Справа № 300/375/23
Суддя: Радишевська О.Р.
Дата ухвалення: 2024-01-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

23 січня 2024 року

м. Київ

справа № 300/375/23

адміністративне провадження № К/990/478/24

Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Радишевської О.Р. (далі - Суд), перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 16 червня 2023 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 14 листопада 2023 року у справі №300/375/23 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби в Івано-Франківській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання до вчинення дій,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернулася до суду з позовом до Головного управління Державної податкової служби в Івано-Франківській області (далі - відповідач), в якому просила:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати позивачу - як заступнику керівника Головного управління ДПС в Івано-Франківській області, у розмірах, як і керівнику Головного управління ДПС в Івано-Франківській області, так і іншим заступникам керівника Головного управління ДПС в Івано-Франківській області: премії за жовтень 2022 року в розмірі 20% від посадового окладу; премії за листопад 2022 року в розмірі 20% від посадового окладу; премії за грудень 2022 року в розмірі 20% від посадового окладу;

- визнати протиправним та скасувати пункт 2 наказу відповідача від 25 листопада 2022 року №86-Ф «Про преміювання» в частині встановлення позивачу за листопад 2022 року премії в розмірі - 0% та пункту 2 наказу відповідача від 23 грудня 2022 року №95-Ф «Про преміювання» в частині встановлення позивачу за грудень 2022 року премії в розмірі - 0%;

- зобов`язати відповідача здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 премії за жовтень, листопад, грудень 2022 року в розмірі 20 % від посадового окладу.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 16 червня 2023 року, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 14 листопада 2023 року, в задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Верховного Суду від 28 грудня 2023 року касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 16 червня 2023 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 14 листопада 2023 року у справі №300/375/23 було повернуто особі, яка її подала.

04 січня 2024 року через підсистему «Електронний суд» до Суду повторно надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 16 червня 2023 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 14 листопада 2023 року у справі №300/375/23.

За правилами частини першої статті 334 Кодексу адміністративного судочинства України (далі Ї КАС України) за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.

Відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

За правилами частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що перелік підстав для касаційного оскарження судових рішень є вичерпним і касаційна скарга повинна бути обґрунтована виключно такими доводами.

Вимоги до форми та змісту касаційної скарги встановлено статтею 330 КАС України, відповідно до пункту 4 частини другої якої у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).

У касаційній скарзі скаржник посилається на наявність підстави для відкриття касаційного провадження, визначеної пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, та зазначає, що судами першої та апеляційної інстанцій при винесенні оскаржуваних рішень не було враховано висновків Верховного Суду щодо застосування норм частини шостої статті 52 Закону України «Про державну службу», які викладені у постановах: від 29 квітня 2020 року у справі №826/5578/17 (провадження К/9901/60091/18); від 10 лютого 2023 року у справі №480/6208/21 (провадження К/990/227/22).

Також скаржник указує на те, що рішення судів попередніх інстанцій прийняті з неправильним застосуванням норм: статті 1 Конвенції про захист заробітної плати №95; частини сьомої статті 50 Закону України «Про державну службу»; частини другої статті 346-1 Податкового кодексу України; статті 98 Кодексу законів про працю України; статей 1, 2, 13 Закону України «Про оплату праці»; пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 28 грудня 2020 року №1346 «Деякі питання оплати праці державних службовців податкових органів»; статей 21, 22 Закону України «Про оплату праці»; пункту 1.8, підпунктів 3.2.1, 3.2.2 пункту 3.2 Колективного договору між адміністрацією Головного управління Державної фіскальної служби в Івано-Франківській області і первинною профспілковою організацією працівників апарату Державної фіскальної служби в Івано-Франківській області на 2017-2019 роки; частини шостої статті 52 Закону України «Про державну службу»; пунктів1.5, 2.1, 2.2, 4.8, 4.10, 4.13 «Положення про преміювання керівників, заступників керівників, посадових осіб та працівників Головного управління ДПС в Івано-Франківській області»; пунктів 6.1, 7.1 «Положення про преміювання керівників, заступників керівників, посадових осіб та працівників Головного управління ДПС в Івано-Франківській області; пункту 1.8, підпунктів 3.1.1, 3.2.2, пункту 3.2 Колективного договору між адміністрацією Головного управління Державної фіскальної служби в Івано-Франківській області на 2017-2019 роки.

Суд зазначає, що обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України є зазначення у касаційній скарзі: 1) норми права, яку неправильно застосовано судами; 2) постанови Верховного Суду і який саме висновок щодо застосування цієї ж норми у ній викладено; 3) висновок судів, який суперечить позиції Верховного Суду; 4) в чому полягає подібність правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду i у якій подається касаційна скарга).

Водночас скаржник, посилаючись на постанови Верховного Суду в справах №826/5578/17 та №480/6208/21, не обґрунтував, що ці постанови ухвалені у справах за подібними відносинами із цією справою.

Суд указує, що у цій справі судами попередніх інстанцій було встановлено, що у зв`язку з перебуванням позивача на посаді за попереднім штатним розписом та за відсутності пропозицій щодо встановлення надбавок відповідачем не встановлено позивачу - заступнику начальника Головного управління ДПС в Івано-Франківській області премію у розмірі 20% від посадового окладу за період з жовтня по грудень 2022 року. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що премія, в тому числі і для заступника начальника Головного управління ДПС в Івано-Франківській області, є складовою заробітної плати, проте її призначення є правом, а не обов`язком відповідача.

Однак у справі №826/5578/17 судами попередніх інстанцій було встановлено, що фінансових можливостей для виплати премії працівникам структурного підрозділу (у якому працювала позивачка), який не передбачений штатним розписом (його ліквідовано) і функціональні обов`язки якого виконують новоутворені підрозділи (департаменти), немає.

Отже, правовідносини, які склались у цій справі, не є подібними до правовідносин у справі №826/5578/17.

У справі №480/6208/21 судами попередніх інстанцій було встановлено, що кошторис (зміни до кошторису) Головного управління ДПС у Сумській області не містили витрат на виплату премії, а з довідки та розрахунків видатків по заробітній платі - премія та надбавка за інтенсивність праці за квітень 2021 року не встановлювалися по Управлінню в цілому, тому підстав для зобов`язання відповідача перерахувати та виплатити позивачу спірні доплати до заробітної плати (премія та надбавка). До того ж, суди зазначили, що премія та надбавка за інтенсивність праці є правом керівника, не носить обов`язкового характеру та встановлюється у межах фонду оплати праці.

Судами першої та апеляційної інстанцій у цій справі було застосовано висновок Верховного Суду від 10 лютого 2023 в справі №480/6208/21, відповідно до якого встановлення надбавки державному службовцю є правом, а не обов`язком для керівника державної служби.

Також судами попередніх інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях було застосовано правову позицію, викладену у постановах від 24 грудня 2020 року у справі №802/1286/18-а, від 15 грудня 2021 року у справі №1840/2970/18, де зазначено про те, що вид преміювання визначає керівник залежно від особливостей виконання функцій і завдань державного органу. Звернення з поданням про преміювання не свідчить про обов`язковість його позитивного вирішення. Відтак, преміювання та встановлення відповідних надбавок провадиться у межах наявного фонду оплати праці та належить до дискреційних повноважень роботодавця. Також право встановлення надбавок та премій належить саме до варіативних дискреційних повноважень, в силу яких роботодавець вільний у виборі в межах затвердженого кошторису встановлювати їх або не встановлювати.

Скаржником не доведено, що зазначені висновки не підлягали застосуванню або застосовані неправильно.

Таким чином, за встановлених обставин, Суд дійшов висновку, що скаржником не доведено наявності підстави для відкриття касаційного провадження, визначеної пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України.

Також у касаційній скарзі скаржник вказує на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України та зазначає, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме:

- частини п`ятої статті 50 Закону України «Про державну службу»;

- частини другої статті 346-1 Податкового кодексу України;

- пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 28 грудня 2020 року № 1346 «Деякі питання оплати праці державних службовців податкових органів»;

- частин шостої, сьомої статті 52 Закону України «Про державну службу»;

- підпунктів 1.5, 3.7, 4.8, 4.9. «Положення про преміювання керівників, заступників керівників, посадових осіб та працівників Головного управління ДПС в Івано- Франківській області»;

- пунктів 4.10, 4.13 «Положення про преміювання керівників, заступників керівників, посадових осіб та працівників тepитopiaльних opгaнiв ДПС, установ та організацій, що належать до сфери її управління»;

- пунктів 4.10, 4.13 «Положення про преміювання керівників, заступників керівників, посадових осіб та працівників Головного управління ДПС в Івано-Франківській області»;

- пунктів 61, 7.1 «Положення про преміювання керівників, заступників керівників, посадових осіб та працівників Головного управління ДПС в Івано-Франківській області»;

- частин другої, четвертої статті 97 Кодексу законів про працю України;

- статті 98 Кодексу законів про працю України, статей 1, 2, 13, 21, 22 Закону України «Про оплату праці»;

-підпунктів 1.3., 1.8, підпункту 3.2.1 пункту 3.2 Галузевої угоди між Державною податковою службою України, Державною фіскальною службою України і Всеукраїнською професійною спілкою працівників органів державної податкової служби на 2020-2025 роки;

- пункту 1.8, підпунктів 3.2.1, 3.2.2 колективного договору між адміністрацією головного управління Державної фіскальної служби в Івано-Франківській області і первинною профспілковою організацією працівників апарату Державної фіскальної служби в Івано-Франківській області на 2017-2019 роки.

Суд зазначає, що оскарження судових рішень з підстави, передбаченої пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України, вимагає не лише констатації факту відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, а і підстав необхідності такого висновку у подібних правовідносинах (усунення колізій норм права, визначення пріоритету однієї норми над іншою, тлумачення норми, тощо), а також значення, у чому, на думку заявника, полягає неправильне застосування норми права, щодо якої необхідний висновок Верховного Суду.

Скаржник також повинен обґрунтувати у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права та як, на думку скаржника, ця норма повинна застосовуватися.

Проте в порушення зазначених вимог, скаржник не обґрунтував у чому саме полягала помилка судів першої та апеляційної інстанцій при застосуванні конкретної норми права, як, на думку скаржника, ця норма повинна застосовуватися, а також не обґрунтував підстав необхідності такого висновку у подібних правовідносинах (усунення колізій норм права, визначення пріоритету однієї норми над іншою, тлумачення норми тощо).

Суд звертає увагу скаржника, що лише посилання у касаційній скарзі на відсутність висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, за відсутності мотивованих аргументів неправильного застосування відповідної норми права, не є підставою для відкриття касаційного провадження.

Таким чином, за встановлених обставин, Суд дійшов висновку, що скаржником не доведено наявності підстави для відкриття касаційного провадження, визначеної пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України.

Також у касаційній скарзі скаржник посилається на пункт 4 частини четвертої статті 328 КАС України, як на підставу касаційного оскарження судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій та зазначає, що судові рішення оскаржуються з підстав, передбачених пунктом 4 частини другої статті 353 КАС України.

Так, частиною другою статті 353 КАС України визначено, що підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо, зокрема: суд встановив обставини, що мають істотне значення, на підставі недопустимих доказів.

Щодо встановлення судом апеляційної інстанції обставин, що мають істотне значення на підставі недопустимих доказів, то надання судом неправильної оцінки, на думку скаржника, наявному у матеріалах справах доказу не є тотожним встановленню судом обставин на підставі недопустимого доказу.

Недопустимим доказом в розумінні статті 74 КАС України є доказ, одержаний з порушенням закону, або доказ, яким не може бути підтверджена певна обставина.

Також вимогами касаційної скарги є не направлення справи на новий розгляд, як це передбачено статтею 353 КАС України, а скасування судових рішень та ухвалення нового.

З огляду на викладене, Суд вважає необґрунтованими посилання скаржника на пункт 4 частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу касаційного оскарження.

Отже, правильно пославшись у касаційній скарзі на положення частини четвертої статті 328 КАС України, заявником не викладено передбачені статтею 328 КАС України підстави, за яких оскаржуване судове рішення може бути переглянуте судом касаційної інстанції.

Згідно з пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Ураховуючи те, що скаржником не викладено передбачених цим Кодексом підстав для оскарження судових рішень у касаційному порядку, касаційну скаргу необхідно повернути особі, яка її подала.

З огляду на зазначене, клопотання скаржника про поновлення строку на касаційне оскарження Судом не вирішується.

Керуючись статтями 248, 328, 332, 359 КАС України, Суд

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 16 червня 2023 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 14 листопада 2023 року у справі №300/375/23 повернути особі, яка її подала.

Роз`яснити, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до суду касаційної інстанції в порядку, встановленому законом.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання, є статочною та не може бути оскаржена.

Суддя: О.Р. Радишевська