Справа № 420/26703/23
Суддя: Бездрабко О.І.
Дата ухвалення: 2024-01-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2024 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Бездрабка О.І., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся з позовною заявою до військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач), в якій просить:

- визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо не вірного нарахування та виплат ОСОБА_1 за заявою від 04.09.2023 р. та не надання довідки за заявою від 05.09.2023 р.;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 щомісячне грошове забезпечення за період з 28.02.2022 р. по 27.01.2023 р., грошової допомоги на оздоровлення за 2022 рік, грошової компенсації за невикористані 25 дні щорічної основної відпустки, одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби в розмірі 4 відсотків місячного грошового забезпечення за 11 повних календарних місяців служби з порушенням вимог постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 р. № 704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" з урахуванням постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 р. у справі № 826/6453/18 із застосуванням з 28.02.2022 р. показника прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2018 р., для визначення розмірів складових грошового забезпечення;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 щомісячного грошового забезпечення відповідно до положень Постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 р. № 704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового начальницького складу та деяких інших осіб" (з урахуванням постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2020 року у справі № 826/6453/18) за період з 28.02.2022 р. по 27.01.2023 р. із застосуванням показника прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2022 р. на відповідний тарифний коефіцієнт за період служби у 2022 році, із застосуванням показника прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2023 р. на відповідний тарифний коефіцієнт за період служби у 2023 році, а також здійснити перерахунок та виплату грошової допомоги на оздоровлення за 2022, 2023 р.р., грошової компенсації за невикористані 25 днів щорічної основної відпустки, одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби в розмірі 4 відсотків місячного грошового забезпечення за 11 повних календарних місяців служби із застосуванням показника прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2022 р. на відповідний тарифний коефіцієнт за період служби у 2023 році та відповідно із застосуванням показника прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2023 р. на відповідний тарифний коефіцієнт за період служби у 2023 році;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 виплатити грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку учаснику бойових дій ОСОБА_1 у кількості 28 днів відповідно до пункту 14 статті 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" з урахуванням постанови Верховного Суду від 16.05.2019 р. у справі № 620/4218/18 (норми закону не обмежують та не припиняють право учасника бойових дій на отримання в році звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, право на яку набуто під час проходження служби в особливий період);

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 видати довідку про безпосередню участь в заходах необхідних для забезпечення оборони України за період служби у в/ч НОМЕР_1 відповідно до вимог постанови КМУ № 887 від 22.08.2023 р.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що в період з 28.02.2022 р. по 27.01.2023 р. проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 . Після переведення отримав виплати, загальна сума яких склала 154659,62 грн. Звернувся до відповідача із заявою щодо перерахунку виплачених коштів відповідно до постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 р. у справі № 826/6453/18, яка вказує, що нарахування слід перераховувати за іншими коефіцієнтами. З отриманого від відповідача листа № 182/7551 незрозуміло, за якими тарифними коефіцієнтами згідно з додатками 1, 12, 13, 14 до Постанови № 704 було нараховано виплати при переведенні, у зв`язку з чим повторно звернувся до відповідача із заявою про отримання відомостей щодо детального грошового забезпечення та проведення виплат. Однак на дану заяву відповіді не отримав. Зазначає, що внаслідок набрання законної сили постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 р. у справі № 826/6453/18, з 29.01.2020 р. відновлена дія п.4 Постанови № 704 у первісній редакції, котра визначала розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, а не на 01 січня 2018 року, а тому відповідач повинен був здійснити перерахунок його грошового забезпечення за період з 28.02.2022 р. і до дня переведення шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2022 р., 01.01.2023 р. на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14 до Постанови № 704. Крім того, за вказаний період також підлягає перерахунку виплачена грошова допомога на оздоровлення за 2022 рік, грошова компенсація за невикористані 25 дні щорічної основної відпустки за 2022 рік та одноразова грошова допомога у разі звільнення з військової служби у розмірі 4 відсотків місячного грошового забезпечення за 11 повних календарних місяців служби, оскільки їх розмір залежить від розміру посадового окладу, який розраховувався неправильно. Також зазначає, що відповідач не виплатив компенсацію за невикористану відпустку як учаснику бойових дій, яка передбачена п.14 ст.10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей". Окрім того, відповідачем протиправно за заявою від 12.09.2023 р. не видано довідку про безпосередню участь в заходах, необхідних для забезпечення оборони України.

Ухвалою від 06.10.2023 р. відкрито спрощене провадження в адміністративній справі, відповідачам надано п`ятнадцятиденний строк для подання до суду відзиву на позовну заяву.

16.10.2023 р. від відповідача надійшов відзив, згідно якого просить відмовити в задоволенні позову. Вказує на те, що п.4 Постанови № 704 в первинній редакції передбачав, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно до додатками 1, 12, 13 і 14. Згідно п.6 Постанови № 103 від 21.02.2018 р. до п.4 Постанов № 704 внесено зміни, відповідно до яких розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 р., на відповідний тарифний коефіцієнт згідно до додатками 1, 12, 13 і 14. Згодом Постановою № 1038, яка застосовується з 01.10.2020 р., примітки в додатках 1, 12, 13 і 14 до Постанови № 704 викладені в новій редакції, згідно якої оклади за розрядами тарифної сітки визначаються в порядку, встановленому п.4 Постанови № 704. Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 р. у справі № 826/6453/18 визнано протиправним та скасовано п.6 Постанови № 103, у зв`язку з чим з 29.01.2020 р. було відновлено редакцію п.4 Постанови № 704 у первісній редакції. Однак з відновленням дії п.4 Постанови № 704 у його первісній редакції, слід врахувати, що нею визначено граничну нижню величину, яка береться для розрахунку розміру посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями, що складає 50 % мінімальної заробітної плати станом на 1 січня відповідного року, отже у випадку, коли у календарному році, в якому застосовуються положення п.4 Постанови № 704 в такій редакції, розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб на 1 січня календарного року є меншим 50 % розміру мінімальної заробітної плати, то розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб на 1 січня календарного року як розрахункова величина не застосовується та має бути застосована розрахункова величина 50 % розміру мінімальної заробітної плати. Проте, згідно з п.3 розділу ІІ Закону України від 06.12.2016 р. № 1774-VІІІ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, починаючи з 1 січня 2017 року. Під час розв`язання правової колізії між нормами п.3 розділу ІІ Закону № 1774-VІІІ та п.4 Постанови № 704, у редакції до внесення змін Постановою № 103, перевагу належить віддати положенням закону як акту права вищої юридичної сили. Оскільки норма п.3 розділу ІІ Закону № 1774-VІІІ не втратила чинності, то немає підстав для обчислення розміру посадового окладу за посадою позивача та окладу за військовим званням із використанням величини мінімальної заробітної плати, а не прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року. Крім того, відповідно до абз.3 п.242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини. Згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 27.01.2023 р. № 27 ОСОБА_1 27.01.2023 р. виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення та направлено для подальшого проходження служби до військової частини НОМЕР_2 . Позивач погодився із даним наказом та не оскаржив його. Також вважає безпідставними доводи позивача про протиправність невиплати йому компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, так як право на таку компенсацію виникає у разі звільнення військовослужбовця, а не при переведенні його для подальшого проходження військової служби до іншої військової частини.

26.10.2023 р. від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій вказує на безпідставність викладених у ній обставин, оскільки вони жодним чином не спростовують викладені у позові підстави протиправності дій відповідача.

Ухвалою від 07.11.2023 р. відмовлено у задоволенні заяви відповідача про залишення про залишення позовної заяви без розгляду.

Ухвалою від 01.12.2023 р. відмовлено в задоволенні заяви позивача про винесення окремої ухвали в частині зловживання процесуальними правами відповідачем.

Згідно ч.5 ст.262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Оскільки від сторін не надходило клопотання про розгляд справи в судовому засіданні, суд розглядає справу в порядку письмового провадження.

Дослідивши наявні у справі докази, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог виходячи з наступного.

Судом встановлено, що згідно витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 28.02.2022 р. № 44 (по стройовій частині) рядового ОСОБА_1 , призваного по мобілізації відповідно до Указу Президента України № 69/2022 від 24.02.2022 р., з 28 лютого 2022 року зараховано до списків особового складу частини та на всі види забезпечення.

Відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 27.01.2023 р. № 27 (по стройовій частині) матроса ОСОБА_1 , лінійного наглядача відділення зв`язку взводу зв`язку батальйон матеріального забезпечення військової частини НОМЕР_1 , призначеного наказом командира військової частини НОМЕР_3 (по особовому складу) від 16 січня 2023 року на посаду лінійного наглядача лінійно-кабельного відділення зв`язку взводу центру зв`язку тилового пункту управління польового вузла зв`язку військової частини НОМЕР_4 , виключено з 27 січня 2023 року зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.

Вислуга років на 27 січня 2023 року становить: календарна - 01 рік 09 місяців, пільгова - 00 років 00 місяців, загальна - 1 рік 09 місяців.

У даному наказі зазначено, що щорічна відпустка за 2022 рік не використана в кількості 25 діб; відпустка як учасника бойових дій за 2019, 2020, 2021 роки у кількості 28 діб не використовувалася та не компенсувалася; грошову допомогу для оздоровлення за 2023 рік не отримав; матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2023 рік не отримав.

12.07.2023 р. позивач звернувся до відповідача із заявою, в якій просив здійснити перерахунок та виплату щомісячного грошового забезпечення відповідно до положень Постанови № 704 з урахуванням постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 р. у справі № 826/6453/18 за період з 28.02.2022 р. по 27.01.2023 р. із застосуванням показника прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2022 року та 01 січня 2023 року на відповідний тарифний коефіцієнт, а також здійснити перерахунок та виплату одноразової грошової допомоги на оздоровлення за 2022 рік, грошової компенсації за невикористані 25 дні щорічної основної відпустки, одноразової грошової допомоги у зв`язку з звільненням з військової служби в розмірі 4 відсотків місячного грошового забезпечення за 11 повних календарних місяців служби із застосуванням показника прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2022 року та 01 січня 2023 року на відповідний тарифний коефіцієнт.

Листом від 27.07.2023 р. № 182/7551 військова частина НОМЕР_1 надала розрахунок виплат грошового забезпечення, відповідно до якого ОСОБА_1 виплачено:

- у липні 2022 року 4637,92 грн., з яких оклад за військове звання 530 грн., посадовий оклад 2550 грн., надбавка за вислугу років 770 грн., надбавка за особливі умови проходження служби 3380,30 грн., премія 8491,50 грн., премія захисникам 30000 грн., індексація 1017,21 грн.;

- у серпні 2022 року 62509,60 грн., з яких оклад за військове звання 530 грн., посадовий оклад 2550 грн., надбавка за вислугу років 770 грн., надбавка за особливі умови проходження служби 3380,30 грн., премія 8491,50 грн., грошова допомога на оздоровлення 15721,80 грн. премія захисникам 30000 грн., індексація 1066 грн.;

- у вересні 2022 року 59784,92 грн., з яких оклад за військове звання 530 грн., посадовий оклад 2550 грн., надбавка за вислугу років 770 грн., надбавка за особливі умови проходження служби 3380,30 грн., премія 8491,50 грн., винагорода до 5-го Травня 1491 грн., премія захисникам 41290,32 грн., індексація 1281,80 грн.;

- у жовтні 2022 року 47003,60 грн., з яких оклад за військове звання 530 грн., посадовий оклад 2550 грн., надбавка за вислугу років 770 грн., надбавка за особливі умови проходження служби 3380,30 грн., премія 8491,50 грн., премія захисникам 30000 грн., індексація 1281,80 грн.;

- у листопаді 2022 року 47003,60 грн., з яких оклад за військове звання 530 грн., посадовий оклад 2550 грн., надбавка за вислугу років 770 грн., надбавка за особливі умови проходження служби 3380,30 грн., премія 8491,50 грн., премія захисникам 30000 грн., індексація 1281,80 грн.;

- у грудні 2022 року 78009,93 грн., з яких оклад за військове звання 530 грн., посадовий оклад 2550 грн., надбавка за вислугу років 770 грн., надбавка за особливі умови проходження служби 3380,30 грн., премія 8491,50 грн., матеріальна допомога на вирішення соціально-побутових питань 530 грн., премія захисникам 60333,33 грн., індексація 1424,83 грн.;

- у січні 2023 року 117192,63 грн., з яких оклад за військове звання 530 грн., посадовий оклад 2550 грн., надбавка за вислугу років 770 грн., надбавка за особливі умови проходження служби 3380,30 грн., премія 8491,50 грн., премія захисникам 100000 грн., індексація 1470,83 грн.;

- у лютому 2023 року 39822,21 грн., з яких оклад за військове звання 461,61 грн., посадовий оклад 2220,97 грн., надбавка за вислугу років 670,65 грн., надбавка за особливі умови проходження служби 2944,13 грн., премія 7395,82 грн., премія захисникам 26129,03 грн.

04.09.2023 р. позивач повторно звернувся до відповідача із заявою, в якій, серед іншого, просив надати відомості який тарифний коефіцієнт взято для обрахування всіх видів виплат при звільненні за період з 28.02.2022 р. по 27.01.2023 р. із застосуванням показника прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2022 року, 01 січня 2023 року на відповідний тарифний коефіцієнт за період служби у 2022 році та 2023 році з врахуванням Постанови № 704 та постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 р. у справі № 826/6453/18; чи враховано військовою частиною під час обрахунку виплат Постанову № 704 під час здійснення перерахунку та виплат грошової допомоги на оздоровлення за 2022 рік, за 2023 рік, грошової компенсації за невикористані 25 днів щорічної основної відпустки за 2022 рік, невикористану щорічну основну відпустку за 2023 рік, одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби в розмірі 4 відсотків місячного грошового забезпечення за 10 повних календарних місяців служби, за січень 2023 року; провести обрахунок грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій у кількості 28 днів.

Також 12.09.2023 р. позивач за допомогою засобів поштового зв`язку звернувся до військової частини НОМЕР_1 із заявою про отримання довідки про безпосередню участь особи у заходах, необхідних для забезпечення оборони України.

Не отримавши відповіді на вказані заяви, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступних приписів законодавства.

Що стосується позовних вимог в частині визнати протиправними дії відповідача щодо не здійснення перерахунку грошового забезпечення за період з 28.02.2022 р. по 27.01.2023 р. із застосуванням показника прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2022 р., 01.01.2023 р. на відповідний тарифний коефіцієнт, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Преамбулою до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 р. № 2011-ХІІ (далі - Закон № 2011-ХІІ) встановлено, що цей Закону відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Згідно ст.9 Закону № 2011-ХІІ держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Постановою Кабінету Міністрів України "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" від 30.08.2017 р. № 704 (далі - Постанова № 704) встановлено тарифну сітку розрядів і коефіцієнтів посадових окладів військовослужбовців з числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу, офіцерського складу (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу.

Відповідно до пункту 2 Постанови № 704 грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Додатком 1 до Постанови № 704 визначено тарифну сітку розрядів і коефіцієнтів посадових окладів військовослужбовців з числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу, офіцерського складу (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу.

Згідно пункту 4 Постанови № 704 (в первинній редакції на дату прийняття) розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14.

Додатки 1, 12, 13, 14 до Постанови № 704 містять примітки, відповідно до яких, зокрема посадові оклади за розрядами тарифної сітки та оклади за військовим (спеціальним) званням визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт.

21 лютого 2018 року Кабінет Міністрів України ухвалив постанову № 103, пунктом 6 якої внесено зміни до постанов Кабінету Міністрів України, що додаються. Зокрема, у Постанові № 704 пункт 4 викладено в такій редакції: "4. Установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 р., на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12,13 і 14.".

Тобто, на момент набрання чинності Постановою № 704 (01.03.2018 р.) пункт 4 було викладено в редакції змін, викладених згідно із пунктом 6 Постанови № 103, а саме:

"4. Установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на І січня 2018 року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1,12,13 і 14".

Отже, станом на 01 березня 2018 року пункт 4 Постанови № 704 визначав, що при обчисленні розмірів посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу використовується такий показник як розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2018 року.

З наданого до суду розрахунку грошового забезпечення ОСОБА_1 , відзиву відповідача на позовну заяву вбачається, що позивачу визначався посадовий оклад та оклад за військовим званням у 2022 та 2023 роках виходячи з прожиткового мінімуму станом на 01 січня 2018 року.

З урахуванням розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням упродовж служби позивачу у період з 28.02.2022 р. по 27.01.2023 р. та при виключенні зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 здійснювалося нарахування та виплата у відповідному відсотковому відношенні як постійних, так і одноразових видів грошового забезпечення із застосуванням для визначення грошового забезпечення розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року.

Відповідно до ст.6 Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії" від 05.10.2000 р. № 2017-III (далі - Закон № 2017-III) базовим державним соціальним стандартом є прожитковий мінімум, встановлений законом, на основі якого визначаються державні соціальні гарантії та стандарти у сферах доходів населення, житлово-комунального, побутового, соціально-культурного обслуговування, охорони здоров`я та освіти.

Також, пунктом 8 Прикінцевих положень Закону України "Про Державний бюджет України на 2019 рік" від 23.11.2018 р. № 2629-VIII було встановлено, що у 2019 році для визначення посадових окладів, заробітної плати, грошового забезпечення працівників державних органів як розрахункова величина застосовується прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений на 1 січня 2018 року.

У подальшому Закон України "Про Державний бюджет України на 2022 рік" від 02.12.2021 р. № 1928-IX (далі - Закон № 1928-ІХ); Закон України "Про Державний бюджет України на 2023 рік" від 03.11.2022 р. № 2710-ІХ (далі - Закон № 2710-ІХ) таких застережень щодо застосування як розрахункової величини для визначення, зокрема грошового забезпечення, прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня 2018 року на 2022 та 2023 роки, відповідно, не містять.

Тобто, положення п.4 Постанови № 704 в частині визначення розрахунковою величиною для визначення розмірів посадових окладів, розрахованих згідно з вказаною Постановою, прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2018 р. до 01.01.2020 р. - набрання чинності Законом № 294-IX не входили в суперечність із актом вищої юридичної сили.

Верховний Суд неодноразово наголошував, що суди не повинні застосовувати положення нормативно-правових актів, які не відповідають Конституції та законам України, незалежно від того, чи оскаржувались такі акти в судовому порядку та чи є вони чинними на момент розгляду справи, тобто згідно з правовою позицією Верховного Суду такі правові акти (як закони, так і підзаконні акти) не можуть застосовуватися навіть у випадках, коли вони є чинними (постанови від 12.03.2019 р. у справі № 913/204/18, від 10.03.2020 р. у справі № 160/1088/19).

Таким чином, до спірних правовідносин підлягає застосуванню п.4 Постанови № 704 в частині, що не суперечить нормативно-правовому акту, який має вищу юридичну силу - Законам № 1928-ІХ та № 2710-ІХ, із використанням для визначення розміру посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (через його збільшення на відповідний рік).

Отже, з огляду на визначені в ч.3 ст.7 КАС України правила, а також враховуючи те, що з 01 січня 2020 року положення п.4 Постанови № 704 в частині визначення розрахунковою величиною для визначення посадових окладів прожиткового мінімуму для працездатних осіб встановленого законом на 1 січня 2018 року не відповідає правовим актам вищої юридичної сили. згідно із якими прожитковий мінімум як базовий державний стандарт був змінений законодавцем на відповідний рік, у тому числі для визначення посадових окладів, заробітної плати, грошового забезпечення, до спірних правовідносин підлягає застосуванню п.4 Постанови № 704 в частині, що не суперечить нормативно-правовому акту, який має вищу юридичну силу - Закон України "Про Державний бюджет України на 2022 рік" та Закон України "Про Державний бюджет України на 2023 рік" із використанням для визначення розміру посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (через його збільшення на відповідний рік).

Верховний Суд у постановах від 19.10.2022 р. у справі № 400/6214/21, від 11.09.2022 р. у справі № 500/1813/21, вказуючи на раніше сформовані висновки Верховного Суду у постанові від 02.09.2022 р. у справі № 440/6017/21 у подібних спірних правовідносинах, зазначив, що наголошуючи, що з 01 січня 2020 року положення пункту 4 постанови № 704 в частині визначення розрахунковою величиною для визначення посадових окладів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року не відповідає правовим актам вищої юридичної сили, згідно із якими прожитковий мінімум як базовий державний стандарт був змінений законодавцем на відповідний рік, у тому числі для визначення посадових окладів, заробітної плати, грошового забезпечення працівників державних органів, до спірних правовідносин підлягає застосуванню пункт 4 постанови № 704 в частині, що не суперечить нормативно-правовому акту, який мас вищу юридичну силу - Закону № 1082-ІХ із використанням для визначення розміру посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (через його збільшення на відповідний рік).

З урахуванням положень ч.5 ст.242 КАС України вказані висновки Верховного Суду є обов`язкові до врахування судами при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин.

Крім того, зміни внесені Постановою № 103, зокрема до п.4 Постанови № 704, в якому визначено, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14, були визнані постановою Шостого апеляційного адміністративного суду 29.01.2020 р. у справі № 826/6453/18 протиправними та скасовано пункт 6 постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 р. № 103 "Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб".

Як наслідок суд дійшов висновку, що застосування відповідачем для визначення грошового забезпечення розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року, у 2022-2023 роках є протиправним.

Таким чином, на час проходження позивачем військової служби із 28.02.2022 р. по 27.01.2023 р. відповідач мав би нараховувати та виплачувати грошове забезпечення із розрахунком посадового окладу, окладу за військовим званням та всіх інших видів грошового забезпечення та виплат, які розраховуються з урахуванням розміру посадового окладу та окладу за військовим (спеціальним) званням відповідно до п.4 Постанови № 704 шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на відповідний календарний рік (1 січня 2022 року, 1 січня 2023 року) та на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14.

У позовній заяві позивач вказує на неправильний розрахунок грошової допомоги на оздоровлення за 2022, 2023 роки, грошової компенсації за невикористані 25 днів основної відпустки за 2022 рік, одноразової допомоги у разі звільнення з військової служби в розмірі 4 відсотків місячного грошового забезпечення за 11 повних календарних днів служби внаслідок незастосування показника прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2022 р. та 01.01.2023 р.

В той же час згідно наданого до суду військовою частиною НОМЕР_1 розрахунку (аналогічний розрахунок долучено позивачем до позовної заяви), ОСОБА_1 було виплачено лише грошову допомогу на оздоровлення за 2022 рік у суму 15721,80 грн. у серпні 2022 року, а також матеріальну допомогу на вирішення соціально-побутових питань за 2022 рік у сумі 530 грн. у грудні 2022 року.

Жодних доказів виплати ОСОБА_1 грошової допомоги на оздоровлення за 2023 рік, грошової компенсації за невикористані дні основної відпустки за 2022 рік, одноразової допомоги у разі звільнення з військової служби в розмірі 4 відсотків місячного грошового забезпечення за 11 повних календарних днів служби матеріали справи не містять, а позивачем таких доказів до суду не надано.

При цьому в рамках даної справи ОСОБА_1 не оскаржує дії (бездіяльність) військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати вищевказаних грошових допомог та компенсацій, а пов`язує протиправність дій відповідача щодо їх нарахування та виплати без врахування прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2022 р. та 01.01.2023 р.

За приписами ч.2 ст.9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Враховуючи вимоги ч.2 ст.9 КАС України, суд не вбачає підстав для зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплату позивачу грошову допомогу на оздоровлення за 2023 рік, грошову компенсацію за невикористані дні основної відпустки за 2022 рік, одноразову допомогу у разі звільнення з військової служби в розмірі 4 відсотків місячного грошового забезпечення за 11 повних календарних днів служби із застосуванням показника прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2022 р. та 01.01.2023 р., оскільки такі виплати не нараховувалися та не виплачувалися ОСОБА_1 під час проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 , а наявність у позивача права на їх отримання не є предметом позову у даній справі.

В той же час, як вже зазначалося, позивачу була нарахована та виплачена грошова допомога на оздоровлення за 2022 рік у серпні 2022 рокуматеріальна допомога на вирішення соціально-побутових питань за 2022 рік у грудні 2022 року.

Так, відповідно до Закону України "Про Державний бюджет України на 2018 рік" розмір прожиткового мінімуму на 01 січня 2018 року встановлено на рівні 1762 грн., а станом на 01 січня 2022 року - 2481 грн., станом на 01 січня 2023 року - 2684 грн.

Таким чином, під час проходження військової служби у військові частині НОМЕР_1 позивачу виплачено у меншому, ніж законодавчо належало, розмірі щомісячне грошове забезпечення та грошову допомогу на оздоровлення за 2022 рік, оскільки відповідачем неправильно обраховано розмір місячного грошового забезпечення, який є розрахунковою величиною для вказаних виплат, так як грошове забезпечення нараховувалося із розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб на 01 січня 2018 року, а не станом на 01 січня 2022 року та 01 січня 2023 року відповідно.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що встановлення позивачу посадового окладу та окладу за військовим званням із 01 січня 2022 року, 01 січня 2023 року та розрахунок місячного грошового забезпечення із застосуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01 січня 2018 року та відповідно нарахування інших видів грошового забезпечення, які розраховуються із посадового окладу та окладу за військовим званням, здійснено у значно меншому розмірі, що призвело до порушення майнових прав позивача, а саме гарантованих Законом України "Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" отримання грошового забезпечення та інших виплат у законодавчо визначеному розмірі.

Тому позовні вимоги ОСОБА_1 в цій частині підлягають частковому задоволенню шляхом визнання протиправними дій військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати позивачу грошового забезпечення за період з 28.02.2022 р. по 27.01.2023 р., грошової допомоги на оздоровлення за 2022 рік, матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань за 2022 рік з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 01.01.2022 р., 01.01.2023 р. на відповідний тарифний коефіцієнт згідно п.4 постанови Кабінету Міністрів України "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" № 704 від 30.08.2017 р. та зобов`язати відповідача здійснити перерахунок та виплату позивачу грошового забезпечення за період з 28.02.2022 р. по 27.01.2023 р., грошової допомоги на оздоровлення за 2022 рік, матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань за 2022 рік з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 01.01.2022 р., 01.01.2023 р. на відповідний тарифний коефіцієнт згідно п.4 постанови Кабінету Міністрів України "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" № 704 від 30.08.2017 р.

Що стосується позовних вимог в частині невиплати грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій у кількості 28 днів, суд зазначає наступне.

Згідно із п.12 ч.1 ст.12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 22.10.1993 р. № 3551-XII (далі - Закон № 3551-ХІІ) учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Статтею 4 Закону України "Про відпустки" від 05.11.1996 р. № 504/96-ВР (далі - Закон № 504/96-ВР) передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Відповідно до ст.16-2 Закону № 504/96-ВР учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", особам, реабілітованим відповідно до Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Згідно з п.8 ст.10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 р. № 2011-ХІІ (далі - Закон № 2011-ХІІ) військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України "Про відпустки". Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

У разі якщо Законом України "Про відпустки" або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.

Абзацом 3 пункту 14 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Відповідно до п.17 ст.10-1 Закону № 2011-ХІІ в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

Згідно з п.18 ст.10-1 Закону № 2011-ХІІ в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин зі збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.

Відповідно до п.19 ст.10-1 Закону 2011-ХІІ надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

При цьому визначення поняття особливого періоду наведене у Законах України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" від 21.10.1993 р. № 3543-XII та "Про оборону України" від 06.12.1991 р. № 1932-XII (далі - Закони № 3543-XII та № 1932-XII відповідно).

За визначенням ст.1 Закону № 3543-XII особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Стаття 1 Закону № 1932-XII визначає особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Крім того, у ст.1 Закону № 3543-XII надано визначення мобілізації та демобілізації. Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски. Однак Законом № 2011-XII не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.

Водночас у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.

Отже, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до п.19 ст.10-1 Закону № 2011-ХІІ у періоди, передбачені п.п.17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується п.12 ч.1 ст.12 Закону № 3551-XII, п.8 ст.10-1 Закону № 2011-ХІІ, ст.16-2 Закону № 504/96-ВР.

Крім того, відповідно до пункту 3 розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07.06.2018 р. № 260, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 26.06.2018 р. за № 745/32197, у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Отже, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої ст.16-2 Закону № 504/96-ВР та п.12 ч.1 ст.12 Закону № 3551-ХІІ.

З аналізу даних правових норм слідує, що право військовослужбовця на отримання ним компенсації за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої ст.16-2 Закону № 504/96-ВР та п.12 ч.1 ст.12 Закону № 3551-ХІІ, виникає з моменту його звільнення з військової служби.

Суд звертає увагу на те, що компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій не входить до складу грошового забезпечення, яке виплачується військовослужбовцю на момент виключення зі списків особового складу та всіх видів забезпечення.

Як вбачається з матеріалів справи, наказом командира військової частини НОМЕР_3 (по особовому складу) від 16.01.2023 р. № 5-РС, відповідно до п.п.81, 82 та 257 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України звільнено з посади та призначено матроса ОСОБА_1 , лінійного наглядача відділення зв`язку взводу зв`язку батальйону матеріального забезпечення військової частини НОМЕР_1 - лінійним наглядачем лінійно-кабельного відділення зв`язку взводу зв`язку центру зв`язку тилового пункту управління польового вузла зв`язку військової частини НОМЕР_2 .

Згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по строковій частині) від 27.01.2023 р. № 27, матроса ОСОБА_1 , лінійного наглядача відділення зв`язку взводу зв`язку батальйон матеріального забезпечення військової частини НОМЕР_1 , призначеного наказом командира військової частини НОМЕР_3 (по особовому складу) від 16 січня 2023 року № 5-РС на посаду лінійного наглядача пункту управління польового вузла зв`язку військової частини НОМЕР_2 , вважати таким, що 27 січня 2023 року справи та посаду здав і направлено для подальшого проходження служби військової частини НОМЕР_2 .

Таким чином, позивач не був звільнений з військової служби, а був переведений для подальшого проходження служби в іншу військову частину.

Відтак, суд зауважує, що право на отримання грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій залежить саме від факту звільнення військовослужбовця зі служби, а тому оскільки позивач був переведений для подальшого проходження служби, права на отримання вказаної компенсації не набув.

З огляду на викладене, позовні вимоги ОСОБА_1 в цій частині не підлягають задоволенню.

Що стосується позовних вимог в частині не видачі довідки про безпосередню участь в заходах, необхідних для забезпечення оборони України, суд зазначає наступне.

Постановою Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 р. № 413 затверджено Порядок надання та позбавлення статусу учасника бойових дій осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення чи у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України (далі - Порядок № 413).

Пунктом 4 Порядку № 413 визначено підстави для надання особам статусу учасника бойових дій.

Постановою Кабінету Міністрів України від 22.08.2023 р. № 887 "Про внесення змін до Порядку надання та позбавлення статусу учасника бойових дій осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення чи у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України" внесено зміни до Порядку № 413, в тому числі абзац десятий пункту 4 викладено в новій редакції, згідно якої підставою для надання особам статусу учасника бойових дій є такі документи про безпосереднє залучення до виконання завдань антитерористичної операції чи здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях в районах її проведення, заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України:

"для осіб, які брали участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, - довідка за формою згідно з додатком 6".

Також Постановою № 887 додаток 6 до Порядку № 413 викладено в новій редакції, відповідно до якої змінено форму довідки про безпосередню участь особи у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України.

У зв`язку з вказаними змінами до Порядку № 413, внесених Постановою № 887, позивач звернувся до військової частини НОМЕР_1 із заявою на отримання довідки за новим зразком.

Дану заяву ОСОБА_1 направив поштовим відправленням 12.09.2023 р., про що свідчить квитанція № 813, і згідно трекінгу відправлення вручено за довіреністю 19.09.2023 р.

В той же час жодних доказів розгляду даної заяви відповідачем до суду не надано. У поданому до суду відзиві відповідач також не зазначає про розгляд даної заяви позивача.

Надана відповідачем до суду разом з відзивом довідка про безпосередню участь особи у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України від 05.08.2023 р. № 41/1873 не є доказом розгляду заяви позивача про отримання такої довідки згідно з внесеними Постановою № 887 змінами до додатку 6 Порядку № 413, оскільки її зміст відповідає формі, яка існувала до прийняття Постанови № 887.

Таким чином, враховуючи не надання відповідачем жодних доказів розгляду заяви ОСОБА_1 про отримання довідки за формою додатку 6 до Постанови № 887, суд приходить до висновку про визнання протиправною такої бездіяльності.

При цьому, позовні вимоги про зобов`язання відповідача видати довідку про безпосередню участь в заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України відповідно до вимог Постанови № 887 є передчасними, а тому не підлягають задоволенню, оскільки військовою частиною НОМЕР_1 відповідну заяву позивача не розглянуто. В той же час визначений позивачем спосіб захисту його прав можливий лише у випадку прийняття відповідачем рішення за поданою заявою.

За таких обставин, враховуючи вимоги ч.2 ст.9 КАС України, суд вважає за необхідне визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не розгляду заяви ОСОБА_1 про отримання довідки про безпосередню участь особи у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України за формою згідно додатку 6 до Постанови № 887 та зобов`язати відповідача розглянути заяву позивача про отримання довідки про безпосередню участь особи у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України за формою згідно з додатком 6 до Постанови № 887.

Відповідно до ч.1 ст.9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні (ч.1 ст.90 КАС України).

Згідно ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч.2 ст.77 КАС України).

З огляду на викладене, позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.

Позивач звільнений від сплати судового збору, інших витрат не поніс, а тому відсутні підстави для розподілу судових витрат.

Стосовно вимог позивача про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу у розмірі 41250 грн. суд зазначає наступне.

Пунктом 1 частини 3 статті 132 КАС України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 134 КАС України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ст.30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Разом з тим, відповідно до ч.ч.4, 5 ст.134 КАС України законодавцем запроваджено принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката. Так розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Крім того, під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо.

Таким чином, у Кодексі адміністративного судочинства України закладені критерії оцінки як співмірності витрат на оплату послуг адвоката (адекватності ціни за надані адвокатом послуги відносно складності та важливості справи, витраченого на ведення справи часу тощо), так і критерій пов`язаності цих витрат із веденням справи взагалі (пов`язаності конкретних послуг адвоката із веденням саме цієї судової справи, а не іншої справи).

При цьому склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі та покладається на сторону, яка подає таке клопотання.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої було винесене судове рішення у справі, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Ті самі критерії застосовує і Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст.41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява №19336/04, п. 269).

Верховним Судом у своїх постановах від 27.06.2018 р. у справі № 826/1216/16, від 17.09.2019 р. у справі № 810/3806/18, від 31.03.2020 р. у справі № 726/549/19, неодноразово висловлювалась правова позиція, згідно якої на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо); документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Судом встановлено, що між адвокатом Федоренко Поліною Петрівною та Білим Сергієм Анатолійовичем укладено договір про надання правової (правничої) допомоги від 01.09.2023 р. № 55, відповідно до якого Клієнт доручає, а Виконавець приймає на себе зобов`язання надавати юридичну допомогу в обсязі та на умовах, передбачених даним Договором, щодо захисту інтересів останнього в органах державної влади, органах місцевого самоврядування, установах поштового зв`язку, на підприємствах, в установах, організаціях усіх форм власності, в органах ДВС, казначейства, в банківських установах, в правоохоронних органах, в прокуратурі, в Центрах надання адміністративних послуг, в нотаріальних органах, а також в судах усіх інстанцій з питань цивільної, адміністративної, господарської, кримінальної юрисдикції.

Пунктами 3.1, 3.2 договору передбачено, що вартість наданих послуг Адвокат визначає в індивідуальному порядку в залежності від категорії та складності справи. Вартість послуг оформляється через додаткову угоду та підтверджується розрахунком.

01.09.2023 р. сторонами підписано додаткову угоду № 01, згідно якої норма години Адвоката становить 1250 грн. Сторонами погоджено, що гонорар успіху (в разі винесення рішення на користь Клієнта) становить 30000 грн., який сплачується протягом 3-х календарних днів з дня винесення судового рішення. Предмет спору: отримання грошових виплат у зв`язку з проходженням служби у в/ч НОМЕР_1 .

На підтвердження понесення позивачем витрат на правничу допомогу у сумі 41250 грн., позивачем надано акт наданих послуг правової (правничої) допомоги від 25.11.2023 р. № 55 на суму 41250 грн., з яких: вивчення документів, консультація, роз`яснення - 1250 грн. (01.09.2023 р., 1 год. х 1250 грн.), написання заяви, направлення засобами поштового зв`язку - 3750 грн. (04.09.2023 р., 3 год. х 1250 грн.), написання позовної заяви, формування додатків, направлення засобами поштового зв`язку, супутні процесуальні документи (заяви, клопотання) - 6250 грн. (5 год. х 1250 грн.), гонорар успіху - 30000 грн.

Оцінивши наявні в матеріалах справи докази складу та розміру витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, перевіривши їх розумну необхідність для цієї справи та відповідність наданих послуг видам правової допомоги, визначеним ст.ст.19, 20 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", а також враховуючи предмет спору, значення справи для сторін та конкретні обставини справи, суд вважає, що визначений позивачем розмір понесених судових витрат на правничу допомогу не співмірний із складністю справи, яка розглядалась в порядку спрощеного позовного провадження без проведення судових засідань та виклику учасників справи.

Крім того, дана адміністративна справа є справою незначної складності, по даній категорії справ існує стабільна судова практика, а складання позовної заяви не вимагає глибокого аналізу судової практики і нормативно-правових актів.

Виходячи з наведеного, з урахування критеріїв пропорційності суд приходить висновку про наявність підстав для часткового задоволення заяви позивача та стягнення на його користь з військової частини НОМЕР_1 витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 2000 грн.

Керуючись ст.ст.9, 14, 73-78, 90, 139, 242-246, 250, 255, 262 КАС України, суд -

вирішив:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_5 ) до військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_6 ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_6 ) щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_5 ) грошового забезпечення за період з 28.02.2022 р. по 27.01.2023 р., грошової допомоги на оздоровлення за 2022 рік, матеріальна допомога на вирішення соціально-побутових питань за 2022 рік з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 01.01.2022 р., 01.01.2023 р. на відповідний тарифний коефіцієнт згідно п.4 постанови Кабінету Міністрів України "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" № 704 від 30.08.2017 р.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_6 ) здійснити перерахунок та виплатиту ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_5 ) грошове забезпечення за період з 28.02.2022 р. по 27.01.2023 р., грошової допомоги на оздоровлення за 2022 рік, матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань за 2022 рік з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 01.01.2022 р., 01.01.2023 р. на відповідний тарифний коефіцієнт згідно п.4 постанови Кабінету Міністрів України "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" № 704 від 30.08.2017 р., з урахуванням раніше виплачених сум.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_6 ) щодо не розгляду заяви ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_5 ) про отримання довідки про безпосередню участь особи у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України за формою згідно додатку 6 до постанови Кабінету Міністрів України від 22.08.2023 р. № 887 "Про внесення змін до Порядку надання та позбавлення статусу учасника бойових дій осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення чи у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України".

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_6 ) розглянути заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_5 ) про отримання довідки про безпосередню участь особи у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України за формою згідно з додатком 6 до постанови Кабінету Міністрів України від 22.08.2023 р. № 887 "Про внесення змін до Порядку надання та позбавлення статусу учасника бойових дій осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення чи у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України".

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_6 ) за рахунок її бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_5 ) витрати на правничу допомогу у сумі 2000 (дві тисячі) грн.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя О.І. Бездрабко