Справа № 200/6781/23
Суддя: Голошивець І.О.
Дата ухвалення: 2024-01-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 січня 2024 року Справа№200/6781/23

Донецький окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Голошивця І.О., розглянув за правилами спрощеного позовного провадження у порядку письмового провадження адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинити певні дії.

ОСОБА_1 звернулася до Донецького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинити певні дії.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що вона проходить військову службу за контрактом в військовій частині НОМЕР_1 та в листопаді 2023 року подала рапорт на звільнення її за сімейними обставинам відповідно до п.3 ч.5 ст.26 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу», як військовослужбовець, яка самостійно виховує дитину віком до 18 років та на підтвердження цих обставин нею було подано копію рішення про розірвання шлюбу та довідку з місця навчання її доньки ОСОБА_3 . Позивач зауважила, що цей рапорт було погоджено окремими службами та посадовити особами військової частини, де вона проходить службу, але рішення про її звільнення не прийнято, та за резолюцією командира військової частини зазначено «немає відповідних документів». Позивач зазначила, оскільки вона має доньку ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка на даний час є неповнолітньою та навчається у середній загальноосвітній школі №12 м. Києва, та батьківські обов`язки виконує лише вона, а батько дитини ОСОБА_4 з сім`єю не проживає, участі у вихованні доньки не приймає, до школи не приходить, із педагогами не спілкується, батьківські збори не відвідує, що підтверджується довідкою з навчального закладу. Позивач зауважила, що рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя від 11.04.2018 року було розірвано шлюб між ОСОБА_4 та нею, а донька залишилась проживати разом із матір`ю - ОСОБА_1 . Таким чином позивач закцентувала свою увагу на тому, що вона є особою, яка самостійно виховує дитину, а тому має право на звільнення з війкової служби, що передбачено абз.11 пп. г) п.3 ч.5 ст. 26 ЗУ «Про військовий обов`язок та військову службу» та зазначено відповідно до Переліку сімейних обставин та інших поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення громадян з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 12 червня 2013 р. № 413. Позивач зазначила, що у зв`язку із цим було подано до відповідача рапорти, між тим відповідач не приймає рішення про звільнення позивача з вищезазначених підстав, а наклав резолюцію про відсутність документів. Позивач вважаючи протиправною відмову відповідача щодо не звільнення її з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» звернулась за захистом своїх прав до суду.

Відповідач надав відзив в якому зазначив наступне, що відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 №21 позивача призначено на посаду та зараховано до списків особового складу частини, на всі види забезпечення і вважається такою, що з 25.01.2023 справи та посаду прийняла і приступила до виконання службових обов`язків за посадою. Відповідач зауважив, що 29.10.2023 до нього було надано рапорт позивача вх.№42/30235 про звільнення з військової служби (через такі сімейні обставини або інші поважні причини, якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу, а саме у зв`язку з самостійним вихованням дитини віком до 18 років) та додано наступні документи: копію свідоцтва про народження дитини; копію довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи на ОСОБА_3 ; копію ІНН ОСОБА_3 ; копію рішення про розірвання шлюбу; копію паспорту громадянки України ОСОБА_1 ; копію ІПН ОСОБА_1 . Відповідач зазначив, що вивчивши рапорт позивача та долучені до нього документи командування військової частини НОМЕР_1 прийшло до висновку, що відсутні документи які доводять наявність підстав для звільнення її за підпунктом «г» пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову служби», тому що відсутнє будь яке документальне підтвердження, що після розірвання шлюбу, позивач проживає окремо від свого колишнього чоловіка, а останній не приймає безпосередню участь у вихованні дитини відповідно до Сімейного кодексу України, а отже не доводять факт того, що позивач самостійно виховує дитину віком до 18 років, що у свою чергу є підставою для відмови в задоволені рапорту позивача. Відповідач зауважив, що законодавець не ставить право військовослужбовця на звільнення з військової служби у залежність від наявності у нього дитини віком до 18 років, водночас вирішальне значення має саме факт самостійного виховання дитини військовослужбовцем. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 Кодексу та підтвердженням самостійного виховання військовослужбовцем (одним із батьків) неповнолітньої дитини, у розумінні пункту 3 частини 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» може бути: свідоцтво про смерть другого з батьків дитини; рішення суду про встановлення факту самостійного виховання дитини, рішення суду про позбавлення батьківських прав другого з батьків дитини; рішення суду про визнання другого з батьків дитини недієздатним; рішення суду про визнання безвісті відсутнім другого з батьків. Відповідач звернув увагу на те, що у рапорті позивача від 29.10.2023 вх. №42/30235 та у рапорті вх.№42/31970 від 16.11.2023 нею не була долучена довідка Середньої загальноосвітньої школи №12 м. Києва від 10.11.2023 №80, яка була видана пізніше ніж позивачем було подано рапорт на звільнення та довідка №80 від 10.11.2023, яка видана директором Середньої загальноосвітньої школи №12 Солом`янського району м. Києва не може вважатись належним підтвердженням самостійного виховання дитини, оскільки директор школи не може об`єктивно підтвердити або спростувати факт не проживання разом з сім`єю батька дитини, а також не здійснення виховання останнім, лише підтверджує те, що батько не відвідує освітній заклад де навчається його донька. Відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог позивача у повному обсязі.

Ухвалою суду від 29.11.2023 відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Ухвалою суду від 23.01.2024 у задоволенні клопотання представника відповідача про розгляд справи за його участю відмовлено.

Сторони про відкриття провадження по даній справі судом були повідомлені належним чином, про що свідчить наявність у позивача, його представника адвоката Сакун В.А. та відповідача (військової частини НОМЕР_1 ) реєстрації кабінету електронного суду та в графі «доставлено» та «дата встановлення статусу» зазначено - 30.11.2023.

Розглянувши матеріали справи, вирішивши питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач: ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , є громадянкою України відповідно до паспорту серії НОМЕР_3 виданим Іллічівським РВ Маріупольського МУ УМВС України в Донецькій області від 22.11.2006 року.

Відповідач: Військова частина НОМЕР_1 (ЄДРПОУ: НОМЕР_4 ) - в даних правовідносинах є суб`єктом владних повноважень у відповідності до приписів п. 7 ч. 1 ст. 4 КАС України.

Як встановлено матеріалами справи та не заперечується сторонами по справі, позивач проходить військову службу за контрактом у військовій частині НОМЕР_1 .

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, позивачем був поданий рапорт на ім`я командира ІНФОРМАЦІЯ_4 з проханням клопотати перед вищим командуванням про звільнення її з військової служби, відповідно до ст.26 ч.5 п.3 підп. г Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» військовослужбовець який самостійно виховує дитину віком до 18 років. Особову справу просила направити до ІНФОРМАЦІЯ_5. До рапорту додано: копію свідоцтва про народження дитини; копію довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи на ОСОБА_3 ; копію рішення про розірвання шлюбу; копію паспорта громадянина України ОСОБА_1 ; копію ІНН ОСОБА_1 . Також у рапорті позивачем було зазначено: продовжувати службу у резерві не бажаю; проходити ВЛК не бажаю; претензій до командування частини не маю. Даний рапорт містить особистий підпис позивача та зазначено «клопочу по суті рапорта молодшого сержанта ОСОБА_1 » - командир ІНФОРМАЦІЯ_4 в/ч НОМЕР_1 ; «клопочу по суті рапорта командира ІНФОРМАЦІЯ_4» - командир ІНФОРМАЦІЯ_4 в/ч НОМЕР_1 ». Проаналізувавши даний рапорт судом встановлено, що він не містить ані дати подання даного рапорту, ані дати отримання цього рапорту та будь-якої резолюції щодо його розгляду.

Позивачем також був поданий рапорт на ім`я командира ІНФОРМАЦІЯ_4, в якому позивачем зазначено, що дійсним доповідаю, що позивачем 29.10.2023 до стройової частини відділення персоналу штабу в/ч НОМЕР_1 було надано рапорт на звільнення за сімейними обставинами відповідно до ст.26 ч.5 п.3 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу» військовослужбовець, який самостійно виховує дитину віком до 18 років з доданням копій відповідних документів (підтверджених відповідними оригіналами), а саме: копію свідоцтва про народження дитини; копію довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи на ОСОБА_3 ; копію рішення про розірвання шлюбу (де вказано, що дитина проживає із позивачем); копію паспорта громадянина України ОСОБА_1 ; копію ІПН ОСОБА_1 та з письмовим узгодженням на вище вказаному рапорті ТВО помічника командира в/ч НОМЕР_1 з правової роботи - начальника юридичної служби ст. лейтенанта юстиції. В рапорті зазначено, на сьогоднішній день процедуру її звільнення не завершено. Позивач просила дати вказівку відповідному підрозділу, надати їй правовий висновок, вказавши якими саме нормативними та регламентуючими документами обґрунтована відмова їй у звільненні за її рапортом на звільнення за сімейними обставинами. Даний рапорт також містить зазначення «клопочу по суті рапорта молодшого сержанта ОСОБА_1 » - командир ІНФОРМАЦІЯ_4 в/ч НОМЕР_1 ; «клопочу по суті рапорта командира ІНФОРМАЦІЯ_4» - командир ІНФОРМАЦІЯ_4 в/ч НОМЕР_1 ». Судом встановлено, що даний рапорт було отримано відповідачем 16.11.2023 року, що підтверджується кутовим штампом у нижньому правому куті відповідного рапорту про отримання вхідної кореспонденції де зазначено вх.№42/31970 від 16.11.2023 Вч НОМЕР_1 та у верхньому лівому куті даного рапорту зазначено - «немає відповідних документів».

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження виданим Іллічівським відділом реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції Донецької області Іллічівського відділу реєстрації актів цивільного стану серії НОМЕР_5 від 13.12.2007 року.

Відповідно до вищенаведеного свідоцтва про народження ОСОБА_3 , її батьком є ОСОБА_4 , шлюб з яким було розірвано ОСОБА_1 , що в свою чергу підтверджується рішенням суду від 11 квітня 2018 року Справа №265/2140/18.

Окрім цих документів, позивачем до рапорту були долучені: копія довідки про взяття на облік ВПО на ОСОБА_3 ; копію ІПН ОСОБА_3 ; копію паспорту та ІПН ОСОБА_1 .

Вже після подання рапорту до відповідача разом із вищенаведеними документами, позивачем була отримана довідка від директора Середньої загальноосвітньої школи №12 м. Києва, в якій було зазначено наступне: видана ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка навчається у 10-А класі СЗШ №12 Солом`янського району м. Києва з 01.09.2023. Мати - ОСОБА_1 сумлінно і відповідально займається її вихованням, цікавиться навчанням, приймає активну участь у житті класу і школи. За час навчання у СЗШ №12 батько, ОСОБА_4 з сім`єю не проживає, участі у вихованні ОСОБА_3 не приймає. До школи не приходить, із педагогами не спілкується, батьківські збори не відвідує. Довідка видана для пред`явлення на вимогу.

Вже після відкриття провадження по справі, представником позивача до матеріалів справи було долучено побутову характеристику від власника квартири датовану 19.12.2023, в якій зазначено - ОСОБА_6 власник квартири за адресою: АДРЕСА_2 , повідомляє, що з 10.09.2022 за його власним бажанням він надав допомогу переселенцям з м. Маріуполь та розмістив у своїй квартирі жінку із трьома дітьми (за попереднім спілкуванням - мати двох доньок разом із дівчинкою, батьки яких розлучені вже давно - мати знаходиться на військовій службі в ЗСУ, батько залишився в м. Маріуполь). За складом в оселі проживає 4 особи, а саме: ОСОБА_7 1980 року народження (мати двох дітей); ОСОБА_8 2010 року народження донька ОСОБА_7 ; ОСОБА_10 2013 року народження донька ОСОБА_7 ; ОСОБА_3 2007 року народження донька подруги ОСОБА_7. В продовж всього періоду проживання з 10.09.2022 по теперішній час, в квартирі продовжує проживати 4 вище наведені особи. Також за цей період ним спостерігався тричі приїзд мати ОСОБА_3 ОСОБА_1 . За час проживання будь-яких інших мешканців не з`являлось. Батько дівчинки ОСОБА_3 не проживає в квартирі разом з донькою, жодного разу його він не бачив. Чоловічих речей у квартирі немає. В довідці є припис - «даний факт підтверджую сусід з квартири за адресою: АДРЕСА_3 ОСОБА_14 19.12.2023».

Вищенаведені документи були отримані позивачем вже після поданого рапорту.

Наявність усіх вищенаведених та перелічених документів підтверджується наявними в матеріалах справи доказами та не оскаржується сторонами по справі.

Вважаючи протиправною відмову відповідача щодо не звільнення позивача за її рапортом на підставі підпункту «г» пункту 3 частини 5 статті 26 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу», контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби на підставах: під час проведення мобілізації та дії воєнного стану: військовослужбовці, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років, позивач звернулася до суду з позовом за захистом своїх прав та інтересів.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Згідно зі ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 65 Конституції України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Відповідно до ст. 106 Конституції України, Президент України, зокрема, приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.

Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» №2232-ХІІ (далі Закон №2232-ХІІ) здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 1 Закону №2232-ХІІ, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону №2232-XII, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Пунктом 6 ст. 2 Закону №2232-XII передбачені наступні види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

Згідно пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України передбачено, що Президент України приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.

Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» (затвердженим Законом України від 24.02.2022 № 2102-ІХ), введено в Україні воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24.02.2022 строком на 30 діб.

На момент розгляду адміністративної справи строк дії воєнного стану в Україні продовжено.

Відповідно до ч.7 ст.26 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу» звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Порядок проходження громадянами України (далі - громадяни) військової служби у Збройних Силах України та регулюються питання, пов`язані з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі визначено Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008 (далі Положення № 1153/2008)

Відповідно до п.12 Положення № 1153/2008, право видавати накази по особовому складу надається командирам, командувачам, начальникам, керівникам (далі - командири (начальники) органів військового управління, з`єднань, військових частин, установ, організацій, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, які утримуються на окремих штатах (далі - військові частини), за посадами яких штатом передбачено військове звання полковника (капітана 1 рангу) і вище, а також керівникам служб персоналу Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України.

Продовження дії контрактів із військовослужбовцями, які звільняються, у випадках, визначених законодавством, затвердження військовослужбовців на посади за мобілізаційним планом, присвоєння та позбавлення військового звання, пониження та поновлення у військовому званні, призначення на посади та звільнення з посад, призупинення військової служби або звільнення з військової служби осіб, які проходять строкову військову службу, оформлюється письмовими наказами по стройовій частині. Також наказами по стройовій частині в особливий період оформлюється продовження військової служби та дії контракту понад встановлені строки до термінів, визначених частиною дев`ятою статті 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Згідно п.35 Положення № 1153/2008 під час дії особливого періоду контракт припиняється (розривається), а військовослужбовець звільняється з військової служби за рішенням командування військової частини у період: після закінчення строку проведення мобілізації та до моменту введення воєнного стану - на підставах, передбачених пунктом 2 (крім підстав, передбачених підпунктами "ґ", "й" та "к") частини п`ятої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу"; протягом строку проведення мобілізації та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації - на підставах, передбачених пунктом 3 частини п`ятої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу"; 2) за бажанням військовослужбовця - за наявності підстав, передбачених підпунктами "а", "б", "в", "ґ", "ж", "к" пункту 1, а в особливий період (крім строку проведення мобілізації та дії воєнного стану) - за наявності підстав, передбачених підпунктами "а", "б", "в", "ґ", "й" та "к" пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця. При звільненні військовослужбовця з військової служби за рішенням командування військової частини відповідно до підпункту 1 пункту 35 цього Положення рапорт на звільнення військовослужбовцем не подається. У такому разі командуванням військової частини складається аркуш бесіди з військовослужбовцем за формою, визначеною Міністерством оборони України (п.233 Положення № 1153/2008).

Оскільки на сьогодні в Україні діє воєнний стан та оголошена загальна мобілізація підстави для звільнення військовослужбовців з військової служби за контрактом регулюються пунктом 3 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Відповідно до приписів абзацу 11 підпункту г пункту 3 частини 5 Закону України, «Про військовий обов`язок та військову службу», контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби на підставах: під час проведення мобілізації та дії воєнного стану: військовослужбовці, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років.

Як зазначалось вище, ОСОБА_1 проходить військову службу за контрактом у Військовій частині НОМЕР_1 , що не заперечується сторонами по справі.

В той же час, позивач виявила своє небажання продовжувати проходити військову службу та подала рапорт про звільнення з військової служби на підставі абзацу 11 пп. «г» п. 3 ч. 5 статті 26 Закону №2232-ХІІ через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): військовослужбовці, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років.

Тобто в контексті спірних правовідносин підставою для звільнення з військової служби під час дії воєнного стану позивач вважає те, що вона самостійно виховує дитину віком до 18 років.

Таким чином, предметом доказування в цій справі є доведеність факту самостійного виховання позивачем, яка проходить військову службу під час дії воєнного стану, дитини віком до 18 років.

Як встановлено судом, позивач у листопаді 2023 подала рапорт про звільнення її з військової служби за контрактом на підставі пп. «г» п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку з самостійним вихованням дитини до 18 років надавши у якості доказів до рапорту наступні документи: копію свідоцтва про народження дитини; копію довідки про взяття на облік ВПО на її доньку; копію ІПН доньки; копію рішення про розірвання шлюбу; копію свого паспорту та ІПН та відповідно до резолюції відповідач зазначив: «немає відповідних документів».

Також суд встановив, що Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області своїм рішенням від 11.04.2018 у справі №265/2140/18 позов задовольнив; розірвав шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , зареєстрований 28.10.2006 року Іллічівським відділом реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції Донецької області, актовий запис №477. Цим же судовим рішенням визначено: - «В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що він з відповідачкою з 28 жовтня 2006 року знаходиться у зареєстрованому шлюбі, від шлюбу мають неповнолітню доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка проживає з відповідачкою. Фактично шлюбні стосунки припинені з 07.12.2017 року в зв`язку з психологічною несумісністю через різні погляди на життя та сімейні обов`язки, що призвело до відсутності взаєморозуміння та припинення шлюбних відносин. Майнового спору та спору щодо місця проживання неповнолітньої доньки вони не мають».

Суд зауважує, що чинне законодавство не розкриває таке поняття як «самостійне виховання дітей одним з батьків».

Однак, аналіз норм Сімейного кодексу України, Закону України «Про охорону дитинства», Порядку надання відпустки при народженні дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 693 від 07.07.2021р., дозволяють висвітлити окремі аспекти такого терміну.

Зокрема, частиною 3 ст.11 Закону України № 2402-ІІІ від 26.04.2001р. «Про охорону дитинства» передбачено, що батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (чч.1 і 2 ст.15 вказаного Закону).

Відповідно до ч.ч.1 і 2 ст.141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Згідно з ч.ч.1 - 3 ст.157 Сімейного кодексу України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті.

Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Порядок надання відпустки при народженні дитини, затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 693 від 07.07.2021р., містить визначення термінів «одинока мати» та «одинокий батько».

Зокрема, одинока мати - мати, у актовому записі про народження дитини якої відомості про чоловіка як батька дитини внесені в установленому порядку за її вказівкою; мати дитини, батько якої помер, відповідно до рішення суду позбавлений батьківських прав, визнаний безвісно відсутнім або оголошений померлим, якщо ця дитина не була усиновлена іншим чоловіком; одинокий батько - батько дитини, матір якої померла, відповідно до рішення суду позбавлена батьківських прав, визнана безвісно відсутньою або оголошена померлою, якщо ця дитина не була усиновлена іншою жінкою.

Відповідно до постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 13 червня 2018 року у справі №822/2446/17 було викладено наступний правовий висновок:

«49.Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 № 9 (далі Постанова Пленуму ВСУ), одинокою матір`ю є жінка, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено в установленому порядку за вказівкою матері, вдова, інша жінка, яка виховує і утримує дитину сама.

50.Позаяк, правовий статус поняття «одинокого батька» не врегульований законодавством, вбачається можливим застосовування аналогії поняття «одинокої матері», тлумачення якого зазначено у Постанові Пленуму ВСУ. Тобто, для набуття статусу «одинока матір», «одинокий батько», необхідні 2 факти: не перебування у шлюбі, а також виховання і утримання дитини самими матір`ю чи батьком відповідно, тобто без участі іншого з подружжя у житті дитини.

51.Розірвання шлюбу на підставі рішення Генічеського районного суду Херсонської області від 17.10.2013 у справі № 653/3107/13-ц та встановлення місця проживання дитини ОСОБА_1 з позивачем, що включає в себе обов`язок батька щодо утримання та виховання дитини, згідно ухвали зазначеного суду від 01.11.2013, на які посилається позивач, не доводять факт відсутності участі матері у вихованні дитини та, відповідно, не підтверджують наявність у ОСОБА_1 статусу «одинокий батько»».

Відповідно до приписів ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду, отже суд не вбачає підстав відступити від вищезазначеного висновку у постанові Верховного Суду.

Підсумовуючи викладене, суд вважає, що документами, які підтверджують факт самостійного виховання батьком дитини (дітей) віком до 18 років є свідоцтво про народження дитини (дітей) та один з нижченаведених документів: свідоцтво про смерть батька; рішення суду про позбавлення батька батьківських прав; рішення суду про відібрання дитини у батька без позбавлення його батьківських прав; рішення суду про визнання батька безвісти зниклим; рішення суду про оголошення батька померлим.

Вказані документи об`єктивно дозволяють підтвердити факт відсутності участі батька у вихованні дитини та, як наслідок, наявність підстав для звільнення з військової служби на підставі пп.«г» п.3 ч.5 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Виходячи з викладеного, приймаючи до уваги ту обставину, що батько дитини не позбавлений батьківських прав, не визнаний безвісно відсутнім, не оголошений померлим, тому є відсутніми підстави стверджувати про те, що позивач є одинокою матір`ю або самостійно виховує неповнолітню дитину.

Враховуючи, що розірвання шлюбу між батьками, визначення місця проживання дітей з одним із батьків, як в даному випадку - із матір`ю, не впливає на обсяг прав та обов`язків обох батьків щодо виховання дітей, не звільняє того з батьків, хто проживає окремо, від батьківського обов`язку і не позбавляє права брати участь у вихованні дітей, ці обставини не можуть розглядатися як доказ самостійного виховання батьком дитини.

Окрім цього, в розглядуваному випадку є відсутніми фактичні відомості про те, що батько дитини ухиляється від виконання батьківських обов`язків або позбавлений батьківських прав, що б свідчило про самостійне виховання позивачем доньки віком до 18 років.

Стосовно наданої довідки за підписом директора Середньої загальноосвітньої школи №12 міста Києва від 10.11.2023, в якій зазначено, що батько ОСОБА_4 з сім`єю не проживає, участі у вихованні доньки не приймає, до школи не приходить та інше, так само як і побутова характеристика складена від 19.12.2023 власником квартири в якій мешкає донька ОСОБА_1 разом з її подругою та її дітьми, в якій зазначено, що батьки якої розлучені вже давно, мати знаходиться на військовій службі в ЗСУ, а батько залишився в м. Маріуполь, на переконання суду у зв`язку з вищенаведеним, не є тими доказами на підтвердження факту самостійного здійснення виховання позивачем своєї доньки та доказами щодо фактичного усунення батька від виконання ним своїх батьківських обов`язків.

Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку, що проживання батьків окремо, розірвання шлюбу, визначення місця проживання дітей з одним із батьків не впливає на обсяг прав та обов`язків батьків щодо виховання дітей, а також не звільняє того з батьків, хто проживає окремо, від батьківського обов`язку і не позбавляє права брати участь у вихованні дітей, тому розірвання шлюбу між батьками, проживання батьків окремо, визначення місця проживання дітей із батьком, не можуть розцінюватися як самостійне виховання батьком дитини та бути підставою для звільнення особи з військової служби відповідно до пп.«г» п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Відповідно до ч. 1 ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Згідно приписів ч. 1 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього кодексу, проте згідно ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема у справах «Салов проти України», «Проніна проти України» та «Серявін та інші проти України»: принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»).

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін на підтвердження своїх правових позицій, суд дійшов переконання, що вимоги позивача не знаходять належного правового обґрунтування та спростовуються наявними у справі доказами, у зв`язку з чим, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 слід відмовити.

Судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статтями 2, 5-11, 19, 72-77, 90, 139, 241-246, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративний позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити у повному обсязі.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 24 січня 2024 року.

Апеляційна скарга подається до Першого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя І.О. Голошивець