Справа № 200/1020/22
Суддя: Казначеєв Едуард Геннадійович
Дата ухвалення: 2024-01-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2024 року справа №200/1020/22

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: судді-доповідача Казначеєв Е.Г., суддів Гайдара А.В., Сіваченка І.В. , секретаря судового засідання Азарової К.В., за участю представника позивача Профатило О.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 16 травня 2023 р. у справі № 200/1020/22 (головуючий І інстанції Грищенко Є.І.) за позовом ОСОБА_1 до Київської обласної прокуратури про визнання протиправними та скасування наказів, визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання витини певні дії, стягнення заробітної плати стягнення моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 (далі позивач), звернулась до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Київської обласної прокуратури (далі відповідач, прокуратура), в якому просила:

- визнати протиправними та скасувати накази № 893к № 894к від 14 грудня 2021 року;

- визнати протиправною бездіяльність щодо непризначення ОСОБА_1 прокурором Київської обласної прокуратури та зобов`язання призначити її на посаду прокурора відділу Київської обласної прокуратури;

- визнати протиправною бездіяльність щодо не нарахування та невиплати грошового забезпечення (заробітної плати) з 11 серпня 2021 року в порядку та розмірах, передбачених статтею 81 Закону України Про прокуратуру;

- стягнути з Київської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 заробітну плату за період з 11.08.2021 по 31.01.2022 у розмірі 385515,27 грн. із розрахунку розміру посадового окладу, визначеного ст. 81 Закону України Про прокуратуру, а також з 01.02.2022 по дату винесення рішення у справі;

- зобов`язати виплачувати грошове забезпечення (заробітну плату) відповідно до статті 81 Закону України Про прокуратуру;

- стягнути завдану моральну шкоди у розмірі 300000 грн.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 16 травня 2023 року відмовлено в задоволені позовних вимог.

Позивач, не погодившись з таким судовим рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення місцевого суду, прийняти нове, яким задовольнити позов в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що суд всупереч положенням ч.4 ст. 9, 242 КАС України не з`ясував та не надав оцінки обставинам, які стосуються незаконності оскаржуваного рішення суб`єкта владних повноважень (наказів №№ 893к, 894к від 14.12.2021), та мають вирішальне значення для прийняття рішення у справі.

Оскаржувані накази винесено у період дії постанови Першого апеляційного адміністративного суду від 10.08.2021 у справі № 200/10243/20-а, якою визнано протиправною бездіяльність Київської обласної прокуратури щодо непризначення ОСОБА_1 в Київську обласну прокуратуру на посаду, рівнозначну тій посаді, яку вона займала до тимчасового визначення її робочого місця та зобов`язано Київську обласну прокуратуру призначити ОСОБА_3 з 11.09.2020 в Київську обласну прокуратуру на посаду, рівнозначну посаді, яку обіймала згідно наказу Прокуратури Київської області від 20.08.2018 №272-к, з виплатою заробітної плати.

Також, позивач станом на день розгляду справи в суді, не звільнена з органів прокуратури, отже, трудові правовідносини не припинено. Трудова книжка перебуває у відповідача, заробітна плата у повному обсязі не нараховується і не виплачується. Згідно пояснень відповідача, позивач не може бути звільнено через розповсюдження норм статті 184 КЗпП України.

Визначення робочого місця ОСОБА_1 нерозривно має бути пов`язано з призначенням останній і відповідної посади, оскільки прокурор, який перебуває у трудових відносинах з юридичною особою , та має визначене робоче місце, відповідно повинен виконувати певні обов`язки, визначені Законом України «Про прокуратуру».

Судом першої інстанції не надано оцінки тому факту, що відповідач, незаконна бездіяльність якого продовжується, починаючи з 11.09.2020, тобто з дати початку функціонування Київської обласної прокуратури, її посаду протиправно не привів у відповідність із новим штатним розкладом, не видав їй посвідчення встановленого зразка та не вніс відповідний запис до її трудової книжки.

Позивач вважає, що вказаною бездіяльністю відповідача порушені права на працю, на оплату праці, принципи рівності громадян, а підстави, з яких відмовлено у задоволенні заяви про визначення посади - не ґрунтуються на вимогах закону.

З початком функціонування перейменованої Київської обласної прокуратури, а саме з 11.09.2020, позивач не була звільнена з посади прокурора відділу міжнародного співробітництва прокуратури Київської області. Однак, виконувачем обов`язки керівника Київської обласної прокуратури Киричуком М.Ю. спочатку винесено наказ за №680к від 28.09.2020, відповідно до якого визначено ОСОБА_1 , посада якої не передбачена наказом, яким затверджено штатний розклад Київської обласної прокуратури, «тимчасове робоче місце». Згодом керівництвом винесено аналогічні протиправні накази - №№ 893к, 894к від 14.12.2021, у період, як зазначено вище, дії постанови суду апеляційної інстанції про скасування наказу №680к від 28.09.2020, що, вважає, свідчить про неповагу відповідача до судових органів, ігнорування вимог Конституції України.

Оскаржувані накази винесено всупереч частині 3 статті 16 Закону №1697, якою передбачено, що прокурор призначається на посаду безстроково та може бути звільнений з посади лише з підстав та у порядку, визначеному законом.

Відтак, судом при винесенні рішення не враховано, що відповідачем всупереч нормі, закріпленій у частині 2 ст.77 КАС України, не доведено правомірності прийнятого рішення (наказів №№ 893к, 894к від 14.12.2021, які є предметом оскарження та грубо порушує її права, зокрема, право на працю, проголошене статтею 43 Конституції України), як не доведено й законності своїх дій у такий спосіб (який, на мою думку, очевидно суперечить положенням ч.2 ст.19 Конституції України щодо обов`язку суб`єкта владних повноважень діяти на підставі та у межах закону).

Також, суд при вирішенні цього спору, посилаючись на окремі пункти Розділу ІІ Закону №113-IX (зокрема, на п.6 Розділу ІІ цього Закону), невірно застосував норми процесуального права (а саме - статті 3, 6, 7 КАС України).

На момент вирішення цього спору судом норма пункту 6 Розділу ІІ Закону №113-IX вже була визнана неконституційною про що суд зазначив в оскаржуваному рішенні від 16.05.2023.

За висновками Конституційного Суду України, викладеними у рішенні від 01.03.2023 у справі №3-5/2022(9/22) за конституційною скаргою ОСОБА_4 щодо відповідності Конституції України (конституційності) пункту 6 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» (щодо гарантій незалежності прокурора): оспорюваний припис Закону №113 є одним із складників спеціального порядку звільнення суб`єкта права на конституційну скаргу та інших прокурорів з посад; оскільки Конституція України не містить припису, що наділяє Верховну Раду України повноваженням ухвалювати правозастосовні акти у процедурі звільнення ОСОБА_4 , іншого конкретного прокурора або всіх прокурорів із їхніх посад, зокрема у спосіб персонального попередження прокурора законом про можливе майбутнє звільнення, є підстави вважати, що оспорюваний припис Закону №113 Верховна Рада України ухвалила за межами своїх конституційних повноважень; оспорюваний припис Закону №113 є таким, що суперечить статті 6, частині другій статті 19, частині другій статті 85, частині другій статті 131-1 Конституції України; оцінюючи юридичну визначеність оспорюваного припису Закону №113, Конституційний Суд України бере до уваги, що його слід застосовувати в посутньому зв`язку з приписами пунктів 7 та 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113 (у редакції, що була чинною на момент виникнення спірних правовідносин); суб`єкт права на конституційну скаргу та будь-який інший прокурор, на яких було поширено дію оспорюваного припису Закону №113, не мали можливості чітко зрозуміти зміст, передбачити юридичні наслідки його застосування та спланувати свої подальші дії; оспорюваний припис Закону №113 не відповідає конституційному принципові верховенства права в аспекті вимоги юридичної визначеності, унаслідок чого цей припис не можна вважати «правом» у державі, керованій верховенством права (правовладдям).

З огляду на визнання пункту 6 розділу ІІ Закону №113 неконституційним, цей пункт втратив чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Суд в рішенні зазначив про відсутність ретроактивної дії рішень КСУ, однак при цьому не звернув уваги, що, як зазначено вище, на день розгляду справи в суді, вона не звільнена з органів прокуратури, отже, трудові правовідносини з нею не припинено.

Відтак, відносини з роботодавцем у даному випадку продовжуються, що свідчить про наявність беззаперечних підстав для розповсюдження на спірні правовідносини рішення КСУ від 01.03.2023 у справі №3-5/2022(9/22)).

З аналізу положень ст. 184 КЗпП України випливає, що звільнення з ініціативи власника або уповноваженого ним органу жінок, які мають дітей віком до трьох років, одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років допускається лише у випадку повної ліквідації підприємства, установи, організації та з обов`язковим працевлаштуванням. В такому випадку звільнення можливе згідно п. 5 ст. 36 КЗпП у порядку переведення на підприємство, яке є правонаступником.

Аналогічна правова позиція щодо обов`язковості дотримання прав жінок, на яких розповсюджуються положення ст. 184 КЗпП України, викладена у постановах Верховного Суду від 11.10.2019 у справі № 821/73/16, від 16.05.2019 у справі № 805/475/16-а, від 08.04.2020 у справі №808/2741/16.

Оскаржуваними в межах цієї справи наказами, в односторонньому порядку змінено істотні умови праці, суттєво знижено рівень заробітної плати, який не відповідає положенням статті 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 №1697-VII.

Отже, судом при вирішенні цього спору застосовано дискримінаційні норми Закону №113, які в силу положень статті 8, 24 Конституції України не мали бути застосовані. Натомість, не застосовано норми Основного Закону України, які мають пряму дію, норми КЗпП України щодо порядку змін істотних умов праці тощо.

Від відповідача надійшов відзив на скаргу в якому просив залишити її без задоволення, а рішення суду без змін.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечував.

Позивач у судове засідання не з`явися, про час, дату та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що дає суду право провести апеляційний перегляд справи у його відсутність.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, встановив наступне.

Наказом Прокурора Київської області від 20 серпня 2018 року № 272к позивача призначено на посаду прокурора відділу міжнародного співробітництва прокуратури Київської області.

Визначено посадовий оклад згідно штатного розпису.

Наказом Прокуратури Київської області від 20.08.2018р. №272-к позивача призначено прокурором відділу міжнародного співробітництва прокуратури Київської області (т.1, а.с. 27).

За результатами складання іспиту у формі тестування на загальні здібності та навички позивач набрала 90 балів, що є менше прохідного балу для успішного складання іспиту, тому не допускається до етапу проходження співбесіди. У зв`язку з чим, неуспішно пройшла атестацію про що зазначено у рішенні №252 кадрової комісії №2 Про неуспішне проходження прокурором атестації за результатами складання іспиту у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки від 09.04.2020 року.

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом у справі № 200/6676/20-а, в якому, з урахуванням уточнень, просила визнати протиправним та скасувати рішення Другої кадрової комісії № 252 від 09 квітня 2020 року про неуспішне проходження прокурором відділу міжнародного співробітництва прокуратури Київської області ОСОБА_1 атестації за результатами складання іспиту у форм анонімного тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 10 листопада 2020 року у справі № 200/6676/20-а, залишеним без змін постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 08 грудня 2021 року та постановою Верховного Суду від 09 серпня 2022 року, відмовлено у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача, прокуратура Київської області про визнання протиправним та скасування рішення Другої кадрової комісії №252 від 09.04.2020 про неуспішне проходження прокурором відділу міжнародного співробітництва прокуратури Київської області ОСОБА_5 атестації за результатами складання іспиту у форм анонімного тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки. Рішення набрало законної сили 08 грудня 2021 року.

Листом від 22.09.2020 року №07-298 вих.20 виконувач обов`язків керівника Київської обласної прокуратури Киричук М. повідомив позивача про те, що згідно рішення Комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур від 09.04.2020 року вона неуспішно пройшла атестацію, а тому відповідно до вимог пп.2 п.19 Прикінцевих і перехідних положень Закону підлягає звільненню на підставі п.9 ч.1 ст.51 Закону України Про прокуратуру. Однак, зазначено, що на неї поширюються гарантії, передбачені ст.184 КЗпП України, зокрема, щодо недопущення звільнення одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини з інвалідністю з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням. Повідомлено про те, що прокуратурою області систематично оголошуються добори на вакантні посади державної служби на період карантину. Роз`яснено про те, що відповідно до ч.3 ст.184 КЗпП України на період працевлаштування за нею з 11.09.2020 року зберігається середня заробітна плата протягом трьох місяців.

Наказом Київської обласної прокуратури від 28.09.2020 року №680к прокурору відділу міжнародного співробітництва прокуратури Київської області ОСОБА_6 тимчасово визначено робоче місце у відділі міжнародно - правового співробітництва Київської обласної прокуратури. Надбавку за високі досягнення у праці або за виконання особливо важливої роботи, передбачену постановою Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 року №505 Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури позивачеві скасовано з 11.09.2020 року.

З наказом від 28.09.2020 року №680к позивача ознайомлено під підпис - 02.10.2020.

22.10.2020 року позивач зверталась до виконувача обов`язків керівника Київської обласної прокуратури Киричука М.Ю. із заявою, у якій просила прийняти рішення про призначення (переведення) її на посаду прокурора відділу міжнародно - правового співробітництва Київської обласної прокуратури чи на іншу рівнозначну (рівноцінну) вакантну посаду прокурора відділу Київської обласної прокуратури та внести відповідний запис у її трудову книжку. Крім того, просила повідомити, на підставі якого нормативно - правового акту їй скасовано надбавку за високі досягнення у праці або за виконання особливо важливої роботи.

05.11.2020 року Київською обласною прокуратурою надано відповідь про те, що згідно ч.5 ст.32 КЗпП України переведення прокурорів відбувається з урахуванням особливостей, визначених законом, що регулює їхній статус. Частиною 5 ст.40 КЗпП України передбачено, що особливості звільнення окремих категорій працівників, в тому числі жінок, які мають дітей віком до 14 років, одиноких матерів, з підстав, передбачених п. ч.1 цієї статті, а також особливості застосування до них положень ч.2 цієї статті, ст.ст. 42, 42-1, ч.1-3 ст.49-2, ст. 74, ч.3 ст. 121 цього Кодексу, встановлюється законом, що регулює їхній статус. Зазначено про те, що встановлення надбавки за високі досягнення у праці або за виконання особливо важливої роботи є правом керівника прокуратури у межах затвердженого фонду оплати праці.

Листом від 30.10.2020 року №27-331 вих.20 позивача повідомлено про те, що за нею зберігається оклад прокурора прокуратури Київської області у розмірі 5730,00 грн.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 15 березня 2021 року у справі № 200/10243/20-а, у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Київської обласної прокуратури про визнання протиправним та скасування наказу, визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди - відмовлено.

Постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 10 серпня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 15 березня 2021 року у справі № 200/10243/20-а - задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Київської обласної прокуратури щодо непризначення ОСОБА_1 в Київську обласну прокуратуру на рівнозначну тій посаді, яку вона займала до тимчасового визначення її робочого місця. Зобов`язано Київську обласну прокуратуру призначити ОСОБА_3 з 11.09.2020р. в Київську обласну прокуратуру на посаду, рівнозначну посаді, яку обіймала згідно наказу Прокуратури Київської області від 20.08.2018 року №272-к, з виплатою заробітної плати згідно вимог ст.81 Закону України Про прокуратуру. Визнано протиправним та скасовано наказ Київської обласної прокуратури від 28.09.2020 року № 680к. Стягнуто з Київської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 20000 грн. У задоволенні решти позовних відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду від 19.10.2021 року виправлено описку у першому абзаці резолютивної частини постанови Першого апеляційного адміністративного суду від 10 серпня 2021 року у справі № 200/10243/20-а, шляхом викладення першого абзацу резолютивної частини у наступній редакції: Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 15 березня 2021 року у справі № 200/10243/20-а задовольнити частково. Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 15 березня 2021 року у справі № 200/10243/20-а скасувати.

Постановою Верховного суду від 31 травня 2022 року у справі № 200/10243/20-а, постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 10 серпня 2021 року - скасовано, рішення Донецького окружного адміністративного суду від 10 листопада 2020 року залишено в силі.

31.03.2023 року позивач звернулася до суду із заявою про перегляд рішення Донецького окружного адміністративного суду від 15.03.2021 року за виключними обставинами у справі № 200/10243/20-а.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 15.06.2023 року у задоволенні заяви позивача про перегляд рішення Донецького окружного адміністративного суду від 15 березня 2021 року за виключними обставинами у справі № 200/10243/20-а відмовлено; рішення Донецького окружного адміністративного суду від 15 березня 2021 року у справі №200/10243/20-а - залишено в силі.

Наказом керівника Київської обласної прокуратури від 14 грудня 2021 року № 894к: тимчасово визначено робоче місце прокурору відділу міжнародного співробітництва прокуратури Київської області Галанській Яні Григорівні в управлінні нагляду за додержанням законів Національною поліцією України та органами, які ведуть боротьбу з організованою та транснаціональною злочинністю і координації діяльності правоохоронних органів Київської обласної прокуратури; начальнику управління нагляду за додержанням законів Національною поліцією України та органами, які ведуть боротьбу з організованою та транснаціональною злочинністю і координації діяльності правоохоронних органів Київської обласної прокуратури визначено забезпечити ведення табельного обліку використання робочого часу та контроль за службовою дисципліною .

Наказом від 14 грудня 2021 року № 893 к з 11 вересня 2020 року скасовано ОСОБА_6 надбавку за високі досягнення у праці або за виконання особливо важливої роботи, передбачену постановою Кабінету Міністрів України від 31.05.2021 року №505 Про упорядкування структури та умов праці працівників органів прокуратури ОСОБА_1 скасовано з 11.09.2020 року.

На час винесення спірних наказів, так і на час розгляду справи по суті, позивач вважалася такою, що неуспішно пройшла атестацію за результатом складання іспиту на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив з правомірності дій щодо прийняття спірних наказів враховуючи вимоги законодавства та дискриційність його повноважень в частині встановлення надбавки.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та фактам, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Статтею 8 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

15.07.2015р. набрав чинності Закон України «Про прокуратуру», який визначає правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України.

Закон України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 № 1697-VІІ набрав чинності 15.07.2015, крім статті 12 (місцеві прокуратури) та Додатка до цього Закону щодо переліку та територіальної юрисдикції місцевих прокуратур, які набрали чинності з 15.12.2015 (абзац 3 п.1 розд. XII "Прикінцеві положення").

З набранням чинності Законом № 1697-VІІ втратив чинність Закон України "Про прокуратуру" № 1789-ХІІ 1991 року, крім, зокрема, ч. 1 ст. 49, яка втрачає чинність з 15.12.2015 (п. 3 розд. XII "Прикінцеві положення").

Статтею 49 Закону 1789-ХІІ визначалося матеріальне і соціальне забезпечення працівників прокуратури.

Отже, до 14.12.2015 порядок матеріального забезпечення прокурорів визначався ст. 49 Закону України "Про прокуратуру" № 1789-ХІІ (1991 року).

Таким чином, саме починаючи з 15.12.2015 (після втрати чинності ст.49 Закону №1789-ХІІ) матеріально-побутове забезпечення прокурора визначалося Законом № 1697-VІІ.

У спірний період посадовий оклад позивача нараховувався не відповідно до норм частини 3 статті 81 Закону № 1697-VII, а у порядку та розмірах, встановлених КМУ.

Відповідно до ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» 1697-VII заробітна плата прокурора регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Заробітна плата прокурора складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) виконання обов`язків на адміністративній посаді та інших виплат, передбачених законодавством.

Частиною 3 ст. 81 Закону № 1697-VІІ передбачалось, що посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури встановлюється у розмірі 12 мінімальних заробітних плат, визначених Законом, що запроваджується поетапно: з 1 липня 2015 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2016 року - 11 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2017 року - 12 мінімальних заробітних плат (в подальшому розмір окладу змінювався). Посадові оклади інших прокурорів установлюються пропорційно до посадового окладу прокурора місцевої прокуратури з коефіцієнтом: 1) прокурора регіональної прокуратури - 1,2; 2) прокурора Генеральної прокуратури України - 1,3.

Згідно з частиною 7 статті 81 Закону № 1697-VII прокурорам виплачується щомісячна надбавка за вислугу років у розмірах: за наявності стажу роботи понад один рік - 10 відсотків, понад 3 роки - 15 відсотків, понад 5 років - 18 відсотків, понад 10 років - 20 відсотків, понад 15 років - 25 відсотків, понад 20 років - 30 відсотків, понад 25 років - 40 відсотків, понад 30 років - 45 відсотків, понад 35 років - 50 відсотків посадового окладу.

У подальшому з 01.01.2017 набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" № 1774-VIII від 06 грудня 2016 року, яким внесено зміни до ч. 3 ст. 81 Закону України "Про прокуратуру" та визначено, що посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури становить 12 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, а в подальшому посадовий оклад був збільшений до 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб (Закон № 113-IX від 19.09.2019).

Фінансування оплати праці прокурорів здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України (ч.9 ст. 81 Закону України «Про прокуратуру»).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 89 Закону України «Про прокуратуру», фінансування прокуратури здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України, а також інших джерел, не заборонених законодавством, у тому числі у випадках, передбачених міжнародними договорами України або проектами міжнародної технічної допомоги, зареєстрованими в установленому порядку.

Функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності прокуратури здійснюються Офісом Генерального прокурора.

У свою чергу, фінансування прокуратури здійснюється згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими Генеральним прокурором, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний бюджетний період (ч.1 ст.90 Закону України «Про прокуратуру»).

Аналіз наведених правових норм та обставин справи дає підстави для висновку, що відповідач не наділений правом самостійно без правового врегулювання та фінансової можливості щодо збільшення видатків з Державного бюджету України, здійснювати перерахунок посадового окладу позивача та виплату заробітної плати у іншому розмірі, ніж це передбачено постановою Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 №505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури».

Вищенаведене правове регулювання виплати заробітної прокурорам існувало до ухвалення Конституційним Судом України рішення від 26.03.2020 у справі № 1-223/2018(2840/18).

Рішенням Конституційного Суду України від 26.03.2020р. № 6-р/2020 у справі № 1-223/2018 (2840/18) визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), окреме положення пункту 26 розділу VI Прикінцеві та перехідні положення Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Пунктом 2 резолютивної частини вказаного рішення Конституційного Суду України передбачено, що визнане неконституційним положення втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Відповідно до частини 2 статті 152 Конституції України закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення КСУ рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Аналогічне положення міститься у статті 91 Закону України від 13.07.2017 № 2136-VIII «Про Конституційний Суд України».

Рішення Конституційного Суду України має пряму (перспективну) дію в часі і застосовується щодо тих правовідносин, які тривають або виникли після його ухвалення.

Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення рішення КСУ, однак продовжують існувати після його ухвалення, то на них поширюється дія такого рішення Конституційного Суду України.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 листопада 2020 року у справі № 4819/49/19 зазначила, що аналіз норм розділу ХІІ Конституції України (Конституційний Суд України) та Закону України від 13 липня 2017 року № 2136-VIII «Про Конституційний Суд України» дає підстави дійти висновку про те, що рішення КСУ має пряму (перспективну) дію в часі і застосовується щодо тих правовідносин, які тривають або виникли після його ухвалення. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення рішення КСУ, однак продовжують існувати після його ухвалення, то на них поширюється дія такого рішення КСУ.

Тобто, рішення Конституційного Суду України поширюється на правовідносини, які виникли після його ухвалення, а також на правовідносини, які виникли до його ухвалення, але продовжують існувати (тривають) після цього. Водночас чинним законодавством визначено, що Конституційний Суд України може безпосередньо у тексті свого рішення встановити порядок і строки виконання ухваленого рішення.

Встановлена Конституційного Суду України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, має значення, перш за все, як рішення загального характеру, яким визначається правова позиція для вирішення наступних справ, а не як підстава для перегляду справи із ретроспективним застосуванням нової правової позиції і зміни таким чином стану правової визначеності, вже встановленої остаточним судовим рішенням.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верхового суду від 28.01.2021 у справі № 560/703/20.

У тексті рішення Конституційного Суду України від 26.03.2020р. № 6-р/2020 що визнане неконституційним положення втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Отже, окреме положення пункту 26 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 №1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, втратило чинність саме з 26.03.2020р.

З 25 вересня 2019 року відповідно до змін внесених Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури 19.09.2019 № 113-IX положення ст. 81 Закону № 1697-VІІ встановлюють розміри посадових окладів прокурорів окружних прокуратур.

Відповідно до п. 3 розділу ІІ Прикінцеві і перехідні положення Закону № 113-IX до дня початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур їх повноваження здійснюють відповідно Генеральна прокуратура України, регіональні прокуратури, місцеві прокуратури.

Після початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур забезпечення виконання функцій прокуратури призначеними до них прокурорами здійснюється з дотриманням вимог законодавства України та особливостей, визначених Генеральним прокурором.

За прокурорами та керівниками регіональних, місцевих і військових прокуратур, прокурорами і керівниками структурних підрозділів Генеральної прокуратури України зберігається відповідний правовий статус, який вони мали до набрання чинності цим Законом, при реалізації функцій прокуратури до дня їх звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури. На зазначений період оплата праці працівників Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури.

Отже, правовий статус зазначених вище прокурорів, який вони мали до набрання чинності цим Законом, характеризується і державними гарантіями щодо виплати заробітної плати з відповідних джерел фінансування.

Тобто правове регулювання оплати праці, яке існувало до прийняття спеціального Закону № 113-IX здійснювалося у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 4 розділу ІІ Прикінцеві і перехідні положення Закону № 113-IX день початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур визначається рішеннями Генерального прокурора стосовно Офісу Генерального прокурора, усіх обласних прокуратур, усіх окружних прокуратур. Вказані рішення публікуються у газеті "Голос України".

Таким чином, дія статті 81 Закону № 1697-VІІ у редакції дійсній у відповідний період не поширюється на прокурорів регіональних та місцевих прокуратур, оплата праці таких працівників здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури.

Слід також вказати, що положення до п. 3 розділу ІІ Прикінцеві і перехідні положення Закону № 113-IX на час спірних правовідносин не були визнані неконституційними.

Системний аналіз приписів Закону № 113-ІХ, дозволяє зробити висновок, що на зазначений період (тобто, до дня звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури) оплата праці працівників Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 року № 505 "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури", яка була чинною у оспорюваний позивачем період.

Водночас, ті прокурори, які переведені на посаду прокурора в Офіс Генерального прокурора, отримують заробітну плату згідно зі статтею 81 Закону №1697-VII зі змінами, внесеними Законом № 113-ІХ.

Верховним Судом сформовано правову позицію з приводу застосування у подібних правовідносинах щодо застосування частини 3 статті 81 Закону №1697-VII з врахуванням рішення Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року №6-р/2020 до прокурорів, які не пройшли атестацію у період проведення заходів реформування прокуратури, запроваджених Законом № 113-ІХ, зокрема у постановах від 26 травня 2022 року у справі №540/1268/21, від 14 липня 2022 року у справі №240/1984/21, від 14 липня 2022 року у справа №160/13767/20.

Зокрема Верховний Суд у постанові від 14 липня 2022 року у справі № 160/13767/20 наголосив, що принцип законності вимагає, щоб органи державної влади мали дозвіл на вчинення певних дій та в наступному діяли виключно в межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України та законами України.

Верховний Суд підкреслив, що правове регулювання оспорюваних позивачем питань щодо виплати заробітної плати, визначено спеціальним Законом України від 19 вересня 2019 року № 113-ІХ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" , що набрав чинності 25 вересня 2019 року, яким передбачена переатестація прокурорів. Отже, на момент виникнення спірних правовідносин у цій справі, діяла нова редакція статті 81 Закону № 1697-VII.

Суд звертає увагу, що положеннями пункту 3 розділу II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону № 113-IX запроваджено різні підходи до оплати праці прокурорів залежно від проходження чи не проходження атестації.

Тому прирівняння посадового окладу позивача до посадових окладів прокурорів Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури за відсутності факту переведення його на посаду прокурора в ці установи, суперечить вимогам Закону № 113-ІХ.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 26 травня 2022 року у справі № 540/1268/21 та від 14 липня 2022 року у справі № 240/1984/21, від 25 липня 2022 року у справі № 460/4351/20, від 26.09.2022 у справі № 460/1354/21, від 06.10.2022 у справі № 420/20711/21, від 10.11.2022 у справі № 160/10050/21, від 29.11.2022 у справі № 460/1675/21, від 20 квітня 2023 року у справі № 120/1959/21-а.

Щодо рішення Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року у справі № 6-р/2020, суд зазначає, що Конституційний Суд України дав тлумачення статті 81 Закону №1697-VІІ зі змінами в розумінні статті 131-1 Основного Закону України, яка водночас відповідно до іншого рішення Конституційного Суду України від 18 червня 2020 року №5-р (II)/2020 вказує на те, що за новим конституційним правопорядком прокуратуру як інститут, що виконує функцію кримінального переслідування, структурно вмонтовано в загальну систему правосуддя.

Конституція України, як неодноразово зазначив Верховний Суд у своїх постановах від 21 вересня 2021 року у справі № 160/6204/20, від 13 жовтня 2021 року у справі №560/4176/19, від 26 листопада 2021 року у справі № 200/14545/19-а, віднесла прокурорів у розділ правосуддя, змінила характер їх діяльності з загального нагляду на основну функцію кримінального обвинувачення та запровадила нові принципи в проведенні оцінювання прокурорів. Таке оцінювання було визначено на законодавчому рівні і стосувалось без винятку усіх прокурорів, які мали бажання продовжувати працювати у органах прокуратури.

Тобто Рішення Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року у справі №6-р/2020, на яке посилався позивач, стосується приписів статті 81 Закону № 1697-VІІ зі змінами, офіційне тлумачення яких здійснено в розумінні статті 131-1 Основного Закону України і пов`язане з організацією і порядком діяльності прокуратури нової якості - функцією кримінального обвинувачення та проведення кадрового перезавантаження через оцінювання прокурорів.

Отже, застосування статті 81 Закону № 1697-VII зі змінами в редакції Закону № 113-ІХ без обмежень у цій справі, пов`язується із фактом переведення прокурорів (після їхньої атестації) на посади в "новоутворені"/"оновлені" прокуратури (відповідно до Закону № 113-ІХ).

За висновком Верховного Суду у вищезазначених справах, до прокурора, який не пройшов успішно атестацію та не переведений за її наслідками на посаду в Офіс Генерального, обласної прокуратури, окружної прокуратури, застосуванню підлягають приписи абзацу 3 пункту 3 розділу II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону № 113-IX, зі змісту якого слідує, що на період до дня звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури оплата праці прокурорів, які не завершили процедуру атестації, здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури, а саме: постанови КМУ № 505.

У цьому контексті правильне вирішення подібного спору залежить від установлення обставин (не)успішного (не) проходження прокурором атестації в порядку Закону №113-IX.

Як зазначалось, на час винесення спірних наказів, так і на час розгляду справи по суті, позивач вважалася такою, що неуспішно пройшла атестацію.

Також, як встановлено судом, наказом Київської обласної прокуратури від 28.09.2020 року №680к прокурору відділу міжнародного співробітництва прокуратури Київської області ОСОБА_6 тимчасово визначено робоче місце у відділі міжнародно - правового співробітництва Київської обласної прокуратури. Надбавку за високі досягнення у праці або за виконання особливо важливої роботи, передбачену постановою Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 року №505 Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури позивачеві скасовано з 11.09.2020 року.

З урахуванням, постанови Верховного суду від 31 травня 2022 року у справі № 200/10243/20-а, якою залишено в силі рішення Донецького окружного адміністративного суду від 10 листопада 2020 року яким відмовлено в задоволені позову, вказаний наказ від 28.09.2020 року №680к, прийнятий у відповідності до вимог діючого законодавства у тому числі щодо визначення місця роботи позивача.

Отже, позивач не є прокурором, який успішно пройшов атестацію, а тому у спірних правовідносинах застосуванню підлягають приписи абзацу 3 пункту 3 розділу II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону № 113-IX, зі змісту якого слідує, що на період до дня звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури оплата праці прокурорів, які не завершили процедуру атестації, здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури, а саме: постанови Кабінету Міністрів України № 505.

Щодо посилання скаржника на рішення Конституційного Суду України №1-р(ІІ)/2023 від 01.03.2023 року у справі №3-5/2022(9/22), суд зазначає наступне.

Рішенням Конституційного Суду України №1-р(ІІ)/2023 від 01.03.2023 року у справі №3-5/2022(9/22) визнано неконституційним пункт 6 розділу ІІ Прикінцеві і перехідні положення Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури від 19 вересня 2019 року №113-IX, відповідно до якого з дня набрання чинності цим Законом усі прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур вважаються такими, що персонально попереджені у належному порядку про можливе майбутнє звільнення з посади на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України Про прокуратуру.

За ч. 2 статті 152 Конституції України закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності.

Конституційний Суд України в рішенні від 24.12.1997 року №8-зп у справі за конституційним поданням народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) розпоряджень Президента України про призначення перших заступників, заступників голів обласних, Київської міської державних адміністрацій, виданих протягом липня - грудня 1996 року, січня 1997 року (справа щодо призначення заступників голів місцевих державних адміністрацій), вказав про те, що частина 2 статті 152 Конституції України закріплює принцип, за яким закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність. За цим принципом закони, інші правові акти мають юридичну силу до визнання їх неконституційними окремим рішенням органу конституційного контролю.

В рішенні від 30.09.2010 року №20-рп/2010 у справі за конституційним поданням 252 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Закону України Про внесення змін до Конституції України від 8 грудня 2004 року № 2222-IV (справа про додержання процедури внесення змін до Конституції України) Конституційний Суд України зазначив про те, що незалежно від того, наявні чи відсутні в рішеннях, висновках Конституційного Суду України приписи щодо порядку їх виконання, відповідні закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані за цими рішеннями неконституційними, не підлягають застосуванню як такі, що втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Таким чином, рішення Конституційного Суду України не має ретроспективної (ретроактивної) дії та поширюється лише на правовідносини, які виникли після його ухвалення.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 04.04.2023 у справі № 640/1818/20, від 05.04.2023 у справі № 420/6784/21, від 23.05.2023 у справі № 520/25364/21.

Також, предметом конституційного контролю був винятково пункт 6 розділу ІІ "Прикінцеві і перехідні положення" Закону № 113-IX, а відповідність Конституції України інших приписів цього Закону, зокрема й тих, що визначають умови та порядок проведення атестації прокурорів, у цьому конституційному провадженні не перевірялася.

Своє чергою визнання пункту 6 розділу ІІ "Прикінцеві і перехідні положення" Закону № 113-IX неконституційним та втрату ним чинності з дня ухвалення відповідного рішення Конституційним Судом не означає, що відповідні правовідносини, пов`язані із звільненням прокурора з посади, з цього моменту автоматично регулюються положеннями загального трудового законодавства, з огляду на вищевказані положення спеціального закону з урахуванням внесених ним змін до відповідних норм КЗпП України.

Таким чином висновки, викладені у Рішенні Конституційного Суду України від 01.03.2023 № 1-р(ІІ)/2023 не впливають на оцінку застосування судами першої та апеляційної інстанції при вирішенні спірних правовідносин норм Закону № 113-IX, які не були предметом конституційного контролю у вказаному Рішенні.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 04 травня 2023 справа № 640/1818/20, від 09 травня 2023 року справа 160/6240/20, від 11 травня 2023 року справа № 260/1917/20, від 12 жовтня 2023 року справа № 360/7719/21.

Щодо посилання скаржника на протиправність наказів № 893к № 894к від 14 грудня 2021 року, протиправну бездіяльність щодо непризначення ОСОБА_1 прокурором Київської обласної прокуратури та зобов`язання призначити її на посаду прокурора відділу Київської обласної прокуратури, суд зазначає наступне.

Як вбачається з позовної заяви та апеляційної скарги, позивач фактично не погоджується з діями відповідача щодо виконання постанови Першого апеляційного адміністративного суду від 10 серпня 2021 року, якою, зокрема, визнано протиправним та скасовано наказ Київської обласної прокуратури від 28.09.2020 року № 680к, зобов`язано Київську обласну прокуратуру призначити ОСОБА_3 з 11.09.2020р. в Київську обласну прокуратуру на посаду, рівнозначну посаді, яку обіймала згідно наказу Прокуратури Київської області від 20.08.2018 року №272-к, з виплатою заробітної плати згідно вимог ст.81 Закону України Про прокуратуру.

Суд звертає увагу, що вразі не виконання відповідачем рішення суду судовий контроль за виконанням судового рішення здійснюється в порядку, передбаченому КАС України (ст. 382 КАС України), який не передбачає можливості подання окремого позову, предметом якого є спонукання відповідача до виконання судового рішення, яке набрало законної сили.

Отже, судове рішення виконується безпосередньо і для його виконання не вимагається ухвалення будь-яких інших, додаткових судових рішень.

Відтак, у разі невиконання судового рішення, позивач мав право вимагати вжиття спеціальних заходів впливу на боржника, передбачених законодавством про виконавче провадження, у відповідності до КАС України. Невиконання судового рішення не може бути самостійним предметом окремого судового провадження.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2019 у справі № 806/2143/15, від 21.12.2020 року у справі №440/1810/19, від 03 квітня 2019 року по справі № 820/4261/18.

При цьому, як зазначалось, що постановою Верховного суду від 31 травня 2022 року у справі № 200/10243/20-а, скасовано вищезазначену постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 10 серпня 2021 року та залишено в силі рішення Донецького окружного адміністративного суду від 10 листопада 2020 року яким відмовлено у задоволені позову.

Отже, враховуючи висновки Верховного суду є таким, що прийнятий відповідачем правомірно наказ від 28.09.2020 року №680к яким прокурору відділу міжнародного співробітництва прокуратури Київської області ОСОБА_6 тимчасово визначено робоче місце у відділі міжнародно - правового співробітництва Київської обласної прокуратури, відповідачем було прийнято правомірно. Спірні накази№ 893к та № 894к від 14 грудня 2021 року, фактично дублюють зазначений наказ та були прийняті відповідачем на виконання рішення суду яке згодом скасовано постановою Верховного Суду.

При цьому, пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури від 31 травня 2012 року №505 (далі постанова №505), серед іншого, надано право керівникам органів прокуратури у межах затвердженого фонду оплати праці, установлювати прокурорам та слідчим органів прокуратури, а також іншим працівникам прокуратури, надбавки за високі досягнення у праці або за виконання особливо важливою роботи у розмірі до 100 відсотків посадового окладу з урахуванням надбавки за вислугу років.

Таким чином, вказана надбавка призначається керівником прокурора виходячи з реальних результатів роботи працівника.

Позивач після неуспішного проходження атестації не виконувала і об`єктивно не могла виконувати функціональних обов`язків за посадою в обласній прокуратурі. Отже, відповідач мав законні підстави не виплачувати позивачці надбавки за високі досягнення у праці або за виконання особливо важливої роботи, яку їй було встановлено раніше.

Також, як вірно зазначено судом першої інстанції, нарахування вказаної надбавки є дискреційними повноваженнями керівника відповідної прокуратури.

Інші позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди задоволенню не підлягають як похідні.

Статтею 316 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись статями 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 16 травня 2023 р. у справі № 200/1020/22 - залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 16 травня 2023 р. у справі № 200/1020/22 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та відповідно до ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів після складення повного тексту.

Повне судове рішення складено та підписано колегією суддів 24 січня 2024 року.

Суддя-доповідач Е.Г. Казначеєв

Судді А.В. Гайдар

І.В. Сіваченко