, що ст. 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

З аналізу вищевикладеного встановлено, що позивач фактично був позбавлений гарантованого Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод права на доступ до правосуддя, що полягає у безперешкодному отриманні судового захисту.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції, повертаючи позовну заяву з зазначених підстав, неповно з`ясував обставини справи, помилково пов`язував перебіг строку на звернення з періодом, коли позивач дізнався про існування постанов відповідача про відкриття виконавчих проваджень НОМЕР_1 та НОМЕР_2 та не звернув увагу, що позивач оскаржує не вказані рішення, а бездіяльність по вчиненню відповідних дій, про які він відповідача просив в заяві від 31.03.2023.

Таким чином, оскаржувану ухвалу про повернення позову неможливо визнати законною та обґрунтованою, як того вимагає ст. 242 КАС України.

Враховуючи все вищевикладене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції допустив неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та невідповідність висновків суду обставинам справи, які призвели до неправильного вирішення питання, у зв`язку з чим судове рішення, відповідно до ч.4 ст. 320 КАС України, підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 320, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 02 жовтня 2023 року про повернення позовної заяви скасувати, а справу та направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328, 329 КАС України.

Головуючий суддя І.О. Грибан

Судді: В.Ю. Ключкович

А.Б. Парінов

(повний текст постанови складено 24.01.2024р.)