Справа № 756/12905/23
Суддя: Парінов Андрій Борисович
Дата ухвалення: 2024-01-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2024 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Парінова А.Б.,

суддів: Грибан І.О.,

Ключковича В.Ю.,

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 15 грудня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції у м. Києві про скасування постанови про адміністративне правопорушення,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просить суд скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення від 26.09.2023 серії ЕАТ № 7818184.

Позовні вимоги обґрунтував тим, що інспектор УПП 4 батальйону 1 роти лейтенант поліції Щербина Б.О. 26.09.2023 року протиправно виніс постанову про притягнення до адміністративної відповідальності, згідно якої позивач нібито відмовився пред`являти посвідчення водія. Позивач вказує, що причиною зупинки його транспортного засобу працівником поліції був нібито рух автомобілем в крайній ліві смузі без наміру виконати поворот ліворуч або розворот, при тому, що дорога має дві і більше смуги в одному напрямку. Позивач вважає, що зупинка транспортного засобу була безпідставною та незаконною, оскільки підстав для зупинки його транспортного засобу не було, а отже і підстав для пред`явлення працівнику поліції посвідчення водія.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 15 грудня 2023 року відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Оболонського районного суду м. Києва від 15 грудня 2023 року та прийняти нове, яким задовольнити позов у повному обсязі.

Апелянт наполягає на тому, що зупинка транспортного засобу була незаконною, з огляду на що останній вважає, що не був зобов`язаний пред`являти будь-які документи працівнику поліції.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 15.01.2024 відкрито апеляційне провадження та призначено справу до судового розгляду у судове засідання на 23.01.2024.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Апелянт у судове засідання 23.01.2024 не прибув, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином.

Представник відповідача у судове засідання 23.01.2024 не прибув, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином.

За таких обставин колегія суддів, керуючись пунктом 2 частини першої статті 311 КАС України, вирішила розглядати справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до положень статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 26.09.2023 року інспектор УПП 4 батальйону 1 роти лейтенант поліції Щербина Б.О. оформив постанову серії ЕАТ № 7818184 про притягнення до адміністративної відповідальності гр. ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 126 КУпАП, а саме за те, що 26.09.2023 року о 22 год. 45 хв. за адресою: м. Київ, вул. Причальна, 27, водій ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом BMW д.н.з. НОМЕР_1 , на дорозі, що має дві і більше смуги в одному напрямку рухався в крайній ліві смузі без наміру здійснити поворот ліворуч або розворот, чим порушив п. 11.5 ПДР та вході перевірки документів відмовився пред`являти реєстраційні документи а також посвідчення водія, чим порушив вимоги п. 2.4 ПДР та здійснив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 126 КУпАП.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, здійснивши системний аналіз приписів пунктів 2.1, 2.4, 11.5 ПДР, статей 126, 222, 247, 251 КУпАП, статті 14 Закону України «Про дорожній рух», дійшов висновку про безпідставність позовних вимог, оскільки притягнення позивача до відповідальності та накладення стягнення за ч. 1 ст. 126 КУпАП є обґрунтованим.

З висновками суду першої інстанції колегія суддів не може не погодитись, з огляду на наступне.

В силу вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності (ст. 245 КУпАП).

У статті 7 КпАП України передбачено, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами.

Відповідно до ст. 9 КпАП України адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Адміністративна відповідальність за правопорушення, передбачені цим Кодексом, настає, якщо ці порушення за своїм характером не тягнуть за собою відповідно до закону кримінальної відповідальності.

Тобто, притягненню до адміністративної відповідальності особи обов`язково повинна передувати належна та вчинена у відповідності до вимог чинного законодавства поведінка суб`єкта владних повноважень, зокрема, поліцейського, а також встановлення останнім факту вчинення особою адміністративного правопорушення, відповідальність за вчення якого передбачена чинним законодавством.

Відповідно до ч. 1 ст. 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення керування транспортним засобом особою, яка не має при собі або не пред`явила у спосіб, який дає можливість поліцейському прочитати та зафіксувати дані, що містяться в посвідченні водія відповідної категорії, реєстраційному документі на транспортний засіб, а також полісі (договорі) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифіката "Зелена картка"), або не пред`явила електронне посвідчення водія та електронне свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, чинний внутрішній електронний договір зазначеного виду обов`язкового страхування у візуальній формі страхового поліса, а також інших документів, передбачених законодавством, - тягне за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти п`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Обов`язок водія мати при собі та на вимогу поліцейського пред`являти для перевірки посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії закріплений також в абз. 2 ч. 2 ст. 16 Закону України «Про дорожній рух» та у пп. «а» п. 2.1 ПДР України.

Таким чином, порушення учасником дорожнього руху вимог пп. «а» п. 2.1 ПДР України тягне за собою відповідальність, передбачену ч. 1 ст. 126 КпАП України.

Разом з тим, зі змісту відеозаписів, а також змісту позовної заяви вбачається, що позивач на вимогу лейтенанта поліції не надано посвідчення водія, позаяк останній заперечував законність зупинки транспортного засобу, яким він керував.

За таких обставин, зважаючи на те, що передбачене ч. 1 ст. 126 КпАП України належить до правопорушень з формальним складом, колегія суддів приходить до висновку, що непред`явлення для перевірки на вимогу поліцейського посвідчення водія утворює склад правопорушення, визначений у цій статті.

Надаючи оцінку доводам апелянта щодо відсутності у нього обов`язку пред`являти у спірному випадку працівнику поліції посвідчення водія з огляду на незаконність зупинення транспортного засобу з підстав відсутності порушень ПДР, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

Закон України «Про дорожній рух» регулює суспільні відносини у сфері дорожнього руху та його безпеки, визначає права, обов`язки і відповідальність суб`єктів - учасників дорожнього руху, міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, об`єднань, підприємств, установ і організацій незалежно від форм власності та господарювання (далі - міністерств, інших центральних органів виконавчої влади та об`єднань).

Відповідно до ст. 14 вказаного Закону учасниками дорожнього руху є особи, які використовують автомобільні дороги, вулиці, залізничні переїзди або інші місця, призначені для пересування людей та перевезення вантажів за допомогою транспортних засобів.

До учасників дорожнього руху належать водії та пасажири транспортних засобів, пішоходи, велосипедисти, погоничі тварин.

Учасники дорожнього руху зобов`язані, у тому числі, знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.

Відповідно до п. 11.5 ПДР на дорогах, які мають дві і більше смуги для руху в одному напрямку, виїзд на крайню ліву смугу для руху в цьому ж напрямку дозволяється, якщо праві зайняті, а також для повороту ліворуч, розвороту або для зупинки чи стоянки на лівому боці дороги з одностороннім рухом у населених пунктах, коли це не суперечить правилам зупинки (стоянки).

Матеріали справи свідчать, що 26.09.2023 о 22 год. 45 хв. за адресою: м. Київ, вул. Причальна, 27, водій ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом на дорозі, що має дві і більше смуги в одному напрямку, рухався в крайній ліві смузі без наміру здійснити поворот ліворуч або розворот.

Судовою колегією враховується, що приписи ст. 251 КпАП України визначають, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото - і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

При цьому судова колегія вважає за необхідне звернути увагу, що відповідно до абз. 1 ч. 2 ст. 77 КАС України у справах про оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до статті 31 Закону України «Про Національну поліцію» поліція може застосовувати превентивні заходи, серед яких, зокрема, застосування технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису, засобів фото - і кінозйомки, відеозапису.

Згідно ч. 1 ст. 40 Закону України «Про Національну поліцію» поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на однострої, у/на службових транспортних засобах, у тому числі без кольорографічних схем, розпізнавальних знаків та написів, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель фото- і відеотехніку, у тому числі техніку, що працює в автоматичному режимі, технічні засоби з виявлення та/або фіксації правопорушень, радіаційних, хімічних, біологічних та ядерних загроз, а також використовувати інформацію, отриману з фото- і відеотехніки, що перебуває в чужому володінні, з метою: 1) запобігання правопорушенню, виявлення або фіксування правопорушення, охорони та захисту публічної безпеки, особистої безпеки осіб і власності від протиправних посягань; 2) забезпечення дотримання правил дорожнього руху.

Отже положеннями ст. ст. 31, 40 Закону України «Про Національну поліцію» передбачено можливість використання поліцією застосування технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису, засобів фото - і кінозйомки, відеозапису.

Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне звернути увагу, що факт руху автомобіля в крайній ліві смузі без наміру здійснити поворот ліворуч або розворот на дорозі, що має дві і більше смуги в одному напрямку, яким керував позивач, підтверджується відеозаписом, доданим до матеріалів справи, що, відповідно, надавало відповідачеві право зупинити транспортний засіб на підставі п. 1 ч. 1 ст. 35 Закону України «Про Національну поліцію» та у подальшому вимагати пред`явити для перевірки, зокрема, посвідчення водія відповідної категорії.

При цьому, на переконання судової колегії, непритягнення позивача до відповідальності за порушення п. 11.5 ПДР не може свідчити про відсутність в його діях складу правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 126 КпАП України.

Аналогічний за змістом правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 30.01.2019 у справі № 464/1470/17.

Відповідно до ст. 252 КпАП України орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Згідно ст. 280 КпАП України орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 222 КпАП України органи Національної поліції розглядають справи про такі адміністративні правопорушення, зокрема, правил дорожнього руху (ч. ч. 1, 2, 3 ст. 122).

Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

Як було встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 , який керував автомобілем BMW д.н.з. НОМЕР_1 , який правомірно був зупинений лейтенантом поліції, на вимогу останнього не надав для перевірки посвідчення водія відповідної категорії, чим порушив вимоги п. 2.4 «а» ПДР України, за що ч. 1 ст. 126 КпАП України передбачена відповідальність, що належним чином відображено в оскаржуваній постанові.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду не спростовують.

Частиною 1 ст. 242 КАС України встановлено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За змістом ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, в зв`язку з чим апеляційна скарга залишаються без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 15 грудня 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає

Головуючий суддя А.Б. Парінов

Судді І.О. Грибан

В.Ю. Ключкович