Справа № 520/679/24
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2024-01-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

про повернення позовної заяви

23 січня 2024 р. справа № 520/679/24
Cуддя Харківського окружного адміністративного суду Сліденко А.В., розглянувши питання прийняття до розгляду позову ОСОБА_1 (далі за текстом - позивач, заявник) до Харківської митниці (далі за текстом - відповідач, суб"єкт владних повноважень) про: 1) визнання протиправними та скасування наказів про притягнення до дисциплінарної відповідальності №24-дс від 06.03.2023 року та №28-дс від 06.04.2023 року ОСОБА_1 ; 2) визнання протиправними висновків Дисциплінарної комісії з розгляду дисциплінарних справ Харківської митниці від 29.03. 23 №7.14-12/151; 3) поновлення на посаді старшого державного інспектора відділу митного оформлення "сортувальний" митного поста "Куп"янськ" Харківської митниці з 07 квітня 2023 року, відновивши дію контракту 319 про проходження державної служби від 30.06.2021 року, укладеного Харківською митницею з старшим державним інспектором відділу митного оформлення "сортувальний" митного поста "Куп"янськ" Харківської митниці з 07.04.2023 року; 4) зобов`язання Харківської митниці задовольнити заяву ОСОБА_1 від 20.10.2023 року про звільнення з посади за власним бажанням; 5) зобов`язання Харківської митниці виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки повного розрахунку при звільненні та видачі трудової книжки по день вирішення справи по суті позовних вимог згідно розрахунку, -

встановив:

Позов до суду було подано 02.01.2024р. згідно відбитку штепмелю установи поштового зв`язку на конверті, у якому позов 09.01.2024 р. надійшов до суду.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 11.01.2024р. даний позов було залишено без руху у зв"язку із поданням позову із пропуском строку звернення до суду без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до суду та доказів поважних причин пропуску строку звернення до суду (тобто за недоліком за ч.1 ст.123 та ч.6 ст.161 КАС України).

19.01.2024р. судом було отримано заяву про поновлення пропущеного строку звернення до суду, де зазначено, що заявник через військову агресію Російської федерації проти України знаходиться у Німеччині, копії оскаржених рішень суб"єкта владних повноважень були отримані на запит адвоката лише 27.10.2023р. і 06.12.2023р. і ці обставини є поважними приичнами пропустку строку звернення до суду, який підлягає поновленню.

Вирішуючи питання належності оформлення позову та усунення недоліків в оформленні позову суд виходить з таких підстав та мотивів.

Заявник проходить публічну службу в органах Державної митної служби України.

За викладеними у позові доводами заявник після початку повномасштабної збройної агресії Російської Федерації проти України (а саме 12.04.2022р.) виїхав за межі території України, отримав прихисток у Німеччині.

Згідно з довідками про доходи від 26.10.2023р. №121 та від 26.10.2023р. №7-14-22-02/120 заявник до 30.10.2022р. отримував заробітну плату.

Листом від 17.10.2022 №7.14-1/12/10/3219 відповідач повідомив заявника про припинення простою суб`єкта владних повноважень та повідомлено про необхідність бути готовим стати до роботи або, у разі необхідності, скористатись наданим правом на відпустку без збереження заробітної плати тривалістю, визначеною у заяві, але не більше 90 календарних днів.

Наказом Харківської митниці від 20.10.2022 №82-вб заявнику надано відпустку без збереження заробітної плати згідно її заяви тривалістю 90 календарних днів з 27.10.2022 по 24.01.2023.

Ані у тексті позову, ані у тексті заяви про поновлення пропущеного строку звернення до суду заявника та представник заявника не оспорюють достовірності обставин наявності комунікації між заявником на роботодавцем - суб"єктом владних повноважень і дійсного подання позивачем згаданої в означеному наказі заяви.

Отже, заявнику не могло бути невідомо те, що 25.01.2023р. припиняють існування обставини, котрі зумовили звільнення заявника від виконання обов"язків за посадою державної служби.

Наказом Харківської митниці від 06.03.2023р. №24-дс до заявника за вчинення дисциплінарного проступку - прогулу (відсутність на службі більше 3 годин протягом робочого дня без поважних причин) було застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді догани.

Наказом Харківської митниці від 06.04.2023р. №28-дс до заявника за вчинення дисциплінарного проступку - систематичного (протягом року) прогулу (відсутність на службі більше 3 годин протягом робочого дня без поважних причин) було застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення з посади державної служби та припинено державну службу.

Згідно з листом Харківської митниці від 27.10.2023р. №7.14/1/12-01/10/6000 перелічені накази доводились до відома заявника у порядку ст.91 Закону України від 10.12.2015р. №889-VII "Про державну службу" шляхом направлення на електронну адресу за наявними в особовій справі державного службовця даними.

Суд зазначає, що згідно з ч.5 ст.122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Положення ч.5 ст.122 КАС України не можуть бути невідомі заявнику, позаяк були офіційно оприлюднені, є чіткими, однозначними та зрозумілими, запровадження саме такого строку звернення до суду обумовлено публічним інтересом суспільства на безперервність виконання функцій Держави.

У розумінні п.17 ч.1 ст.4 КАС України публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України від 10.12.2015р. №889-VIII "Про державну службу" державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави.

Суд наголошує, що саме безперервність, регулярність та щоденність виконання громадянином України обов`язків за посадою державної служби (окрім випадків знаходження у стані тимчасової непрацездатності чи у стані відпочинку) зумовила формулювання законодавцем положень ч.5 ст.121 КАС України як спеціальної норми процесуального закону у спосіб викладення тексту, який (на відміну від загального правила ч.2 ст.122 КАС України) не містить посилання на необхідність обчислення строку звернення до суду саме з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Наведене об`єктивно зумовлено тим, що подія вчинення суб`єктом владних повноважень управлінського волевиявлення з приводу припинення публічної служби особи або з приводу припинення оплати праці не може бути невідома зацікавленій особі у наступний календарний день від дати видання наказу з звільнення з роботи (служби) у зв"язку із фізичним припиненням виконання громадянином роботи за посадою.

Отже, у будь-якому разі моментом, з настанням якого особа не може бути необізнаною із припиненням державної служби є подія фізичного припинення виконання роботи за посадою державної служби.

Частиною 1 ст.91 Закону України від 10.12.2015р. №889-VII "Про державну службу" визначено, що доведення інформації або документів до відома державного службовця відповідно до вимог цього Закону здійснюється шляхом її вручення або надсилання поштою, в тому числі з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку. У разі доведення інформації або документів шляхом використання інших засобів телекомунікаційного зв`язку такий спосіб фіксується протоколом у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Як то указано, у ч.2 ст.91 Закону України від 10.12.2015р. №889-VII "Про державну службу" інформація або документи надсилаються державному службовцеві за адресою місця проживання/перебування або на його адресу електронної пошти чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку за наявними в особовій справі контактними даними.

У силу приписів ч.3 ст.91 Закону України від 10.12.2015р. №889-VII "Про державну службу" державний службовець при вступі чи проходженні державної служби зобов`язаний повідомити службу управління персоналом про його засоби електронної пошти чи інші засоби телекомунікаційного зв`язку з ним з метою їх використання для доведення до відома державного службовця інформації або документів.

Відповідно до ч.4 ст.91 Закону України від 10.12.2015р. №889-VII "Про державну службу" інформація або документи, надіслані поштою, в тому числі електронною, чи шляхом передачі з використанням інших засобів зв`язку вважаються такими, що доведені до відома державного службовця на п`ятий календарний день з моменту їх відправлення.

Згідно з ч.1 ст.36 Закону України від 10.12.2015р. №889-VII "Про державну службу" особа, призначена на посаду державної служби вперше, публічно складає Присягу державного службовця такого змісту: "Усвідомлюючи свою високу відповідальність, урочисто присягаю, що буду вірно служити Українському народові, дотримуватися Конституції та законів України, втілювати їх у життя, поважати та охороняти права, свободи і законні інтереси людини і громадянина, честь держави, з гідністю нести високе звання державного службовця та сумлінно виконувати свої обов`язки".

Отже, будь-який державний службовець обтяжений обов`язком виконання вимог ст.91 Закону України від 10.12.2015р. №889-VII "Про державну службу", що зумовлює потребу у регулярному перегляді кореспонденції електронної поштової адреси, яка була повідомлена при оформленні матеріалів особової справи державного службовця.

При цьому, за змістом Присяги державного службовця згідно з ч.1 ст.36 Закону України від 10.12.2015р. №889-VII "Про державну службу" такий обов"язок повинен неухильно виконуватись у розумні строки тим державним службовцем, котрий припинив фізичне виконання роботи за посадою державної служби поза межами випадків позбавлення свободи пересування, знерухомлення організму людини унаслідок хвороби чи травми, тимчасової непрацездатності, відпустки.

Тому момент, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення прав (свобод чи інтересів) у відносинах публічної служби, слід виокремлювати від моменту, коли особа сформулювала власну незгоду із рішенням суб`єкта владних повноважень про припинення публічної служби (у тому числі і за рахунок отримання професійної правничої допомоги адвоката чи отримання документів у порядку Закону України "Про доступ до публічної служби") або дійшла до суто власного переконання чи усвідомлення невідповідності закону рішенням суб`єкта владних повноважень про припинення публічної служби, позаяк перший із згаданих моментів є дійсною та справжньою подією настання у учасника суспільних відносин стану обізнаності, а другий із згаданих моментів є подією початку реального захисту того права (інтересу), котре учасник суспільних відносин вважає порушеними.

Суд вкотре зауважує, що з огляду загальні правила безперервності, регулярності та щоденності виконання громадянином України обов`язків за посадою державної служби позивач не може бути не обізнаний із подією припинення проходження державної служби з моменту фізичного припинення виконання функцій найманого працівника.

З`ясування причин указаного припинення повинно відбуватись у межах строку звернення до суду згідно з ч.5 ст.122 КАС України, а остаточне формування правової позиції з приводу незгоди із відповідністю управлінського волевиявлення суб"єкта владних повноважень стосовно припинення публічної служби положенням закону може бути безперешкодно здійснено вже після звернення до суду з урахуванням ч.1 ст.47, ст.80, ч.2 ст.121, ч.2 ст.173, ч.3 ст.262 КАС України.

За змістом ч.1 ст.121 КАС України до кола поважних причин пропуску процесуального строку можуть бути віднесені реально існуючі обставини фактичної дійсності, які не залежать від внутрішньої волі заінтересованої особи, мали місце протягом перебігу пропущеного строку і створюють істотні та обєктивно непереборні чи нездоланні перешкоди або труднощі у виконанні конкретної процесуальної дії у межах встановленого законом проміжку часу, у тому числі і дії з подання позову (постанова Верховного Суду від 21.04.2021р. у справі №640/25046/19, постанова Верховного Суду від 06.04.2023р. у справі №320/7204/21).

Докази існування цих обставин про поважні причини пропуску строку звернення до суду відповідно до ч.1 ст.77, ч.2 ст.79, ч.1 ст.123, ч.2 ст.123, ч.4 ст.161, ч.6 ст.161 КАС України повинні бути подані до суду разом із позовом, бо на етапі відкриття провадження у справі у суду відсутні повноваження витребовувати будь-які докази.

Такий висновок цілком корелюється із правовою позицією постанови Верховного Суду від 31.03.2021р. по справі №520/3047/2020 та постанови Верховного Суду від 19.12.2022р. у справі №420/13281/20, де указано, зокрема, що суд вивчає лише ті докази, що надійшли разом з позовною заявою.

Окрім того, і у силу правового висновку постанови Верховного Суду від 01.06.2023р. по справі №300/4156/22 суд не наділений повноваженнями щодо самостійного визначення чи пошуку обставин, що зумовили об`єктивну неможливість Позивачем у визначений законодавством строк реалізувати своє право на подання позову. Такі обставини наводяться Позивачем у відповідній заяві, підтверджуються доказами та оцінюються судом на предмет об`єктивної неможливості подати позов за правилами, визначеними КАС України.

Указане обумовлено тим, що згідно з п.5 ч.1 ст.171 КАС України суддя після одержання позовної заяви з`ясовує - чи подано позов у строк, установлений законом (якщо позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними і у силу ч.2 ст.19 Конституції України не має повноважень діяти у будь-який інший спосіб, у тому числі витребовувати докази з власної ініціативи або відкладати вирішення даного питання на подальше з метою пересвідчення в обізнаності позивача як учасника суспільних відносин із станом власних прав (інтересів) та обовязків.

Отже, саме на стадії вирішення питання про прийняття позову до розгляду суд повинен визначитись із достатністю підстав для визнання причин пропуску строку на звернення до суду поважними, для чого повинен дослідити та оцінити саме надані позивачем докази виключно у контексті подання позову із дотриманням вимог ч.2 ст.122, ч.1 ст.123, ч.6 ст.161, ч.1 ст.169, ч.2 ст.171 КАС України.

Відтак, позивач під час звернення до суду у тексті відповідного процесуального документа повинен зазначити дату обізнаності з порушенням права та подати на підтвердження власних доводів з даного приводу належні, допустимі, достатні та достовірні докази, а суд повинен перевірити юридичну спроможність та фактичну доказанність задекларованого позивачем твердження, але не має обов`язку у разі невиконання позивачем вимог процесуального закону у цій частині за власною ініціативою пересвідчуватись у справжньому існуванні будь-яких інших причин пропуску строку звернення до суду, окрім тих, які були зазначені власне позивачем.

При цьому суд зважає, що за правовою позицією, сформульованою у постанові Верховного суду від 14.09.2023р. у справі №520/12477/22: 1) поновлення встановленого процесуальним законом строку для звернення до адміністративного суду здійснюється у розумних межах та лише у виняткових, особливих випадках, виключно за наявності обставин об`єктивного і непереборного характеру (підтверджених доказами), які істотно ускладнили або унеможливили своєчасну реалізацію права звернення до адміністративного суду за захистом порушених прав, свобод або законних інтересів.; 2) Порівняльний аналіз словоформ «дізналася» та «повинна була дізнатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх прав. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.; 3) Для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час, коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів. При зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом шести місяців від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання такою особою строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.; 4) Суд наголошує, що поважними причинами пропуску строку звернення до суду можуть бути визнані лише ті обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійними істотними перешкодами та труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами. Суд вважає, що чітко визначені та однакові для всіх учасників справи строки звернення до суду, здійснення інших процесуальних дій є гарантією забезпечення рівності сторін та інших учасників справи, а для цього має бути також виконано умову щодо недопустимості безпідставного поновлення судами пропущеного строку.

Також суд зважає, що за правовою позицією постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.10.2023р. у справі №990/139/23 «Аналіз практики ЄСПЛ свідчить, що у процесі прийняття рішень про поновлення строків звернення до суду або оскарження судового рішення, Суд виходить таких міркувань: 1) поновлення пропущеного строку звернення до суду або оскарження судового рішення є порушенням принципу правової визначеності, відтак у кожному випадку таке поновлення має бути достатньо виправданим та обґрунтованим; 2) поновленню підлягає лише той строк, який пропущений з поважних причин, унаслідок непереборних, незалежних від волі та поведінки особи обставин; 3) оцінка поважності причин пропуску строку має здійснюватися індивідуально у кожній справі; 4) будь-які поважні причини пропуску строку не можуть розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення строку; 5) необхідно враховувати тривалість пропуску строку, а також можливі наслідки його відновлення для інших осіб.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово вказувала, що поважними причинами визнаються лише ті обставини, що були об`єктивно непереборними, тобто не залежали від волевиявлення особи, яка звернулася з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду.

Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

За загальним правилом перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на звернення з позовом, тобто коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.».

Стосовно доводу про знаходження заявника на території Німеччини суд вважає, що добровільне полишення державним службовцем території України не звільняє таку особу від виконання обов"язків за ст.91 Закону України від 10.12.2015р. №889-VII "Про державну службу" і регулярного моніторингу кореспонденції тієї електронної адреси, яка була повідомлена під час оформлення особової справи державного службовця.

Тому, заява державного службовця (чи колишнього державного службовця) про поновлення пропущеного строку звернення до суду повинна обов"язково узгоджуватись із змістом ст.91 Закону України від 10.12.2015р. №889-VII "Про державну службу" та містити документально доведені відомості про фізичну неможливість доступу до згаданої вище електронної адреси.

Між тим, заявник взагалі не наводить жодних конкретних доводів про втрату фізичної можливості користування цією електронною адресою, відсутність мережі Інтернет, відсутність електропостачання.

Відтак, згаданий довід слід визнати юридично неспроможним.

Стосовно доводу про отримання оскаржених рішень лише на адвокатський запит суд зазначає, що моментом, коли особа не може не дізнатись про припинення державної служби є календарна дати фізичного припинення виконання роботи за посадою державної служби. саме від цієї дати слід обчислювати строк на звернення до суду із вимогою про скасування наказу суб"єкта владних повноважень з приводу припинення державної служби.

Натомість, звернення за професійною правничою допомогою адвоката, отримання правових консультацій, формування власної правової позиції, отримання копій правових актів суб"єкта владних повноважень є не моментом обізнаності із фактом порушення власного права (інтересу), а моментом початку реального захисту того права, котре особа вважає порушеним.

Положення ч.1 ст.47, ч.7 ст.161, ст.173, ч.3 ст.262 КАС України не позбавляють особу права, а навпаки створюють максимально сприятливі умови для отримання копій оскражених рішень суб"єкта владних повноважень та формування власної правової позиції вже після подання позову до суду.

Відтак, згаданий довід слід визнати юридично неспроможним.

Стосовно доводу про запровадження правового режиму воєнного стану, ведення бойових дій, повномасштабної збройної агресії Російськовї Федерації проти України, обстрілів, руйнувань приміщень та інфраструктури, припинення електропостачання та інших факторів військового характеру суд зазначає, що ці обставини дійсно здатні призвести до втрати особою фізичної можливості та істотного утруднення вчинення процесуальної дії з подачі позову.

Проте, у такому випадку саме заявник повинен довести наявність безпосереднього причинного - наслідкового зв"язку між дією будь-якого із згаданих факторів і конкретною власною життєвою ситуацією протягом визначеного процесуальним законом строку звернення до суду, тобто зазначити яким чином конкретний фактор заважав подачі позову.

Наведення ж особою неконкретизованих та узагальнених доводів не може бути кваліфіковано судом у якості виконання обов"язку за ч.1 ст.123 та ч.6 ст.161 КАС України.

Відтак, згаданий довід слід визнати юридично неспроможним.

Оскарження заявником цих же самих рішень суб"єкта владних повноважень у межах справи №520/34161/23 та у межах справи №520/35344/23 не може бути кваліфіковано судом у якості поважних причин пропуску строку звернення до суду, позаяк позови у перелічених справах з наведених вище міркувань також були без поважних причин подані поза межами строку згідно з ч.5 ст.122 КАС України.

Підсумовуючи викладені вище міркування, суд доходить до переконання про те, що заявник у даному конкретному випадку не міг бути необізнаним про необхідність стати до роботи з 25.01.2023р. у зв`язку із закінченням періоду відпустки.

Утім суд змушений констатувати, що станом правовідносин з приводу проходження публічної служби до жовтня 2023 року не опікувався, а тому не міг мати ані обґрунтованих очікувань, ані розумних сподівань на прийняття суб`єктом владних повноважень будь-якого іншого рішення з питань службової кар`єри, окрім звільнення із державної служби.

Наведені заявником у виправдання пропуску строку звернення до суду обставини мають виключно суб"єктивний характер, зумовлені власним ставленням до з"ясування дійсного та достовірного стану власних права та обов`язків як учасника суспільних відносин - державного службовця, а не дією непереборних та нездоланних чинників.

Саме тому, вимоги ухвали Харківського окружного адміністративного суду від 11.01.2024 у справі №520/679/24 слід визнати невиконаними.

Відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 169 КАС України, позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк.

Керуючись ст.ст.8, 18, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 6-9, 121-123, 160, 161, 169, 241-243, 248, 256, 295 КАС України, суд

ухвалив:

1.Викладені у заяві від 19.01.2024р. обставини - визнати достатніми підставами для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними.

2.Заяву від 19.01.2024р. про поновлення строку звернення до суду - залишити без задоволення.

3.Вимоги ухвали Харківського окружного адміністративного суду від 11.01.2024 у справі №520/679/24 - визнати невиконаними.

4. Позов - повернути.

5. Роз`яснити, що повернення позову не позбавляє права повторного звернення до суду.

6. Копію ухвали надіслати заявникові.

7. Роз`яснити, що рішення підлягає оскарженню шляхом подання апеляційної скарги у строк згідно з ч. 1 ст. 295 КАС України, тобто протягом 15 днів з дати складення повного судового рішення, а набирає законної сили відповідно до ст. 256 КАС України, тобто негайно після підписання.

Суддя А.В. Сліденко