Справа № 400/435/21
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2024-01-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 січня 2024 р.м. ОдесаСправа № 400/435/21

Головуючий І інстанції: Мороз А.О.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Осіпова Ю.В.,

суддів - Коваля М.П., Скрипченка В.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Миколаївського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 30 листопада 2021 року (м.Миколаїв, дата складання повного тексту судового рішення - 30.11.2021р.) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Миколаївського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки про зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

27.01.2021р. ОСОБА_1 звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Миколаївського ОТЦК та СП, в якому просив суд:

- визнати протиправними дії відповідача щодо непроведення йому нарахування та виплати компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати за весь час затримки по день фактичного розрахунку по виплаті індексації грошового забезпечення за час проходження військової служби у Збройних Силах України у Кривоозерському РВК Миколаївської області з 01.01.1998р. по 26.11.1998р., Арбузинському РВК Миколаївської області з 26.11.1998р. по 05.02.1999р. та Врадіївському РВК Миколаївської області з 05.02.1999р. по 07.04.2003р.;

- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_1 провести нарахування та виплату йому компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати за весь час затримки по день фактичного розрахунку по виплаті індексації грошового забезпечення за час проходження ним військової служби у Збройних Силах України у Кривоозерському РВК Миколаївської області з 01.01.1998р. по 26.11.1998р., Арбузинському РВК Миколаївської області з 26.11.1998р. по 05.02.1999р. та Врадіївському РВК Миколаївської області з 05.02.1999р. по 07.04.2003р.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, відповідач не провів з позивачем повного розрахунку, а саме по виплаті індексації грошового забезпечення за час проходження військової служби за період з 01.01.1998р. по 07.04.2003р. Тому, враховуючи тривалу невиплату частини грошового забезпечення за минулі періоди, що сталась з вини відповідача, позивач вважає, що має право на компенсацію втрати частини доходів на підставі Закону України «Про компенсацію громадянам втрати доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати».

Відповідач надав до суду 1-ї інстанції письмовий відзив, в якому позовні вимоги категорично не визнав та просив відмовити у їх задоволенні.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 30 листопада 2021 року (ухваленим в порядку спрощеного (письмового) провадження) позов ОСОБА_1 - задоволено. Визнано протиправною відмову ІНФОРМАЦІЯ_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення за час проходження військової служби у Збройних Силах України у Кривоозерському РВК Миколаївської області з 01.01.1998р. по 26.11.1998р., Арбузинському РВК Миколаївської області з 26.11.1998р. по 05.02.1999р. та Врадіївському РВК Миколаївської області з 05.02.1999р. по 07.04.2003р. Зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити позивачу компенсацію втрати частини доходу в зв`язку з порушенням строку виплати індексації грошового забезпечення за час проходження військової служби у Збройних Силах України у Кривоозерському РВК Миколаївської області з 01.01.1998р. по 26.11.1998р., Арбузинському РВК Миколаївської області з 26.11.1998р. по 05.02.1999р. та Врадіївському РВК Миколаївської області з 05.02.1999р. по 07.04.2003р., відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати».

Не погоджуючись із зазначеним вище рішенням суду першої інстанції, Миколаївський ОТЦК та СП 04.01.2022р. подав апеляційну скаргу.

Відповідач, у поданій ним апеляційній скарзі зазначив, що рішення суду 1-ї інстанції в частині задоволених позовних вимог постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку із чим просив скасувати рішення суду від 30.11.2021р. та прийняти нове, яким даний позов - залишити без розгляду. На переконання відповідача, позивач подав даний позов до суду майже через п`ять місяців з дня виникнення спірних правовідносин (без обґрунтування поважності причин пропуску вказаного строку), а тому ним порушено місячний строк звернення до суду, що передбачений ст.122 КАС України.

27.01.2022р. матеріали справи надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 02.02.2022р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою відповідача та призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження.

Указом Президента України від 24.02.2022р. №64/2022, затвердженого Законом України від 24.02.2022р. №2102-IX, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п.20 ч.1 ст.106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022р. строком на 30 діб.

Так, строк дії воєнного стану у подальшому неодноразово продовжувався відповідними указами Президента України.

25.03.2022р. до суду апеляційної інстанції надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу, у якому позивач заперечував щодо її задоволення, посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів та просив оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 06.07.2022р. провадження у даній справі за заявою Миколаївського ОТЦК та СП зупинено до припинення або скасування воєнного стану.

Приймаючи вказану ухвалу про зупинення провадження колегія суддів зважала на наявність об`єктивних та обґрунтованих підстав для зупинення провадження у справі у зв`язку з введенням на території України воєнного стану.

Разом із тим, з урахуванням загального стану як в м.Одеса так і в інших південних регіонах України, а також з огляду на те, що П`ятий апеляційний адміністративний суд безперервно працює, як і інші органи державної влади та може здійснювати процесуальну діяльність в період військового стану, з метою забезпечення справедливого балансу між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав людини, забезпечення права доступу до суду, ухвалою суду від 04.12.2023р. провадження у даній справі - поновлено.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України апеляційні скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, можуть бути розглянуті судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст.308 КАС України).

Розглянувши матеріали даної справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини.

Позивач - ОСОБА_1 проходив військову службу у Збройних Силах України у Кривоозерському РВК Миколаївської області з 01.01.1998р. по 26.11.1998р., Арбузинському РВК Миколаївської області з 26.11.1998р. по 05.02.1999р. та Врадіївському РВК Миколаївської області з 05.02.1999р. по 07.04.2003р.

25.02.2020р. Миколаївський окружний адміністративний суд рішенням у справі №400/4435/19 (залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 28.05.2020р.) зобов`язав ОВК здійснити ОСОБА_1 нарахувати та виплату індексації грошового забезпечення за весь час проходження військової служби у Збройних Силах України у Кривоозерському РВК Миколаївської області з 01.01.1998р. по 26.11.1998р., Арбузинському РВК Миколаївської області з 26.11.1998р. по 05.02.1999р. та Врадіївському РВК Миколаївської області з 05.02.1999р. по 07.04.2003р.

Відповідно до заяви відповідача від 31.07.2020р. №10/4740 про фактичне виконання в повному обсязі судового рішення у справі №400/4435/19, направленої відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), позивачу було нараховано і виплачено індексацію грошового забезпечення - 29.07.2020р.

Згідно з довідками-розрахунками індексації грошового забезпечення за періоди з 01.01.1998р. по 31.12.1998р., з 01.01.1999р. по 31.12.1999р., з 01.01.2000р. по 31.12.2000р,, з 01.01.2001р. по 31.12.2001р., з 01.01.2002р. по 31.12.2002р., з 01.01.2003р. по 28.02.2003р., а також з 01.03.2003р. по 07.04.2003р., сума індексації грошового забезпечення, що належить позивачу становить 16,53 грн.

Позивач, вважаючи, що відповідачем порушено строки виплати суми зобов`язань, звернувся до суду з даним позовом.

Вирішуючи справу по суті та повністю задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із обґрунтованості та доведеності позовних вимог та, відповідно, наявності підстав для їх задоволення.

Колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали даної справи та наявні в них докази, погоджується з такими висновками суду першої інстанції та вважає їх обґрунтованими, з огляду на наступне.

Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з нормою ст.22 Конституції України, права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право, зокрема, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Так, спірні відносини, що виникли між сторонами у справі, врегульовані Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000р. №2050-III та «Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати» (затв. постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001р. №159).

Як передбачено у ст.ст.1,2 Закону №2050-III, підприємства, установи та організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі із вини власника або ж уповноваженого ним органу (особи), така компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Відповідно до п.2 Порядку №159, компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру, зокрема, пенсії або щомісячне довічне грошове утримання, заробітна плата (грошове забезпечення) та суми індексації грошових доходів громадян.

Із наведеного вбачається, що дія зазначених нормативних актів поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендія, заробітна плата).

Основною умовою для виплати громадянину компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів, у тому числі заробітна плата (грошове забезпечення) та суми індексації грошових доходів громадян. При цьому, компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку та підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно або ж на виконання судового рішення.

Такої ж правової позиції дотримується Верховний Суд у своїх постановах від 19.09.2019р. у справі №522/9778/16-а та від 15.08.2019р. у справі №674/24/17, а також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15.05.2019р. у справі №759/9631/17.

У силу вимог ст.3 Закону №2050-III, сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Норми аналогічного змісту містяться також у Порядку №159.

Так, згідно з п.4 Порядку №159, сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому, індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом.

Сума компенсації виплачується громадянам у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць (п.5 Порядку №159).

При цьому, правове значення має те, чи з порушенням строків був виплачений нарахований дохід, чи виплачений і коли цей платіж, чи не нараховувався і не виплачувався грошовий дохід, право на який визнано судовим рішенням. Саме ці події є тими юридичними фактами, з якими пов`язується виплата компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.

Слід також зазначити, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, мають компенсаторний характер. Такі кошти спрямовані на забезпечення достатнього життєвого рівня та купівельної спроможності особи у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.

Зміст і правова природа спірних правовідносин у розумінні положень ст.ст.1-3 Закону №2050-ІІІ дають підстави вважати, що право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але не виплачені.

Аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 29.03.2023р. у справі №120/9475/21-а, від 15.10.2020р. у справі №240/11882/19, від 13.01.2020р. у справі №803/203/17 та від 22.06.2018р. у справі №810/1092/17, які також враховуються судом при вирішенні даної справи відповідно до ч.5 ст.242 КАС України.

З огляду на викладене, колегія суддів наголошує, що право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але не виплачені.

Разом із тим, надаючи оцінку рішенню суду 1-ї інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів звертає увагу на те, що військова служба, за визначенням ст.2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992р. №2232-ХІІ, це державна служба особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я та віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності і територіальної цілісності.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, єдину систему їх соціального і правового захисту, гарантії в економічній, соціальній та політичній сферах щодо сприятливих умов для реалізації їх конституційного обов`язку стосовно захисту Вітчизни врегульовані положеннями Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991р. №2011-XII.

Відповідно до ч.ч.1,2 цієї статті, держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.

Так, до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням, щомісячні (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія) та одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Отже, до усіх виплат, право на отримання яких має працівник відповідно до умов трудового договору та державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, належать, у цьому випадку, посадовий оклад, оклад за військовим званням, компенсація за невикористані відпустки, а також надбавки та премії, які, відповідно, є складовою заробітної плати.

Беручи до уваги викладене, колегія суддів погоджується з доводами позивача про те, що він має право на отримання компенсації втрати частини доходу у зв`язку із порушенням строку виплати частини грошового забезпечення, адже вона виплачується у разі порушення строків виплати доходу (грошового забезпечення), а не виконання судового рішення. Оскільки, вказані кошти були нараховані в результаті нарахування позивачу суми індексації грошового забезпечення за період з 01.01.1998р. по 26.11.1998р., з 26.11.1998р. по 05.02.1999р., а також з 05.02.1999р. по 07.04.2003р., та, відповідно, відновлення його прав порушених при виплаті грошового забезпечення у меншому розмірі (або невиплаті відповідного грошового забезпечення), вказана сума є доходом в розумінні ст.2 Закону №2050-III.

Жодного спростування вказаних обставин відповідачем під час розгляду справи як у суді 1-ї інстанції, так і в суді апеляційної інстанції, не наведено та відповідних доказів не надано.

Також, в апеляційній скарзі апелянт вказує, що судом першої інстанції не взято до уваги, що позивачем пропущений місячний строк звернення до суду з даним позовом, встановлений ч.5 ст.122 КАС України.

Колегія суддів відхиляє наведені доводи апелянта, з огляду на таке.

Відповідно до ч.1 ст.122 КАС України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною 3 ст.122 КАС України, для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або ж повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (ч.5 вказаної статті Кодексу).

Втім, ані наведена норма, ані інші положення ст.122 КАС України не врегульовують порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці (грошового забезпечення військовослужбовців).

Такі правовідносини регулюються положеннями ст.233 КЗпП України, зокрема, ч.2 цієї статті (в редакції, яка набула чинності з 19.07.2022р.) установлено, що із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.

Відтак, доводи відповідача, що в даному випадку необхідно застосовувати ч.5 ст.122 КАС України, є помилковими.

В той же час при застосуванні положень ст.233 КЗпП України слід враховувати, що на момент звільнення позивача з військової служби та виключення його із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення, ч.2 ст.233 КЗпП України діяла в редакції, якою строк звернення працівника до суду з позовом про стягнення належної йому при звільненні заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці не обмежувався будь-яким строком.

Закон України від 01.07.2022р. №2352-IX, яким були внесені зміни до ст.233 КЗпП України, не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності, тобто, його норми не мають зворотної дії в часі.

Отже, цей Закон містить норми прямої дії та поширює свою дію тільки на ті правовідносини, які виникли та існують після набрання ним чинності, зокрема з 19.07.2022р.

Виходячи з наведеного, а також враховуючи правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 19.01.2023р. у справі №460/17052/21, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що строк звернення з даним позовом до суду позивачем не пропущений.

Слід також зазначити про те, що за правилами ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно зі ст.90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Згідно з ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти позову, що, у свою чергу, не було відповідним чином реалізовано апелянтом при розгляді справи в судах 1-ї та 2-ї інстанцій.

З огляду на викладене, судова колегія доходить висновку, що суд 1-ї інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, вірно встановив фактичні обставини справи та надав їм належної правової оцінки. Наведені ж в апеляційній скарзі доводи, правильність висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на припущеннях та невірному трактуванні норм матеріального права.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Отже, за таких обставин, колегія суддів апеляційного суду, діючи виключно в межах доводів апеляційної скарги, згідно зі ст.316 КАС України, залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду 1-ї інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст.308,311,315,316,321,322,325,329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Миколаївського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки - залишити без задоволення, а рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 30 листопада 2021 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено: 22.01.2024р.

Головуючий у справі

суддя-доповідач: Ю.В. Осіпов

Судді: М.П. Коваль

В.О. Скрипченко