Справа № 620/14683/23
Суддя: Сергій КЛОПОТ
Дата ухвалення: 2024-01-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 січня 2024 року м.Чернігів Справа № 620/14683/23

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді - Клопота С.Л.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні без повідомлення (виклику) сторін справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області про визнання протиправними рішення та зобов`язання вчинити певні дії,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області, у якому просить:

1. Визнати протиправним Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області від 25.08.2023 року № 56 про відмову призначити пенсію за вислугою років ОСОБА_1 на підставі пункту в статті 55 Закону України Про пенсійне забезпечення, зі змінами, внесеними законами України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення від 2 березня 2015 року № 213-VIII Про внесення змін до деяких законодавчих актів України від 24 грудня 2015 року № 911-VIII, як робітникові, який був безпосередньо зайнятий на лісозаготівлях.

2. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду в Чернігівській області зарахувати ОСОБА_1 стаж роботи 01.06.2007 по 25.09.2007 на посаді вздимозбірника (правильна назва професії на українській мові - здіймальник, здимщик- збирач) за трудовим договором з фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 до пільгового стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугою років на підставі пункту в статті 55 Закону України Про пенсійне забезпечення, зі змінами, внесеними законами України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення від 2 березня 2015 року № 213-VIII Про внесення змін до деяких законодавчих актів України від 24 грудня 2015 року № 911-VIII, як робітникові, який був безпосередньо зайнятий на лісозаготівлях, та призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугою років на підставі пункту в статті 55 Закону України Про пенсійне забезпечення, починаючи з 17.08.2023 року.

Позов мотивовано тим, що рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області від 25.08.2023 року № 56 про відмову призначити пенсію за вислугою років ОСОБА_1 на підставі пункту в статті 55 Закону України Про пенсійне забезпечення, зі змінами, внесеними законами України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення від 2 березня 2015 року № 213-VIII Про внесення змін до деяких законодавчих актів України від 24 грудня 2015 року № 911-VIII, як робітникові, який був безпосередньо зайнятий на лісозаготівлях, не грунтується на законі, є протиправним та порушує його права на соціальний захист.

Ухвалою судді від 02.10.2023 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження, установлено відповідачу 15-денний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі на надання відзиву на позов.

Відповідачі подали відзиви на позов, у якому позовні вимоги не визнають, у їх задоволенні просять відмовити

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд враховує таке.

Пунктом 2-1 Прикінцевих положень Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування(далі-3акон) визначено, що особам, які на день набрання чинності Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтями 52. 54, 55 Закону України Про пенсійне забезпечення, пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України Про пенсійне забезпечення. Пенсія за вислугу років призначається після звільнення з роботи, що дає право на цю пенсію.

Пунктом в статті 55 Закону України Про пенсійне забезпечення, зі змінами, внесеними законами України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення від 2 березня 2015 року № 213-VIII Про внесення змін до деяких законодавчих актів України від 24 грудня 2015 року №911-VIII було передбачено окремі категорії працівників інших галузей народного господарства, які мають право на пенсію за вислугу років з дотриманням певних умов, зокрема робітники, майстри (у тому числі старші майстри), безпосередньо зайняті на лісозаготівлях, і лісосплаві, включаючи зайнятих на обслуговуванні механізмів і обладнання - за списком професій і виробництв, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, чоловіки після досягнення 55 років за наявності станом на 11.10.2017 страхового стажу 26 років 6 місяців та спеціального стажу 12 років 6 місяців.

Список професій і посад працівників підприємств лісової промисловості та лісового господарства, постійно діючих лісопунктів, лісництв, лісозаготівельних дільниць, зайнятих на заготівлі лісу, лісогосподарських роботах, підсочні лісу та лісосплаві, робота на яких дає право на пенсію за вислугою років, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 12.10.92 р. № 583.

Позивач, маючі станом на 11.10.2017 року загальний стаж роботи 27 років, 4 місяці та 17 днів, пільговий саж роботи на лісозаготівлях - 12 років 8 місяців 16 днів, 17.08.2023 року, звернувся до відповідача, Головного управління Пенсійного фонду в Чернігівській області, з заявою про призначення пенсії за вислугою років на підставі пункту в статті 55 Закону України Про пенсійне забезпечення.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області від 25.08.2023 року № 56 позивачеві в призначенні пенсії за вислуго років відмовлено. Відмова обґрунтовується тим, що для призначення пенсії за вислугою років позивачеві не вистачає пільгового стажу - стаж роботи на лісозаготівлях становить 12 років 4 місяці та 17 днів.

При цьому до пільгового трудового стажу відповідачем не зарахована робота з 01.06.2007 по 29.05.2007 на посаді вздимозбірника (правильна назва професії на українській мові - здіймальник, здимщик-збирач - робітник, зайнятий на підсочці при видобутку живиці (деревної смоли хвойних дерев)) за трудовим договором з фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 (запис в трудовій книжці 5 - 6).

Не погодившись з таким рішенням, позивач звернувся до суду з позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно- технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

З цього правила вбачається, що наслідки роботи за однаковою професію, у тому числі ті, що стосуються пільг щодо пенсійного забезпечення, мають залежить лише від професії та трудової функції і не мають залежати від форми власності або організаційної форми роботодавця.

Позивач вмотивував сої позовні вимоги наступним.

Європейський суд з прав людини у пунктах 52, 56 рішення від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України» зазначив, що тлумачення й застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Однак, суд зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, у який тлумачиться й застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних із принципами Конвенції з погляду тлумачення їх у практиці Європейського суду з прав людини. На думку Європейського суду з прав людини відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості й точності, які передбачали можливість різного тлумачення, порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією, і не забезпечує адекватного захисту від свавільного втручання публічних органів державної влади в майнові права заявника.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 520/15025/16-а сформулювала правовий висновок, згідно з яким у разі існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві, органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.

У рішенні від 20 травня 2010 року у справі «Лелас проти Хорватії» (заява № 55555/08) ЄСПЛ наголосив, що держава, чиї органи влади не дотримувалися своїх власних внутрішніх правил та процедур, не повинна отримувати вигоду від своїх правопорушень та уникати виконання своїх обов`язків; ризик будь-якої помилки, зробленої органами державної влади, повинна нести держава, а помилки не повинні виправлятися за рахунок зацікавленої особи, особливо якщо при цьому немає жодного іншого приватного інтересу» (пункт 74).

Велика Палата Верховного суду, керуючись в тому числі наведеними вище принципами, вже ухвалювала рішення в подібних правовідносинах виходячи з рівності працівників в реалізації права на пенсійне забезпечення незалежно від організаційної форми роботодавця (Постанова ВП ВС від 29 серпня 2018 року в справі N 492/446/15-а). В справі розглядалася майже аналогічна ситуація - щодо права на пенсію за вислугою років аптечних працівників, які працювали в аптеках, що належали фізичним особам-підприємцям.

В цій справі суд дійшов висновку, що працівники, які працювали у аптечних закладах, які належали фізичним особам - підприємцям, мають такі ж самі права, як і аптечні працівники аптечних закладів, які належали підприємствам, установам організаціям, і що дискримінація працівників по принципу організаційної форми роботодавця не допускається. Суд навів наступні обґрунтування цієї позиції: Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно зі статтею 14 Конвенції користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою.

Дискримінація - це ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними, зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними (пункт 2 частини першої статті 1 Закону України від 6 вересня 2012 року N 5207-VI "Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні").

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) указує на те, що дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб без об`єктивного та розумного обґрунтування у відносно схожих ситуаціях (див. mutatis mutandis рішення від 11 червня 2002 року у справі "Вілліс проти Сполученого Королівства", заява N 36042/97, пункт 48).

У рішенні від 7 листопада 2013 року у справі "Пічкур проти України" і заява N 10441/06) ЄСПЛ з посиланням на свою попередню практику зазначив, шо стаття 14 Конвенції доповнює інші основні положення Конвенції та протоколів до неї. Вона не існує незалежно, оскільки застосовується лише щодо "користування правами та свободами", що гарантуються цими основними положеннями. Застосування статті 14 Конвенції необов`язково означає порушення одного з матеріальних прав, гарантованих Конвенцією. Необхідно, але й також достатньо, щоб обставини справи входили "до сфери застосування" однієї або більше статей Конвенції (пункт 39 вказаного рішення).

Таким чином, заборона дискримінації за статтею 14 Конвенції поширюється за межі використання прав та свобод, гарантування яких кожною державою вимагається Конвенцією та протоколами до неї. Вона також застосовується до тих додаткових прав, що входять до загальної сфери застосування будь-якої статті Конвенції, які держави добровільно вирішили гарантувати пункт 40 зазначеного рішення).

Якщо в державі є чинне законодавство, яким передбачено право на соціальні виплати, обумовлені або не обумовлені попередньою сплатою внесків, це законодавство має вважатися таким, що породжує майновий інтерес, який підпадає під дію статті 1 Першого протоколу до Конвенції, для осіб, що відповідають вимогам такого законодавства (пункт 41 вказаного рішення).

У справах щодо скарг за статтею 14 Конвенції у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції на те, що заявника частково або повністю позбавили певної матеріальної допомоги на дискримінаційній підставі, що охоплюється статтею 14 Конвенції, відповідним методом перевірки є з`ясування тієї обставини, чи мав би право заявник на отримання відповідної матеріальної допомоги за національним законодавством за умови існування права, щодо якого він скаржиться. ОСОБА_3 протокол і не включає в себе право на отримання будь-яких видів виплат із соціального страхування, але якщо держава вирішує створити механізм соціальних виплат, вона повинна зробити це у спосіб, що відповідає статті 14 (пункт 42 зазначеного рішення).

Велика Палата Верховного Суду вважає застосовною до ситуації до подібних правовідносин статтю 14 Конвенції у зв`язку зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції і дійшла до висновку, що об`єктивного та розумного обґрунтування різниці у ставленні до людей з огляду на те, що вони зайняті тією ж самою роботою, проте одні працюють на підприємствах, інші - у фізичних осіб - підприємців, немає. А наслідком такого різного поводження, коли стаж такої самої за змістом роботи в одних випадках ( робота на підприємстві, установі, організації) включається до спеціального стажу, що дає право на пенсію за вислугою років, а в інших випадках (робота за трудовим договором з фізичною особою - підприємцем) ні - є порушення заборони дискримінації у зв`язку з реалізацією права на мирне володіння майном, отже буде виявом дискримінаційного ставлення держави до осіб, які перебувають у подібній ситуації.

Разом з тим, окрім посилань на відповідні рішення ЄСПЛ та рішень і судової практики Верховного суду, позов не містить жодних посилань на те, у чому полягає протиправнісь окаржуваного рішення, не містить зазначення норм діючого законодавства, у порушення яких таке рішення було прийнято та не зазначає у чому полягає дискримінаційніст такого рішення.

Відповідно до частин першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. При цьому, саме на позивача покладається обов`язок визначити які саме і чим саме його права порушено.

Враховуючи вищевикладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України, суд вважає, що правові підстави для задоволення адміністративного позову є відсутніми.

Керуючись статтями 227, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області (вул. П`ятницька, 83А, м. Чернігів, Чернігівська обл., Чернігівський р-н, 14005), Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області (площа Народна, 4, м. Ужгород, 88008) про визнання протиправними рішення та зобов`язання вчинити певні дії відмовити у повному обсязі.

Рішення суду може бути оскаржене до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту. Апеляційна скарга подається безпосередньо до адміністративного суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 24 січня 2024 року.

Суддя Сергій КЛОПОТ