Справа № 160/21630/23
Суддя: Ніколайчук Світлана Василівна
Дата ухвалення: 2024-01-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Ніколайчук С.В.,
25.08.2023 ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою до ОСОБА_2 (далі відповідач), в якій просить:
- визнати розкуркулення (1929 - 10.06.1931 р.) репресією сім`ї ОСОБА_3 , 1894 р.р.;
- визнати примусове тримання з 10.06.1931 р. в секретному режимі у виправно-трудовому таборі усіх членів сім`ї ОСОБА_3 , 1894 р.р. з позбавленням в усіх громадянських правах , свободи, волі, що відносить усіх членів сім`ї до статті 1 Закону України "Про реабілітацію жертв політичних репресій в Україні" від 17.04.1991 р., до статті 1-2 Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917 - 1991 років" від 13.09.2018, а дітей до 14 років сім`ї віднести ще до статті 6-2 Закону України "Про жертви нацистських переслідувань" № 1584-ІІІ від 23.03.2000 р. без визнання їх інвалідності;
- так як в свій час Постанова Ради Міністрів СРСР № 1413-375сс від 07.05.1947 р. не була підписана, то звільнити усіх членів сім`ї ОСОБА_3 , 1894 р.р. Постановою Ради Міністрів України. А довідки № 9/1390 від 15.05.1993 р., №9/1771 від 03.08.1993 р., видані УВД Херсонської області, які не мають ніякого ніякого відношення ні до розкуркулювання сім`ї ОСОБА_3 , 1894 р.р., ні до вивезення сім`ї з Каховського району, ні до тримання сім`ї в виправно-трудовому таборі, ні до реабілітації сім`ї, підлягають анулюванню;
- по статтям 5 та 6 Законів України "Про реабілітацію жертв політичних репресій в України" від 17.04.1991 р., 13.03.2018 р.:
1) по статті 5 "... установити грошову компенсацію у розмірі однієї середньомісячної заробітної плати по Україні за кожний місяць позбавлення волі (з дня репресій по день звільнення) з виплатою нарахування одноразово";
2) по статті 6 "...час тримання під вартою ... зараховується у потрійному розмірі як стаж роботи для призначення компенсаційної пенсії (нараховується окремо від трудової пенсії) з коефіцієнтом два".
В обґрунтування позовної заяви зазначено, що в 1929 році у сім`ї ОСОБА_3 , 1894 року народження, було протиправно конфісковано майно, сім`ю було вивезено у виправно-трудову колонію (табір) у секретному режимі з позбавленням всіх громадянських прав, де останні перебували до 1947 року. Позивач вважає, що примусове тримання з 10.06.1931 в секретному режимі у виправно-трудовому таборі всіх членів сім`ї ОСОБА_3 є відбуванням покарання у вигляді позбавлення волі, а тому вона має право на грошову компенсацію у розмірі однієї мінімальної заробітної плати за кожний місяць позбавлення волі, але не більш як 75 мінімальних заробітних плат відповідно до ст. 5 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», що стало підставою для звернення до суду з цим позовом.
Ухвалою від 30.08.2023 суд позовну заяву залишив без руху та надав строк для усунення недоліків позову.
Сторони належним чином повідомлені про розгляд справи Дніпропетровським окружним адміністративним судом, що підтверджується матеріалами справи.
02.10.2023 позивач подала до суду доповнення до позовної заяви.
09.10.2023 представник Голови Верховної Ради України керівником Відділу зв`язків з органами правосуддя Апарату Верховної Ради України подав письмовий відзив на позов, в якому відповідач-1 не визнає позовні вимоги в повному обсязі з наступних підстав. Відповідач-1 зазначає, що опрацюванням позовної заяви та додатків до неї встановлено, що відсутній спір про право між позивачем та Головою Верховної Ради України, а також взаємозв`язок між позовними вимогами та можливими діями, бездіяльністю або рішенням відповідача. Голова Верховної Ради України відповідно до положень статей 88 Конституції України та 78 Регламенту Верховної Ради України не наділений повноваженнями на розгляд та вирішення питань, порушених у позові.
31.10.2023 позивач подала відповідь на відзив, в якій зазначено, що Верховна Рада України прийняла Закон України «Про реабілітацію жертв політичних репресій в Україні» від 17.04.1991. Сім`я позивача віднесена до ст. 3 цього Закону, як куркульська сім`я, вислана на трудове поселення. Прийняттям ст. 3 цього Закону Верховна Рада України порушила право всіх членів сім`ї ОСОБА_3 , так як сім`я, яка трималась 16 років в секретному режимі ТК ГУЛАГ НКВД СССР з позбавленням всіх громадянських прав, свободи волі та пересування, має реабілітуватись по статті 1 вказаного Закону. На реабілітованих за статтею 3 вказаного Закону не поширюються пільги, передбачені ст. 6 відповідного Закону. Позивач вказує, що за 32 роки звернень до голів Верховної Ради України, жодної відповіді від Голови вона не отримувала.
07.11.2023 від представника Дніпропетровської обласної ради надійшли пояснення на позовну заяву, в яких він вказав, що регіональна комісія з реабілітації створена та діє при Дніпропетровській обласній державній адміністрації, а не при Дніпропетровській обласній раді. Просив здійснити заміну неналежного відповідача у справі.
15.12.2023 позивач подала до суду додаткові пояснення, в яких вказала, що відповідальним за прийняті закони в Україні є Голова Верховної Ради України, а Регіональна комісія з реабілітації при обласній ради та Регіональна комісія при обласній державній адміністрації не наділені правом законодавства в Україні.
Від Регіональної комісії з реабілітації при Дніпропетровській обласній державній адміністрації відзиву на позовну заяву не надходило, про розгляд справи Дніпропетровським окружним адміністративним судом відповідач-2 повідомлений належним чином.
Відповідно до ч. 6 ст.162 Кодексу адміністративного судочинства України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Справа розглядається судом в порядку спрощеного провадження за приписами статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. При розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору, суд встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини.
Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , дата видачі 18.01.1973, ОСОБА_1 народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 в сім`ї ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .
Позивач має посвідчення ветерана війни серії НОМЕР_2 від травня 1977 року.
Як встановлено з матеріалів справи, зокрема довідок про реабілітацію сім`ї, які є ідентичні за змістом, ОСОБА_3 , 1894р.н., дружина ОСОБА_5 , 1894р.н., син ОСОБА_6 , 1924р.н., син ОСОБА_7 , 1925р.н., син ОСОБА_8 , 1921р.н., донька ОСОБА_9 , 1928р.н., донька ОСОБА_10 , 1929р.н., вислані за межі України, як кунацька родина з Каховського району, Миколаївської (Херсонської) області в 1931 році в Пермську область Кизеловський район (архівні довідки Управління Внутрішніх справи по Пермському краю від 27.06.2007, від 02.07.2012 №10/3-4830).
З обліку трудовиселки звільнені ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_10 у 1947р., ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 в 1942р., ОСОБА_9 в 1944р., ОСОБА_10 в 1947р. (довідка Управління внутрішніх справ Пермської області від 21.05.1993, довідка Управління внутрішніх справ виконавчого комітету Пермської обласної ради народних депутатів від 17.03.1992).
Відповідно до довідки Управління Внутрішніх справ Херсонської області від 15.06.1993 №9/1390 вказані особи реабілітовані на підставі ст. 3 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на України». Відомості про вилучення та конфіскацію майна в архівній справі відсутні /підстава архівна справа №7984/4.
Позивач неодноразово зверталась до державних органів України із заявами про реабілітацію членів сім`ї ОСОБА_3 на підставі ст. 1 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на України».
Листом Правобережного управління соціального захисту населення Дніпровської міської ради від 04.03.2020 №М-34/1 відмовлено у наданні статусу «жертва нацистських переслідувань».
Позивач вважає, що її та членів родини її батька ОСОБА_3 протиправно реабілітовано на підставі ст. 3 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на України»; вважає, що члени родини її батька ОСОБА_3 підлягають реабілітації на підставі ст. 1 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на України» з наданням грошової допомоги та соціальних пільг, передбачених ст.ст. 5,6 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років».
Позивач визначила відповідачем Голову Верховної Ради України, оскільки вказаний Закон підписано Головою Верховної Ради України, а пояснень стосовно норм вказаного Закону та підстав реабілітації членів родини її батька ОСОБА_3 на підставі ст. 3 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на України» від Голови Верховної Ради України не надходило.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, доводам позивача, викладеним в позовній заяві, та доводам відповідача, викладеним в відзиві на позов, суд врахував такі норми чинного законодавства, які діяли на момент виникнення спірних правовідносин, та релевантні їм джерела права.
Відновлення історичної справедливості, встановлення порядку реабілітації репресованих осіб та осіб, які потерпіли від репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років, відновлення їхніх політичних, соціальних, економічних та інших прав, визначення порядку відшкодування шкоди, завданої таким особам унаслідок репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років, недопущення повторення злочинів є метою Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років" від 17.04.1991 №962-ХІІ (далі - Закон №962-ХІІ).
Статтею 1 Закону №962-ХІІ (у редакції закону Верховної Ради Української Радянської Соціалістичної Республіки від 17.04.1991) визначено, що реабілітованими вважаються особи, які з політичних мотивів були необґрунтовано засуджені судами або піддані репресіям позасудовими органами, в тому числі "двійками", "трійками", особливими нарадами і в будь-якому іншому позасудовому порядку, за вчинення на території України діянь, кваліфікованих як контрреволюційні злочини за кримінальним законодавством Української РСР до набрання чинності Законом СРСР "Про кримінальну відповідальність за державні злочини" від 25 грудня 1958 року, за винятком осіб, зазначених у статті 2 цього Закону.
Статтею 3 Закону №962-ХІІ (у редакції закону Верховної Ради Української Радянської Соціалістичної Республіки від 17.04.1991) передбачено реабілітувати всіх громадян, засланих і висланих з постійного місця проживання та позбавлених майна за рішенням органів державної влади і управління з політичних, соціальних, національних, релігійних та інших мотивів під приводом боротьби з куркульством, противниками колективізації, так званими бандпособниками та їх сім`ями.
Поновити реабілітованих в усіх громадянських правах, у тому числі в праві проживання в населених пунктах і місцевостях, в яких вони постійно проживали до репресій, поширивши це право на членів їх сімей (стаття 4 Закону №962-ХІІ (у редакції закону Верховної Ради Української Радянської Соціалістичної Республіки від 17.04.1991).
Згідно із частинами 1, 2 статті 7 Закону №962-ХІІ (у редакції закону Верховної Ради Української Радянської Соціалістичної Республіки від 17.04.1991) органи прокуратури у взаємодії з органами державної безпеки проводять перевірки та складають відповідні висновки щодо всіх кримінальних справ, зазначених у статтях 1 і 2 цього Закону, рішення по яких не були скасовані до моменту його прийняття. На реабілітованих осіб органи прокуратури видають відповідні довідки.
Відповідно до статті 9 Закону №962-ХІІ вирішення питань, пов`язаних з встановленням факту розкуркулювання, адміністративного виселення, здійснювалося штатними комісіями з питань поновлення прав реабілітованих, утвореними обласними, міськими та районними радами. За дорученням зазначених комісій факти безпідставності заслання і вислання, направлення на спецпоселення, а також конфіскації і вилучення майна встановлювалися органами внутрішніх справ.
05.05.2018 набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення процедури реабілітації жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", яким внесені зміни до Закону України "Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні", які і були чинними на момент виникнення спірних правовідносин.
Частиною 1 статті 7 Закону №962-ХІІ (у редакції чинній на час виникнення спірних відносин) встановлено, що прийняття рішень з питань визнання осіб реабілітованими або потерпілими від репресій здійснюється Національною комісією з реабілітації (далі - Національна комісія) за поданням регіональних комісій з реабілітації (далі - регіональні комісії).
Відповідно до частини 1 статті 7-2 Закону №962-ХІІ (у редакції чинній на час виникнення спірних відносин) регіональні комісії є постійно діючими колегіальними органами, що утворюються в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, головами обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій.
Згідно із частиною 3 статті 8 Закону №962-ХІІ (у редакції чинній на час виникнення спірних відносин) рішення про визнання особи реабілітованою або потерпілою від репресій приймається Національною комісією за результатом розгляду на її засіданні документів, матеріалів та обґрунтованих пропозицій, отриманих від регіональної комісії.
Отже, у період до 05.05.2018 довідки та інші документи про реабілітацію репресованих осіб приймалися (складалися) та видавалися репресованим особам органами прокуратури, судами, а у визначених Законом від 17.04.1991 №962-ХІІ "Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні" випадках також іншими органами, а з 05.05.2018 прийняття рішень з питань визнання осіб реабілітованими або потерпілими від репресій здійснюється Національною комісією з реабілітації за поданням регіональних комісій з реабілітації.
Пунктом 1 вказаного Положення визначено, що Національна комісія з реабілітації (далі - Національна комісія) є спеціальним постійно діючим органом при Українському інституті національної пам`яті, який утворюється відповідно до статті 7-1 Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років".
У своїй діяльності Національна комісія керується Конституцією України, Законом України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства України та цим Положенням (пункт 3 Положення).
Згідно із пунктом 2 Положення Національна комісія приймає рішення про визнання (відмову у визнанні) осіб реабілітованими або потерпілими від репресій.
З аналізу наведених норм законодавства, встановлено, що належним органами, якими вирішуються питання щодо реабілітації репресованих осіб є Національна комісія з реабілітації.
На території Дніпропетровської області діє Регіональна комісія з реабілітації при Дніпропетровській обласній державній адміністрації.
Таким чином, у випадку незгоди позивача з реабілітацією членів родини її батька ОСОБА_3 , що їх протиправно реабілітовано на підставі ст. 3 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на України», позивачу необхідно звернутись з наявними документами до Регіональної комісії з реабілітації при Дніпропетровській обласній державній адміністрації.
Доказів звернення до Регіональної комісії з реабілітації при Дніпропетровській обласній державній адміністрації з приводу неналежно проведеної реабілітації суду не надано, як не надано і доказів протиправної відмови або бездіяльності відповідача-2.
Позивач і сама не заперечує той факт, що вона зі спірним питанням не зверталась до відповідача 2.
Стосовно позовних вимог до Голови Верховної Ради України, суд встановиви таке.
Відповідно до ст. 88 Конституції України Голова Верховної Ради України:
1) веде засідання Верховної Ради України;
2) організовує роботу Верховної Ради України, координує діяльність її органів;
3) підписує акти, прийняті Верховною Радою України;
4) представляє Верховну Раду України у зносинах з іншими органами державної влади України та органами влади інших держав;
5) організовує роботу апарату Верховної Ради України.
Голова Верховної Ради України здійснює повноваження, передбачені цією Конституцією, у порядку, встановленому Регламентом Верховної Ради України.
Згідно зі ст. 78 Закону України «Про Регламент Верховної Ради» Голова Верховної Ради України на виконання повноважень, визначених Конституцією України:
1) веде засідання Верховної Ради з дотриманням вимог Регламенту;
3) підписує акти, прийняті Верховною Радою, чим засвідчує відповідність їх змісту прийнятим рішенням;
4) забезпечує оприлюднення актів Верховної Ради, які не потребують наступного підписання Президентом України;
5) здійснює повноваження, передбачені статтею 94 Конституції України;
6) представляє Верховну Раду у зносинах з іншими органами державної влади України та органами влади інших держав і міжнародними організаціями;
7) вживає заходів для забезпечення безпеки і охорони Верховної Ради відповідно до закону;
8) вживає заходів щодо охорони та захисту народних депутатів;
9) веде засідання Погоджувальної ради;
10) забезпечує дотримання календарного плану роботи сесії та порядку денного пленарних засідань;
11) вживає заходів щодо забезпечення присутності народних депутатів на пленарних засіданнях;
12) організовує розробку планів законопроектної роботи Верховної Ради;
13) організовує підготовку питань до розгляду на пленарних засіданнях;
14) здійснює контроль за своєчасним направленням і розглядом депутатських запитів;
15) видає розпорядження з питань відрядження народних депутатів, посадових осіб Верховної Ради і підписує відповідні документи;
16) розподіляє посадові обов`язки між Першим заступником і заступником Голови Верховної Ради України, контролює їх виконання ними;
17) визначає відповідно до предметів відання комітетів головний комітет з підготовки і попереднього розгляду проектів актів, внесених на розгляд Верховної Ради;
18) має право скликати і проводити засідання комітетів, тимчасових спеціальних комісій для розгляду визначених ним або Верховною Радою питань, якщо відповідний комітет або тимчасова спеціальна комісія несвоєчасно чи неналежно виконують свої функції, й повідомляє про це на найближчому пленарному засіданні;
19) порушує перед відповідними органами, посадовими особами питання про відповідальність осіб за невиконання ними вимог, встановлених цим Регламентом, законами України "Про статус народного депутата України", "Про комітети Верховної Ради України", про тимчасові слідчі комісії, спеціальну тимчасову слідчу комісію і тимчасові спеціальні комісії Верховної Ради України;
20) організовує роботу Апарату Верховної Ради та здійснює контроль за його діяльністю;
21) у разі необхідності скасовує розпорядження Першого заступника чи заступника Голови Верховної Ради України та керівника Апарату Верховної Ради України;
22) пропонує Верховній Раді кандидатуру для призначення на посаду керівника Апарату Верховної Ради України;
23) забезпечує розробку проекту кошторису Верховної Ради на наступний рік;
24) не пізніш як через два місяці після закінчення бюджетного року забезпечує подання на розгляд Верховної Ради звіту про виконання кошторису Верховної Ради за минулий рік;
25) звертається до суду з позовом про дострокове припинення повноважень народного депутата в разі невиконання ним вимоги щодо несумісності депутатського мандата з іншими видами діяльності;
26) виконує доручення Верховної Ради;
27) здійснює інші повноваження, визначені Конституцією України, законами України та цим Регламентом.
З аналізу наведених законодавчих норм, суд робить висновок, що до повноважень Голови Верховної Ради України не віднесені питання реабілітації репресованих осіб, а тому відсутні підстави вважати, що відповідачем-1 порушені права позивача шляхом ненадання пояснень стосовно реабілітації членів родини її батька ОСОБА_3 , якого реабілітовано на підставі ст. 3 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на України».
Більше того, суду не надано доказів звернення позивача до Голови Верховної Ради України із заявами, запитами тощо. Тому суд не встановив протиправної бездіяльності відповідача-1 щодо ненадання відповіді на звернення позивача.
Стосовно незгоди позивача з нормами Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на України», суд зазначає, що за статтею 85 Конституції України прийняття законів належить до повноважень Верховної Ради України.
Статтею 150 Конституції України визначено, що до повноважень Конституційного Суду України належить, зокрема, вирішення питань про відповідність Конституції України (конституційність): законів та інших правових актів Верховної Ради України.
Відповідно до ст. 152 Конституції України закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.
Отже, Голова Верховної Ради України не наділений повноваженнями змінювати норми законів без проведення відповідної процедури та законодавчої ініціативи, а тому твердження позивача про те, що відповідач-1 як підписант закону відповідає за його текст, є хибними, оскільки закони приймаються колегіальним органом державної влади Верховною Радою України.
За наслідками розгляду справи, судом не встановлено порушення прав позивача відповідачами, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню судом.
Відповідно до частини 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних справах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Частина 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.
Водночас частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України покладено обов`язок на позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги та заперечення.
Виходячи із заявлених позовних вимог, на підставі системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд робить висновок, що позовна заява є необґрунтованою та не підлягає задоволенню.
Згідно із статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись статтями 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складено 24.01.204 року.

Суддя С.В. Ніколайчук