Справа № 400/1172/22
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2024-01-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

24 січня 2024 р.м. ОдесаСправа № 400/1172/22

Головуючий І інстанції: Мельник О.М.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Осіпова Ю.В.,

суддів - Коваля М.П., Скрипченка В.О.,

за участю секретаря - Голобородько Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Одесі клопотання головного державного виконавця про встановлення способу виконання судового рішення у справі за позовом ОСОБА_1 до Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

27.01.2022р. ОСОБА_1 звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), в якому просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та не виплати йому при звільненні з державної служби всіх належних грошових сум;

- зобов`язати відповідача нарахувати і виплатити йому середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 23.02.2021р. по 14.07.2022р. у розмірі - 461740,50 грн.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що відповідача, на підставі судових рішень від 12.04.2021р. у справі № 420/12968/20 та від 19.07.2021р. у справі № 420/6712/21, було зобов`язано виплатити йому винагороду державного виконавця у загальній сумі - 218961,54 грн. Водночас, відповідно до ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини уповноваженого органу належних звільненому працівнику сум у строки, зазначені у ст.116, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація зобов`язана виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Отже, як стверджує позивач, він має право на отримання від відповідача середнього заробітку за весь час затримки виплати коштів, а саме до дня фактичного розрахунку. Разом із тим, відповідач зазначеної виплати не здійснив, що слугувало підставою для звернення позивача до суду з даним адміністративним позовом.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 31.01.2023р. позов ОСОБА_1 було задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність відповідача стосовно не нарахування та не виплати позивачу при звільненні з державної служби всіх належних грошових сум. Зобов`язано Південне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м.Одеса) нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 23.02.2021р. по 14.07.2022р. (день фактичного розрахунку) у розмірі - 42095,93 грн. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі - 992,40 грн. та судові витрати у виді витрат на професійну правничу допомогу в розмірі - 2000 грн.

Не погоджуючись із вказаним вище рішенням суду першої інстанції, Південне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м.Одеса) та ОСОБА_1 подали апеляційні скарги.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 03.07.2023р. апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задоволено частково, а рішення суду першої інстанції від 31.01.2023р. - змінено шляхом викладення абз.3 його резолютивної частини в редакції, якою відповідача зобов`язано нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 23.02.2021р. по 13.07.2022р. включно (останній день затримки перед днем виплати) у розмірі 610782,70 грн.

В іншій частині рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 31.01.2023р. - залишено без змін.

При цьому, апеляційну скаргу Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) було залишено без задоволення.

17.11.2023р. головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Дніпропетровській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Ус В.О. подано клопотання про встановлення способу виконання судового рішення у справі №400/1172/22 шляхом виплати визначених у ньому грошових коштів у розмірі - 610782,70 грн. зі спеціального фонду державного бюджету.

Вказана заява мотивована тим, що «боржник» саме з об`єктивних причин позбавлений можливості виконати судове рішення самостійно виплативши кошти стягувачу з рахунків загального фонду, оскільки таких коштів недостатньо для здійснення подібної виплати.

07.12.2023р. матеріали справи надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 11.12.2023р. дану заяву призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу між суддями цієї судової справи від 08.01.2023р., для її розгляду визначено наступний склад колегії суддів: головуючий суддя - Осіпов Ю.В., судді - Коваль М.П. та Скрипченко В.О. Підставою для проведення повторного розподілу даної справи стало звільнення судді - ОСОБА_2 з посади.

У зв`язку із викладеним, розгляд клопотання щодо встановлення способу виконання судового рішення у справі №400/1172/22 було відкладено.

24.01.2024р. в судове засідання суду апеляційної інстанції сторони, будучи своєчасно та належним чином повідомленими, не з`явились (відповідач надіслав заяву про розгляд заяви без його участі), в зв`язку із чим, справа була розглянута у відкритому судовому засідання без участі учасників процесу та за наявними у справі доказами (матеріалами).

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши зміст ухваленого у цій справі судового рішення та доводи заяви головного державного виконавця про встановлення способу виконання судового рішення, судова колегія доходить висновку про відсутність правових підстав для її задоволення.

Як передбачено у ст.129-1 Конституції України, судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Колегія суддів звертає увагу, що Верховним Судом уже сформована судова практика щодо застосування цих положень Основного Закону України у постановах від 14.08.2018р. у справі №826/4174/16, від 18.10.2018р. у справі №802/2135/17-а, від 22.01.2019р. у справі №813/142/16, від 11.11.2020р. у справі №191/1169/16-а(2-а/191/7/17), від 18.05.2022р. у справі № 140/279/21, від 01.06.2022р. у справі №640/25836/20 та від 27.07.2022р. у справі №540/606/20.

Так, Конституційний Суд України зазначив, що складовою права кожного на судовий захист є обов`язковість виконання судового рішення (абз.3 п.2.1 мотивувальної частини Рішення від 26.06.2013р. №5-рп/2013). Це право охоплює, серед іншого, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист, а також відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (п.2 мотивувальної частини Рішення від 13.12.2012р. №18-рп/2012). Невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (п.3 мотивувальної частини Рішення від 25.04.2012р. №11-рп/2012).

При цьому, Конституційний Суд України у Рішенні від 26.06.2013р. взяв до уваги практику Європейського суду з прав людини, який у п.43 рішення у справі «Шмалько проти України» (заява №60750/00, від 20.07.2004р.) вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду.

Також, у Рішенні від 15.05.2019р. №2-р(II)/2019 Конституційний Суд України з посиланням на практику Європейського суду з прав людини підкреслив, що визначене у ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на суд було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне обов`язкове судове рішення не виконувалося на шкоду одній зі сторін. І саме на державу покладено позитивний обов`язок створити систему виконання судових рішень, яка була б ефективною як у теорії, так і на практиці, та гарантувала б їх виконання без неналежних затримок. Водночас, ефективний доступ до суду включає право на те, щоб рішення суду було виконане без невиправданих затримок; держава та її державні органи відповідальні за повне та своєчасне виконання судових рішень, які постановлені проти них (п.84 рішення у справі «Валерій Фуклєв проти України» від 07.06.2005р, заява №6318/03, п.43 рішення у справі «Шмалько проти України» від 20.07.2004р., заява №60750/00; п.п.46,51,54 рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» від 15.10.2009р., заява №40450/04).

На підставі аналізу ст.ст.3,8, ч.ч.1 та 2 ст.55, а також ч.ч.1,2 ст.129-1 Конституції України в їх системному взаємозв`язку Конституційний Суд України в п.2.1 мотивувальної частини Рішення від 15.05.2019р. №2-р(II)/2019 наголосив на тому, що обов`язкове виконання судового рішення є необхідною умовою реалізації конституційного права кожного на судовий захист, а тому держава не може ухилятися від виконання свого позитивного обов`язку стосовно забезпечення виконання судового рішення задля реального захисту і відновлення захищених судом прав і свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави. Позитивний обов`язок держави щодо забезпечення виконання судового рішення передбачає також створення належних національних організаційно-правових механізмів реалізації права на виконання судового рішення, що здатні гарантувати здійснення цього права та обов`язковість судових рішень, які набрали законної сили, що неможливо без їх повного та своєчасного виконання.

Статтею 14 КАС України передбачено, що судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України.

Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їхніми посадовими і службовими особами, фізичними та юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Аналогічні положення містяться у ст.370 КАС України, відповідно до якої судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ і організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, установлену законом.

Тобто, обов`язковість виконання судового рішення є важливою складовою права особи на справедливий суд, що визначене ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та однією з основних засад судочинства, передбачених у ст.129-1 Конституції України, а також ст.ст.14 та 370 КАС України.

Вказані правові висновки узгоджуються із правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постановах від 23.04.2020р. у справі №560/523/19, від 01.02.2022р. у справі №420/177/20 та від 18.05.2022р. у справі №140/279/21.

Подібний підхід був застосований Верховним Судом і в постанові від 26.01.2021р. у справі №611/26/17, у якій суд касаційної інстанції зазначив про те, що обов`язковість судового рішення є важливою складовою права особи на справедливий суд, що гарантовано ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та однією із основних засад судочинства, що визначені ст.ст.129 та 129-1 Конституції України, ст.ст.2,14,370 КАС України та ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Обов`язковість судового рішення означає, що таке рішення буде виконано своєчасно (у розумні строки), належним чином (у спосіб, визначений судом) і в повному обсязі (у точній відповідності до приписів мотивувальної та резолютивної частин рішення).

З огляду на викладене, колегія суддів зазначає про те, що в адміністративному судочинстві обов`язковість виконання судового рішення має особливо важливе значення, оскільки, виходячи із завдань адміністративного судочинства відносно ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку відповідачів - суб`єктів владних повноважень, судовий захист може вважатися ефективним лише за умови своєчасного та належного виконання рішення, зазвичай, боржником в якому є держава в особі її компетентних органів, а тому адміністративні суди, які, здійснюючи судовий контроль та застосовуючи інші пов`язані процесуальні засоби, повинні максимально сприяти реалізації конституційної засади обов`язковості судового рішення.

Зазначені висновки Суду узгоджуються і з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 01.02.2022р. у справі №420/177/20 та ухвалах від 26.01.2021р. у справі №611/26/17, а також від 07.02.2022р. у справі №200/3958/19-а.

Надаючи оцінку доводам заяви головного державного виконавця Відділу ПВР Ус В.О. про встановлення чи зміну способу виконання рішення суду, колегія суддів також вважає за необхідне зазначити й про таке.

Так, спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, регламентує порядок та особливості проведення кожної дії виконавчого провадження та відповідних дій органу державної виконавчої служби являється Закон України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016р. №1404-VІІ.

Зі змісту положень ст.1 Закону №1404-VIII слідує, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими згідно з цим Законом, а також рішеннями, які у відповідності до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Як визначено приписами ч.3 ст.33 Закону №1404-VIII, за наявності обставин, що ускладнюють виконання судового рішення або роблять його неможливим, сторони, а також виконавець за заявою сторін або державний виконавець з власної ініціативи у випадку, передбаченому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», мають право звернутися до суду, що розглядав справу як суд першої інстанції, із заявою про встановлення або зміну способу і порядку виконання рішення.

Відповідно ж до вимог ч.ч.1,3 ст.378 КАС України, за заявою сторони, суд, який розглядав справу, як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, установлених законом), - установити чи змінити спосіб або порядок його виконання.

Питання про відстрочення або розстрочення виконання, зміну або ж встановлення способу і порядку виконання судового рішення може бути розглянуто також за ініціативою суду. Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Отже, з системного аналізу положень ч.ч.1,3 ст.378 КАС України колегія суддів робить висновок, що підставою для застосування правил вказаних норми є саме настання конкретних (суттєвих) обставин, що перешкоджають належному виконанню судового рішення в адміністративній справі, ускладнюють його виконання або роблять неможливим. Для відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення такою обставиною може бути недостатність коштів на рахунку, стихійне лихо, а для зміни способу або порядку виконання судового рішення - неможливість виконання судового рішення внаслідок відсутності, пошкодження або ж знищення об`єкта стягнення або з інших причин. Тобто, зміна способу та порядку виконання рішення суду - це прийняття судом нових заходів для реалізації рішення в разі неможливості його виконання у порядку і способом, раніше встановленими судом. Отже, суд за наявності обґрунтованих підстав та належних доказів може змінити спосіб та порядок виконання рішення суду, однак не змінюючи при цьому його змісту, або ж відмовити в задоволенні такої заяви.

Подібна правова позиція з цього питання була висловлена Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, у постанові від 12.06.2019р. у справі №800/203/17.

Крім того, колегія суддів також вважає за необхідне зазначити й про те, що поданій головним державним виконавцем Ус В.О. заяві, у даному випадку, не було чітко наведено й конкретних чи суттєвих обставини, що унеможливлюють виконання судового рішення у справі №400/1172/22.

Так, у цій заяві про зміну способу виконання судового рішення у справі №400/1172/22 взагалі не вказано, які ж саме обставини ускладнюють виконання відповідного судового рішення, враховуючи, що «боржник» - Південне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м.Одеса) не відмовляється виконувати його, а лише зазначено про те, що залишок відкритих асигнувань за КЕКВ 2800 за загальним фондом державного бюджету складає - 82084,39 грн. Однак, даної суми коштів недостатньо для погашення заборгованості перед позивачем за виконавчим листом від 28.08.2023р. у справі №400/1172/22.

У контексті зазначеного, варто звернути увагу й на те, що оскільки виконання судового рішення у справі №400/1172/22 залежить лише від бюджетного фінансування, то, у даному випадку, його виконання зовсім не залежить від визначеного судом способу виконання. Відповідно, зміна способу та порядку виконання судового рішення не може призвести до його фактичного виконання, оскільки така процесуальна дія не може вплинути на фінансування державою витрат по виплаті середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 23.02.2021р. по 13.07.2022р. включно у розмірі 610782,70 грн.

Також, апеляційний суд звертає увагу й на те, що поняття «спосіб і порядок» виконання судового рішення мають спеціальне значення, яке розраховане на виконавче провадження. Т.б. «порядок виконання судового рішення» фактично означає визначену у рішенні послідовність і зміст вчинення виконавчих дій державним або приватним виконавцем, спосіб виконання судового рішення це спосіб реалізації та здійснення способу захисту. А під «зміною способу виконання рішення суду» слід розуміти прийняття судом нових заходів для реалізації рішення, але виключно лише у разі об`єктивної (безумовної) неможливості його виконання у спосіб, раніше встановлений судом.

Аналогічна правова позиція з цього спірного питання була висловлена і Верховним Судом, зокрема, у постановах від 07.03.2018р. у справі №456/953/15-а, від 16.07.2020р. у справі №130/2176/17 та від 17.02.2021р. у справі №295/16238/14-а.

При цьому, Верховним Судом також було наголошено й на тому, що зміна способу виконання не має змінювати (зачіпати) суті самого судового рішення.

Більш того, також одночасно варто звернути увагу й на те, що стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів, які знаходяться на його рахунках, але призначені для іншої мети, можуть поставити під загрозу функціонування такого суб`єкта, виконання покладених на нього функцій і, як наслідок, (можливе) нанесення шкоди необмеженій кількості осіб.

Отже, з огляду на вищевикладене та враховуючи, що фактичною причиною, яка ускладнює виконання судового рішення, є виключно неналежне фінансування державою в умовах «воєнного стану» відповідних витрат, суд апеляційної інстанції вважає безпідставними наведені в заяві аргументи головного державного виконавця та відповідно, не вбачає достатніх правових підстав для зміни (встановлення) способу виконання судового рішення у справі №400/1172/22.

Судова колегія враховує, що право стягувача на здійснення виплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні не може ставитися в залежність від бюджетних асигнувань, а органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань. Як вже зазначалося у постанові суду апеляційної інстанції від 03.07.2023р. у справі №400/1172/22, метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку із його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка, в першу чергу, є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

У той же час, у спірному випадку йдеться не про право особи на таку виплату, а про правові підстави для зміни способу виконання судового рішення. Суд наголошує, що зміна способу і порядку виконання рішення суду, у такому випадку, не захищає право позивача на отримання суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені, які фактично можуть бути виплачені за наявності відповідних бюджетних асигнувань.

Відповідно до ст.6 Конституції України, державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову; органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як передбачено у ст.95 Основного Закону України, бюджетна система України будується на засадах справедливого і неупередженого розподілу суспільного багатства; виключно законом про Державний бюджет України визначаються будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків; держава прагне до збалансованості бюджету України.

Такої ж позиції дотримується і Верховний Суд у своїй постанові від 24.07.2023р. у справі №420/6671/18.

Враховуючи викладене, колегія суддів, уважно дослідивши матеріали справи, дійшла висновку про відсутність на цей час законних підстав для встановлення способу виконання судового рішення, передбачених ч.1 ст.378 КАС України.

Керуючись ст.ст.241,242,243,248,294,310,321,322,325,328,329,378, КАС України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В :

У задоволенні заяви головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Дніпропетровській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Ус В.О. про встановлення способу виконання судового рішення у справі №400/1172/22 - відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з моменту її виготовлення в повному обсязі.

Повний текст ухвали виготовлено: 24.01.2024р.

Головуючий у справі

суддя-доповідач: Ю.В. Осіпов

Судді: М.П. Коваль

В.О. Скрипченко