Справа № 460/20439/23
Суддя: С.А. Борискін
Дата ухвалення: 2024-01-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

23 січня 2024 року м. Рівне №460/20439/23

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Борискіна С.А., розглянувши за правилами письмового провадження без повідомлення учасників справи, адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
доДержавної служби України з безпеки на транспорті в особі Відділу державного нагляду (контролю) у Рівненській області
про визнання протиправним та скасування рішення, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом до Державної служби України з безпеки на транспорті (далі відповідач), в якому просив визнати протиправною та скасувати постанову від 15.08.2023 №023922 про застосування адміністративно-господарського штрафу в сумі 17000,00 грн.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що на даний час проходить службу у Збройних Силах України. Разом з тим, ним отримано постанову Державної служби України з безпеки на транспорті від 15.08.2023 №023922 про застосування до нього адміністративно-господарського штрафу в сумі 17000,00 грн, підставою для винесення якої слугувало ненадання працівнику Укртрансбезпеки товарно-транспортної накладної на вантаж та інших документів. Вважаючи таку постанову протиправною, позивач вказав, що 20.04.2021, на підставі відповідної довіреності, ним надано право розпорядження належним йому на праві власності майном, а саме: автомобілем марки MERCEDES-BENZ 413CDI, 2005 року випуску, реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 та причіпом-платформою марки GLOWACZ G3 06H 2500V, реєстраційний номерний знак НОМЕР_2 , на користь третіх осіб. Стверджує, що оскільки він не здійснював відповідне вантажне перевезення, а всього лиш передав згідно з довіреністю право розпоряджатися належними йому транспортними засобами іншим особам, у нього відсутній статус автомобільного перевізника, який надає транспортно-експедиційні послуги, а відтак, на переконання позивача, відповідач неправомірно наклав на нього штраф на підставі спірної постанови. З наведених підстав позивач просив суд позов задовольнити.

Ухвалою суду від 04.09.2023 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі №460/20439/23 та вирішено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Розгляд справи по суті призначено у відкритому судовому засіданні 28.09.2023.

12.09.2023, з використанням підсистеми «Електронний суд», відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, за змістом якого позовні вимоги не визнав з огляду на їх необґрунтованість й безпідставність. В обґрунтування своїх заперечень вказав, що чинне законодавство чітко визначає підстави для відповідальності автомобільного перевізника, зокрема, у разі порушення законодавства про автомобільний транспорт. При цьому, на перевізника покладено обов`язок із забезпечення водія усіма необхідними документами, а на водія щодо пред`явлення таких документів для перевірки, тому, відсутність у водія під час перевезення вантажу передбачених законом документів становить склад господарського правопорушення, за яке до автомобільних перевізників застосовується адміністративно-господарський штраф. Зазначив, що 04.07.2023 під час рейдової перевірки зареєстрованого на позивача транспортного засобу, яким здійснювалось вантажне перевезення автомобілів, виявлено порушення окремих вимог законодавства про автомобільний транспорт, а саме статті 34 Закону України «Про автомобільний транспорт» та Правил перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні перевезення вантажів за відсутності на момент перевірки товарно-транспортної накладної або іншого визначеного законодавством документа; перевізник не забезпечив водія протоколом перевірки та адаптації тахографу; водій не надав інформації про режим роботи праці та відпочинку водія за 04.07.2023. При цьому, водій транспортного засобу не надав жодних пояснень або ж інформації щодо використання такого засобу, наявності довіреності тощо. З актом перевірки водій ознайомився та підписав. Також, відповідач зауважив, що на момент виникнення спірних правовідносин, під час здійснення Укртрансбезпекою своїх повноважень, позивач не надав документів, які б підтверджували ту обставину, що він не є автомобільним перевізником. Тому, на переконання відповідача, надані до позову матеріали відносно того, що автомобільним перевізником на момент перевірки була інша особа, не є юридично значимими документами для цілей визначення перевізника, оскільки такі документи були відсутні на місці події, а фактичні обставини, зафіксовані в акті, який є первинним носієм доказової інформації. Подання позивачем такого роду матеріалів жодним чином не спростовує та не змінює встановлених на місці події фактичних обставин, зафіксованих в акті проведення перевірки, не створює для цього акту наслідків юридично-дефектного документа та не нівелює зафіксованих в акті обставин. Таким чином, відповідач вважає, що доводи позовної заяви не підтверджують наявність порушень в діях контролюючого органу під час проведення рейдової перевірки, а оскаржуваний акт індивідуальної дії є таким, що прийнятий відповідно до вимог чинного законодавства. З урахуванням викладеного, відповідач просив суд у задоволенні позову відмовити повністю.

Ухвалою суду від 28.09.2023, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, уточнено назву відповідача з Державної служби України з безпеки на транспорті на Державну службу України з безпеки на транспорті в особі Відділу державного нагляду (контролю) у Рівненській області та відкладено розгляд справи до 26.10.2023 з метою забезпечення участі позивача у судовому засіданні.

У судове засідання, призначене на 26.10.2023, позивач не з`явився та участь свого представника не забезпечив. До початку судового засідання подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, у якій позовні вимоги підтримав і просив задовольнити.

У свою чергу, представник відповідача у судовому засіданні (у режимі відеоконференцзв`язку) позовні вимоги не визнала, в обґрунтування чого навела доводи й аргументи, аналогічні викладеним у відзиві на позовну заяву. При цьому, звернула увагу суду, що позивачем не оспорюється питання щодо порушення процедури розгляду та винесення постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу, установленої вимогами чинного законодавства. Зауважила, що розгляд справи про накладення штрафу здійснювався за участі уповноваженого представника позивача, який не надав належних і достатніх пояснень та/або документів, які б спростовували виявлені порушення, а також підтверджували відсутність у позивача статусу автомобільного перевізника. З огляду на наведене, представник відповідача просила суд відмовити у задоволенні позову повністю.

Ухвалою суду від 26.10.2023, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, у судовому засіданні оголошено перерву до 13.11.2023 у зв`язку із витребуванням у відповідача додаткових доказів по справі.

У судове засідання 13.11.2023 учасники справи не прибули, про дату, час та місце його проведення повідомлялись належним чином. До початку судового засідання представник відповідача подав до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Ухвалою суду від 13.11.2023 здійснено перехід до розгляду адміністративної справи №460/20439/23 у порядку письмового провадження.

З урахуванням вимог частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши матеріали та з`ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду й вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд встановив наступне.

Відомостями Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань підтверджується, що ОСОБА_1 є фізичною особою-підприємцем (дата державної реєстрації 21.06.2004, дата запису 21.09.2004, номер запису 0000069), основним видом економічної діяльності якої є «47.19 Інші види роздрібної торгівлі в неспеціалізованих магазинах (основний)».

Згідно з довідкою Військової частини НОМЕР_3 від 26.08.2023 №644, з 11.03.2022 позивач перебуває на військовій службі у Військовій частині НОМЕР_3 (а.с.11).

04.07.2023 посадовими особами Державної служби України з безпеки на транспорті (Відділ державного нагляду (контролю) у Львівській області), відповідно до щотижневого Графіка проведення рейдових перевірок від 03.07.2023 №45191/31/27-23 (з 03.07.2023 по 09.07.2023) та Направлення на рейдову перевірку (перевірку на дорозі) від 03.07.2023 №013177 з 03.07.2023 по 09.07.2023 (а.с.67), на ділянці автомобільної дороги «М-06 Київ-Чоп» 529 км + 200 м зупинений транспортний засіб марки MERCEDES-BENZ, реєстраційний номерний знак (далі р.н.з.) НОМЕР_1 , з причепом марки GLOWACZ, р.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_2 (посвідчення водія серії НОМЕР_4 , видане 22.09.2021 ТСЦ 5641) (а.с.37-38).

Транспортні засоби MERCEDES-BENZ 413CDI, 2005 року випуску, р.н.з. НОМЕР_1 , та спеціалізований причіп-платформа марки GLOWACZ G3 06H 2500V, р.н.з. НОМЕР_2 , належать на праві власності ОСОБА_1 свідоцтва про реєстрацію транспортних засобів серії НОМЕР_5 та серії НОМЕР_6 відповідно (а.с.37-38).

За результатами перевірки, 04.07.2023 посадовою особою Відділу державного нагляду (контролю) у Львівській області Державної служби України з безпеки на транспорті складено Акт №АР013539 проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час здійснення перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом, у якому зафіксовано, що під час проведення вказаного заходу контролю виявлено порушення позивачем «вимог статті 34 Закону України «Про автомобільний транспорт», Правил перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні, а саме: перевезення вантажів за відсутності на момент перевірки товарно-транспортної накладної або іншого визначеного законодавством документа; перевізник не забезпечив водія протоколом перевірки та адаптації тахографу; водій не надав інформації про режим роботи праці та відпочинку водія за 04.07.2023, у тому числі порушення, відповідальність за які передбачена статтею 60 Закону України «Про автомобільний транспорт», а саме: абзац 3 частина 1 перевезення вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, перелік яких визначений статтями 39 і 48 цього Закону.

Пояснення водія про причини порушень: «з актом ознайомлений», тобто водій ОСОБА_2 ознайомлений з вказаним актом під особистий підпис та заперечень щодо його змісту не висловив (а.с.23).

Відповідно до супровідного листа від 05.07.2023 №20866/31/18-23, Акт перевірки від 04.07.2023 №АР013539 разом з матеріалами, які слугували підставою для його складання, скеровано для розгляду до Відділу державного нагляду (контролю) у Рівненській області (а.с.36).

Згідно з повідомленням про розгляд справи від 21.07.2023 №54976/35/24-23, позивача проінформовано про розгляд справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт на 01.08.2023 та надіслано копію Акта перевірки від 04.07.2023 №АР013539 (а.с.30, 31).

На підставі заяви позивача від 01.08.2023, розгляд справи про порушення перенесено на 15.08.2023, про що ОСОБА_1 повідомлено відповідним рекомендованим поштовим листом (№59142/35/24-23 від 04.08.2023) (а.с.28-29, 32).

Разом з тим, 15.08.2023 начальником Відділу державного нагляду (контролю) у Рівненській області Державної служби України з безпеки на транспорті, за результатами розгляду справи ФОП ОСОБА_1 про порушення законодавства про автомобільний транспорт, складено постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу №023922, якою, на підставі абзацу третього частини першої статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт», у зв`язку з перевезенням вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених статтею 48 Закону України «Про автомобільний транспорт», на позивача накладено адміністративно-господарський штраф у сумі 17000,00 грн (а.с.10, 22).

Вважаючи постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу протиправною, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції Україні передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Постановою Кабінету Міністрів України «Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади» від 10.09.2014 №442 утворено Державну службу України з безпеки на транспорті, реорганізувавши шляхом злиття Державну інспекцію з безпеки на морському та річковому транспорті, Державну інспекцію з безпеки на наземному транспорті (абзац четвертий пункту 1 цієї Постанови).

У свою чергу, постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 №103 затверджено Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті (далі Положення №103), відповідно до пункту 1 якого Державна служба України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Віце-прем`єр-міністра з відновлення України - Міністра розвитку громад, територій та інфраструктури і який реалізує державну політику з питань безпеки на наземному транспорті.

Підпунктами 2, 11, 15, 19, 54, 57, 58 пункту 5 Положення №103 передбачено, що Укртрансбезпека відповідно до покладених на неї завдань: здійснює державний нагляд (контроль) за додержанням вимог законодавства на автомобільному, міському електричному, залізничному транспорті; здійснює передбачений законодавством контроль за міжнародними перевезеннями пасажирів і вантажів автомобільним транспортом на території України; здійснює габаритно-ваговий контроль транспортних засобів у зонах габаритно-вагового контролю; здійснює контроль за додержанням перевізниками вимог режиму праці та відпочинку, що здійснюють перевезення пасажирів і вантажів автомобільним транспортом; проводить перевірки за додержанням суб`єктами господарювання, фізичними особами та юридичними особами вимог законодавства про транспорт; проводить перевірку транспортно-експедиційної документації на здійснення перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом; здійснює контроль наявності, видачу дозвільних документів на здійснення перевезень та контроль відповідності виду перевезення, що фактично здійснюється.

Згідно з пунктом 8 вказаного Положення, Укртрансбезпека здійснює свої повноваження безпосередньо, через утворені в установленому порядку територіальні органи. Державні службовці та працівники Укртрансбезпеки мають службові посвідчення відповідно до законодавства.

Засади організації та діяльності автомобільного транспорту визначає Закон України «Про автомобільний транспорт» від 05.04.2001 №2344-ІІІ (далі Закон №2344-ІІІ), що регулює відносини між автомобільними перевізниками, замовниками транспортних послуг, органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, пасажирами, власниками транспортних засобів, а також їх відносини з юридичними та фізичними особами - суб`єктами підприємницької діяльності, які забезпечують діяльність автомобільного транспорту та безпеку перевезень (стаття 3).

Статтею 2 Закону №2344-ІІІ передбачено, що законодавство про автомобільний транспорт складається із цього Закону, законів України «Про транспорт», «Про дорожній рух», чинних міжнародних договорів та інших нормативно-правових актів у сфері автомобільних перевезень.

При цьому, статтею 5 даного Закону визначено, що основним завданням державного регулювання та контролю у сфері автомобільного транспорту є створення умов безпечного, якісного й ефективного перевезення пасажирів та вантажів, надання додаткових транспортних послуг.

За змістом частини чотирнадцятої статті 6 Закону №2344-ІІІ, державний контроль автомобільних перевізників на території України здійснюється шляхом проведення планових, позапланових і рейдових перевірок (перевірок на дорозі).

Рейдові перевірки (перевірки на дорозі) дотримання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом здійснюються шляхом зупинки транспортного засобу або без такої зупинки посадовими особами центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, та його територіальних органів, які мають право зупиняти транспортний засіб у форменому одязі за допомогою сигнального диска (жезла) відповідно до порядку, затвердженого Кабінетом Міністрів України (частина сімнадцята статті 6 Закону №2344-ІІІ).

Процедуру проведення рейдових перевірок (перевірок на дорозі) щодо додержання автомобільними перевізниками вимог законодавства про автомобільний транспорт визначає Порядок проведення рейдових перевірок (перевірок на дорозі), затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.11.2006 №1567 (далі Порядок №1567).

Так, відповідно до пункту 2 Порядку №1567, рейдовим перевіркам (перевіркам на дорозі) підлягають усі транспортні засоби вітчизняних та іноземних автомобільних перевізників, що здійснюють автомобільні перевезення пасажирів та вантажів на території України.

Згідно з пунктом 4 Порядку №1567, рейдові перевірки (перевірки на дорозі) на автомобільному транспорті проводяться посадовими особами Укртрансбезпеки та її територіальних органів у форменому одязі, які мають відповідне службове посвідчення, направлення на рейдову перевірку (перевірку на дорозі) згідно з додатком 1-1, сигнальний диск (жезл) та індивідуальну печатку.

Пунктами 12, 13 вказаного Порядку передбачено, що рейдова перевірка (перевірка на дорозі) здійснюється на підставі щотижневого графіка. Графік проведення рейдових перевірок (перевірок на дорозі) складається та затверджується керівником або заступником керівника Укртрансбезпеки або її територіального органу з урахуванням стану аварійності, періоду, що пройшов від попередньої перевірки, забезпечення належного рівня транспортного обслуговування в окремих регіонах, інформації про діяльність осіб, що незаконно надають послуги з перевезень, перевірки дотримання умов перевезень, визначених дозволом (договором) на перевезення, та інших обставин.

За приписами пункту 14 цього Порядку, рейдовою перевіркою (перевіркою на дорозі) є перевірка транспортних засобів автомобільних перевізників на всіх видах автомобільних доріг на маршруті руху в будь-який час з урахуванням інфраструктури (автовокзали, автостанції, автобусні зупинки, місця посадки та висадки пасажирів, стоянки таксі і транспортних засобів, місця навантаження та розвантаження вантажних автомобілів, зони габаритно-вагового контролю, інші об`єкти, що використовуються автомобільними перевізниками для забезпечення діяльності автомобільного транспорту) щодо додержання автомобільними перевізниками вимог законодавства про автомобільний транспорт.

Під час проведення рейдової перевірки (перевірки на дорозі) перевіряється, зокрема: наявність визначених статтями 39 і 48 Закону №2344-ІІІ документів, на підставі яких здійснюються перевезення автомобільним транспортом; додержання вимог статей 53, 56, 57 і 59 Закону №2344-ІІІ; додержання водієм режиму праці та відпочинку, а також вимоги щодо наявності в автобусі двох водіїв у разі перевезення пасажирів на відстань 500 і більше кілометрів або перевезення організованих груп дітей за маршрутом, який виходить за межі населеного пункту та має протяжність понад 250 кілометрів; виконання водієм інших вимог Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту та Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, інших нормативно-правових актів (пункт 15 Порядку №1567).

Положеннями абзацу першого пункту 21 Порядку №1567 установлено, що у разі виявлення в ході рейдової перевірки (перевірки на дорозі) транспортного засобу порушення законодавства про автомобільний транспорт посадовою особою (особами), що провела перевірку, складається акт за формою згідно з додатком 3.

А згідно з пунктом 22 цього ж Порядку, у разі відмови водія від підписання акта рейдової перевірки (перевірки на дорозі) транспортного засобу посадова особа (особи), що провела перевірку, вносить про це запис.

За правилами пунктів 25, 26 Порядку №1567, справа про порушення розглядається в територіальному органі Укртрансбезпеки за місцезнаходженням автомобільного перевізника або за місцем виявлення порушення (за письмовою заявою уповноваженої особи автомобільного перевізника) не пізніше ніж протягом двох місяців з дня його виявлення.

Справа про порушення розглядається у присутності уповноваженої особи автомобільного перевізника. Про час і місце розгляду справи про порушення уповноважена особа автомобільного перевізника повідомляється під розписку чи рекомендованим листом із повідомленням або надсиланням на офіційну електронну адресу (за наявності).

Разом з тим, у разі неявки уповноваженої особи автомобільного перевізника справа про порушення розглядається без її участі. За наявності підстав керівник територіального органу Укртрансбезпеки або його заступник виносить постанову про застосування адміністративно-господарських штрафів, яка оформляється згідно з додатком 5 (пункт 27 Порядку №1567).

З матеріалів справи судом встановлено, що повідомлення про розгляд справи про порушення ОСОБА_1 законодавства про автомобільний транспорт на 01.08.2023 та 15.08.2023 направлялись відповідачем рекомендованими поштовими листами з повідомленнями на офіційну адресу позивача ( АДРЕСА_1 ) 21.07.2023 та 04.08.2023 відповідно, що не заперечується останнім за змістом поданої ним заяви по суті (а.с.28-29, 30, 31, 32).

При цьому, суд враховує, що на підставі заяви позивача від 01.08.2023, розгляд справи про порушення було перенесено відповідачем на 15.08.2023, про що ОСОБА_1 повідомлено у встановленому порядку (а.с.34).

Тому, на переконання суду, відповідач виконав установлений вимогами чинного законодавства обов`язок щодо повідомлення позивача про розгляд справи про порушення.

Разом з тим, позивач, з огляду на проходження ним військової служби, на розгляд справи не прибув, клопотань, заяв чи пояснень по суті справи не надавав.

Натомість, матеріалами справи підтверджується, що розгляд справи про порушення позивачем вимог законодавства про автомобільний транспорт здійснено відповідачем у присутності представника позивача за довіреністю ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яким під час такого розгляду надавались усні пояснення по суті справи, а також копії наявних документів.

Між тим, суд зауважує, що відсутність особи під час розгляду справи про накладення адміністративно-господарського штрафу не позбавляє таку особу права спростовувати свою вину у суді, та, у зв`язку з цим, не може бути самостійною підставою для скасування постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу.

Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 01.03.2018 у справі №820/4810/17, яка враховується судом в силу приписів частини п`ятої статті 242 КАС України.

Суд вважає, що відповідачем не порушено процедури розгляду справи позивача про порушення ним вимог законодавства про автомобільний транспорт та винесення постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу, передбачених, зокрема, вимогами Порядку №1567.

Отже, процедура винесення оспорюваної постанови про застосування до позивача адміністративно-господарського штрафу є дотриманою, а дослідженими судом доказами повною мірою доведено, що відповідач не допустив процедурних порушень, притягаючи позивача до адміністративної відповідальності.

Оцінюючи обґрунтованість підстав для притягнення позивача до адміністративно-господарської відповідальності, суд враховує таке.

Відповідно до частини другої статті 2 Закону України «Про транспорт» від 10.11.1994 №232/94-ВР, нормативні акти, які визначають умови перевезень, порядок використання засобів транспорту, шляхів сполучення, організації безпеки руху, охорони громадського порядку, пожежної безпеки, санітарні та екологічні вимоги, що діють на транспорті, є обов`язковими для власників транспорту і громадян, які користуються послугами транспорту та шляхами сполучення.

Нормами статті 1 Закону №2344-ІІІ визначено, що автомобільний перевізник це фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами.

Автомобільним перевізником, що здійснює перевезення вантажів на договірних умовах, є суб`єкт господарювання, який відповідно до законодавства надає послугу згідно з договором про перевезення вантажу транспортним засобом, що використовується на законних підставах (частина перша статті 33 Закону №2344-ІІІ).

З аналізу змісту вказаної норми слід дійти висновку, що наявність статусу «автомобільного перевізника, що здійснює перевезення вантажів» пов`язується з наступними ознаками:

1) наявність договору про перевезення вантажу транспортним засобом;

2) використання транспортного засобу на законних підставах.

Одночасне встановлення двох із наведених вище умов є підставою стверджувати, що відповідний суб`єкт є «автомобільним перевізником, що здійснює перевезення вантажів».

Суд вважає за необхідне зауважити, що за змістом відзиву на позовну заяву, відповідачем зазначено, що під час здійснення перевірки транспортного засобу у позивача не було вищезазначених ознак, наявних документів, договору про оренду транспортного засобу або ж належних доказів використання транспортного засобу на законних підставах.

Водночас, незважаючи на наявність вказаних обставин, відповідачем розглянуто справу про порушення та притягнуто позивача до адміністративно-господарської відповідальності.

Вимоги до автомобільного перевізника установлені статтею 34 Закону №2344-ІІІ, частиною першою якої визначено, що автомобільний перевізник повинен:

- виконувати вимоги цього Закону та інших законодавчих і нормативно-правових актів України у сфері перевезення пасажирів та/чи вантажів;

- утримувати транспортні засоби в належному технічному і санітарному стані та забезпечувати їх зберігання відповідно до вимог статті 21 цього Закону;

- забезпечувати контроль технічного і санітарного стану транспортних засобів перед виїздом на маршрут;

- забезпечувати проведення медичного контролю стану здоров`я водіїв;

- організувати проведення періодичного навчання водіїв методам надання домедичної допомоги потерпілим від дорожньо-транспортних пригод;

- забезпечувати умови праці та відпочинку водіїв згідно з вимогами законодавства;

- забезпечувати проведення стажування та інструктажу водіїв у порядку, визначеному центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері транспорту;

- забезпечувати безпеку дорожнього руху;

- забезпечувати водіїв відповідною документацією на перевезення пасажирів.

Згідно з частинами першою, третьою статті 47 згаданого вище Закону, до внутрішніх перевезень вантажів відносяться перевезення вантажів між пунктами відправлення та призначення, розташованими в Україні, та комплекс допоміжних операцій, пов`язаних з цими перевезеннями, а також технологічні перевезення вантажів, що здійснюються в межах одного виробничого об`єкта без виїзду на автомобільні дороги загального користування.

Правила перевезень вантажів транспортними засобами затверджує центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері транспорту.

Автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення (частина перша статті 48 Закону №2344-ІІІ).

За приписами частини другої статті 48 Закону №2344-ІІІ, документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є:

- для автомобільного перевізника - документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством;

- для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.

В силу вимог частини першої статті 60 Закону №2344-ІІІ, за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи, зокрема, за перевезення пасажирів та вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених статтями 39 і 48 цього Закону, передбачено штраф у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Суд звертає увагу на наявність у матеріалах справи копій митних декларацій (форми МД-2), на підставі яких здійснювалось розмитнення та ввезення в Україну вантажу (легкових автомобілів) з використанням належних позивачу транспортних засобів, що свідчить про здійснення водієм перевезення не лише по території України, а й за її межами, тобто про наявність у такого перевезення також статусу міжнародного, що не заперечується й сторонами справи.

За правилами частин сьомої, восьмої статті 53 Закону №2344-ІІІ, у транспортних засобах, що здійснюють міжнародні перевезення пасажирів та/або вантажів, установлюються і використовуються контрольні пристрої - тахографи.

Водії транспортних засобів, що належать резидентам або нерезидентам України, зобов`язані допускати до перевірки тахографів посадових осіб центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, надавати їм реєстраційні листки режиму праці та відпочинку водіїв - тахокарти, а також, у разі якщо у транспортному засобі використовуються цифрові тахографи, роздруковувати на паперовому носії інформацію про роботу та відпочинок водіїв.

Згідно з пунктом 2.4 розділу ІІ Інструкції з використання контрольних пристроїв (тахографів) на автомобільному транспорті, затвердженої наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 24.06.2010 №385, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 20.10.2010 за №946/18241 (далі Інструкція №385), транспортні засоби, призначені для перевезення небезпечних вантажів, обладнують тахографами з урахуванням положень пунктів 2.1 - 2.3 цього розділу та відповідно до законодавства щодо встановлення вимог до конструкцій таких транспортних засобів.

Відповідно до пункту 3.3 розділу ІІІ Інструкції №385, водій транспортного засобу, обладнаного тахографом:

- забезпечує правильну експлуатацію тахографа та управління режимами його роботи відповідно до інструкції виробника тахографа;

- своєчасно встановлює, змінює і заповнює тахокарти та забезпечує їх належне зберігання;

- використовує тахокарти (у разі використання аналогового тахографа) або у разі використання цифрового тахографа - особисту картку водія кожного дня, протягом якого керував транспортним засобом;

- має при собі: протокол про перевірку та адаптацію тахографа до транспортного засобу; заповнені тахокарти у кількості, що передбачена ЄУТР (994_016), або картку водія чи роздруківку даних роботи тахографа у разі обладнання транспортного засобу цифровим тахографом;

- у разі несправності або пошкодження аналогового тахографа своєчасно записує від руки дані щодо режиму роботи та відпочинку на зворотному боці тахокарти, де нанесена сітка з відповідними графічними позначками, інформує про це відповідну посадову особу перевізника, з яким водій перебуває у трудових відносинах (для найманих водіїв);

- у разі несправності або пошкодження цифрового тахографа або картки до нього своєчасно записує від руки дані щодо режиму роботи та відпочинку на зворотному боці аркуша, призначеного для роздруківки даних, що використовують у даному тахографі, та забезпечує належне зберігання таких записів.

З аналізу наведених норм слідує, що за відсутності документів, на підставі яких виконуються вантажні перевезення, передбачених статтею 48 Закону №2344-III, зокрема, для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством, застосовуються адміністративно-господарські штрафи.

При цьому, до переліку інших документів для здійснення перевезень вантажів, передбачених законодавством, в даному випадку, віднесено протокол про перевірку та адаптацію тахографа до транспортного засобу, картку водія чи роздруківку даних роботи тахографа у разі обладнання транспортного засобу цифровим тахографом (пункт 3.3 розділу ІІІ Інструкції №385).

З огляду на наведені вище положення Закону №2344-ІІІ та Інструкції №385, водій повинен був пред`явити посадовим особам Укртрансбезпеки протокол про перевірку та адаптацію тахографа до транспортного засобу, заповнені тахокарти у кількості, що передбачена ЄУТР (994_016), або картку водія чи роздруківку даних роботи тахографа у разі обладнання транспортного засобу цифровим тахографом, однак вказані документи були відсутні на момент проведення перевірки, що також підтверджується відсутністю у водія будь-яких заперечень до змісту акта перевірки.

Щодо відсутності на момент проведення перевірки товарно-транспортної накладної на вантаж суд зазначає, що за приписами пункту 1 глави 1 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 №363 (далі Правила №363):

- перевізник - фізична або юридична особа суб`єкт господарювання, який надає послуги з перевезень вантажів чи здійснює за власний кошт перевезення вантажів автомобільними транспортними засобами;

- товарно-транспортна документація - комплект юридичних документів, на підставі яких здійснюють облік, приймання, передавання, перевезення, здавання вантажу та взаємні розрахунки між учасниками транспортного процесу;

- товарно-транспортна накладна - єдиний для всіх учасників транспортного процесу документ, призначений для обліку товарно-матеріальних цінностей на шляху їх переміщення, розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи, та є одним із документів, що може використовуватися для списання товарно-матеріальних цінностей, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, що може бути складений у паперовій та/або електронній формі та має містити обов`язкові реквізити, передбачені цими Правилами.

Відповідно до пункту 11.1 глави 11 зазначених Правил, основним документом на перевезення вантажів є товарно-транспортна накладна, форму якої наведено в додатку 7до цих Правил.

Товарно-транспортну накладну суб`єкт господарювання може оформлювати без дотримання форми, наведеної в додатку 7 до цих Правил, за умови наявності в ній інформації про назву документа, дату і місце його складання, найменування (прізвище, ім`я, по батькові) Перевізника та/або експедитора, замовника, вантажовідправника, вантажоодержувача, найменування та кількість вантажу, його основні характеристики та ознаки, які дають можливість однозначно ідентифікувати цей вантаж, автомобіль (марка, модель, тип, реєстраційний номер), причіп/напівпричіп (марка, модель, тип, реєстраційний номер), пункти навантаження та розвантаження із зазначенням повної адреси, посади, прізвища та підписів відповідальних осіб вантажовідправника, вантажоодержувача, водія та/або експедитора.

Сторони можуть внести до товарно-транспортної накладної будь-яку іншу інформацію, яку вони вважають необхідною.

Аналіз вищезазначених положень Правил №363 та форми, яка наведена в додатку 7 до цих Правил, свідчить, що у будь-якому разі товарно-транспортна накладна має містити обов`язкову інформацію (обов`язкові реквізити) визначену цими Правилами та відображену у додатку.

Отже, положення Закону №2344-ІІІ та Правил №363 визначають, що товарно-транспортна накладна обов`язково повинна оформлятися, якщо перевезення вантажу здійснюється автомобільним транспортом на договірних умовах (тобто коли є послуга перевезення вантажу).

Варто зазначити, що в силу вимог статті 48 Закону №2344-III, водій був зобов`язаний пред`явити уповноваженим особам Укртрансбезпеки товарно-транспортну накладну на вантаж, адже такий документ прямо передбачений у вказаній правовій нормі, а також вимогами Правил №363.

Натомість, матеріалами справи підтверджується та не заперечується позивачем за змістом позовної заяви, що на момент проведення рейдової перевірки у водія, який виконував перевезення з використанням належних позивачу на праві власності транспортних засобів, була відсутня товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж (легкові автомобілі).

Відтак, непред`явлення під час проведення перевірки, зазначених у статті 48 Закону №2344-III документів, на підставі яких здійснюються внутрішні перевезення вантажів, свідчить про порушення законодавства про автомобільний транспорт, що має наслідком для застосування санкцій, визначених статтею 60 Закону №2344-ІІІ.

При цьому, надані водієм ОСОБА_2 при перевірці митні декларації на згадані вище автомобілі (а.с.26, 27), на переконання суду не можуть вважатися товарно-транспортними документами в розумінні законодавства у сфері автомобільного транспорту, позаяк відповідно до пункту 20 частини першої статті 4 Митного кодексу України, митна декларація - заява встановленої форми, в якій особою зазначено митну процедуру, що підлягає застосуванню до товарів, та передбачені законодавством відомості про товари, умови і способи їх переміщення через митний кордон України та щодо нарахування митних платежів, необхідних для застосування цієї процедури.

Суд звертає увагу, що інформація про фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 як автомобільного перевізника не зазначена у згаданих вище митних деклараціях, на підставі яких здійснювалось розмитнення вантажу.

Також, в матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження наявності укладеного між ОСОБА_1 та іншими особами (замовниками послуг) договору про перевезення вантажу транспортними засобами, якими позивач володіє на законних підставах.

Крім того, інформації про те, що саме фізична особа-підприємець ОСОБА_1 виступав автомобільним перевізником у спірних правовідносинах Акт перевірки від 04.07.2023 №АР013539 також не містить.

Суд вважає за необхідне зауважити на тому, що згідно з наданими відповідачем додатковими поясненнями по справі від 10.11.2023, 15.08.2023, під час розгляду справи про порушення та застосування до позивача адміністративно-господарського штрафу, був присутній представник ОСОБА_1 за довіреністю від 20.04.2021 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який надав копії наявних у нього документів (довіреності, паспорта, документів про реєстрацію транспортних засобів), а також усні пояснення щодо відсутності у позивача статусу автомобільного перевізника у спірних правовідносинах. Однак, зазначена інформація та документи не були належним чином враховані відповідачем при вирішені питання про притягнення позивача до відповідальності.

Поряд з цим, покликання відповідача на відсутність пояснень, доводів та доказів того, ким саме ОСОБА_4 чи ОСОБА_3 , в користуванні яких перебуває відповідний транспортний засіб, було надано право керування транспортним засобом для перевезення водієм вантажу 04.07.2023, як на підставу для притягнення до відповідальності саме ОСОБА_1 як власника транспортних засобів, не заслуговують на увагу суду з огляду на їх необґрунтованість.

Суд зазначає, що, за наведених обставин, відсутність (недостатність) у суб`єкта владних повноважень (його посадових осіб) належних і достатніх доказів (інформації та/або документів) для притягнення до відповідальності належного користувача транспортного засобу, не може слугувати обґрунтованою підставою для притягнення до такої відповідальності власника цього транспортного засобу.

Слід зауважити, що Законом №2344-ІІІ передбачена відповідальність у вигляді адміністративно-господарського штрафу саме до автомобільних перевізників.

У рамках судового розгляду цієї адміністративної справи спірні правовідносини обмежені питаннями правильності визначення саме власника транспортного засобу автомобільним перевізником у розумінні положень Закону України «Про автомобільний транспорт» та накладення на нього адміністративно-господарських санкцій.

Так, абзацом третім частини першої статті 60 Закону №2344-III, визначено, що суб`єктом відповідальності за надання послуг з перевезень пасажирів та вантажів без оформлення документів, перелік яких визначений статтями 39 та 48 цього Закону, - є автомобільний перевізник.

Як зазначено вище судом, в розумінні вимог статті 1 Закону №2344-III, автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами.

Поряд з цим, водій - особа, яка керує транспортним засобом і має відповідне посвідчення встановленого зразка.

Послуга з перевезення пасажирів чи вантажів - перевезення пасажирів чи вантажів транспортними засобами на договірних умовах із замовником послуги за плату.

У справі, що розглядається, позивач є власником транспортних засобів, які перевірялися посадовою особою Укртрансбезпеки.

Разом з тим, як встановлено судом з матеріалів справи, 20.04.2021 ОСОБА_1 видано довіреність, якою уповноважено фізичних осіб ОСОБА_5 або ОСОБА_3 кожен з яких вправі діяти самостійно розпоряджатися (з правом продати, обміняти, здати в оренду за плату та на умовах на власний розсуд) належними йому на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_5 , виданого територіальним сервісним центром 5642 від 21.07.2020, автомобілем марки (моделі) «MERCEDES-BENZ 413CDI», 2005 року випуску, (…), реєстраційний номер НОМЕР_1 , та на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_6 , виданого територіальним сервісним центром 5642 від 15.08.2020, причіпом-платформою марки (моделі) «GLOWACZ G3 06H 2500V», 2020 року випуску, (…), реєстраційний номер НОМЕР_2 , з правом керувати автомобілем (експлуатувати причіп) на території та за межами України з метою доставки за місцем призначення в передбаченому порядку.

Для цього вказаним особам надано право представляти інтереси позивача у відповідних органах та установах (…).

Довіреність видана строком на десять років та дійсна до 20.04.2031 з правом передоручення повноважень третім особам та виїзду за кордон (використання за межами України) (а.с.9).

При цьому, слід також врахувати, що з 11.03.2022 позивач перебуває на військовій службі у Військовій частині НОМЕР_3 , що підтверджено довідкою Військової частини НОМЕР_3 від 26.08.2023 №644 (а.с.11).

Відповідно до частин першої, третьої статті 244 Цивільного кодексу України, представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю.

Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

А згідно зі статтею 1000 цього Кодексу, за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя.

Договором доручення може бути встановлено виключне право повіреного на вчинення від імені та за рахунок довірителя всіх або частини юридичних дій, передбачених договором. У договорі можуть бути встановлені строк дії такого доручення та (або) територія, у межах якої є чинним виключне право повіреного.

Таким чином, у спірних правовідносинах, що склались у цій справі, право розпорядження належними позивачу (довіритель) на праві власності транспортними засобами було надано іншим фізичним особам (повірені), а саме ОСОБА_5 та ОСОБА_3 ; довіреність є чинною та не скасовувалась особою, яка її видала, а тому, саме повірені особи ОСОБА_5 та/або ОСОБА_3 могли бути наділені статусом автомобільного перевізника в розумінні Закону №2344-ІІІ в межах спірних правовідносин, а не позивач.

Отже, аналізуючи наведені вище положення законодавства у зіставленні з обставинами цієї справи, суд виходить передусім з того, що відповідальність за порушення законодавства про автомобільний транспорт, передбачена абзацом третім частини першої статті 60 Закону №2344-ІІІ, застосовується до автомобільних перевізників, якими перевозиться вантаж, а не до власників транспортних засобів.

Автомобільний перевізник не може визначатися тільки на підставі реєстраційних документів на транспортний засіб, адже такі дані не завжди можуть співпадати.

Наведене узгоджується з висновками та правовою позицією Верховного Суду, викладеними у постановах від 22.12.2021 у справі №420/3371/21, від 22.02.2023 у справі №240/22448/20, від 01.06.2023 у справі №640/39442/21, від 06.07.2023 у справі №560/514/22, від 23.08.2023 у справі №600/1407/22-а та від 12.10.2023 у справі №280/3520/22, які враховуються судом в силу приписів частини п`ятої статті 242 КАС України.

Суд критично оцінює посилання відповідача на положення пункту 6.3 Інструкції про порядок здійснення підрозділами Державтоінспекції МВС державної реєстрації, перереєстрації та обліку транспортних засобів, оформлення і видачі реєстраційних документів, номерних знаків на них, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 11.08.2010 №379, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27.01.2011 за №123/18861, як на підставу для твердження про те, що для транспортних засобів, які перебувають, зокрема, у користуванні у фізичних чи юридичних осіб, реєстраційним документом, наявність якого є обов`язковою згідно з вимогами статті 48 Закону №2344-ІІІ, є тимчасовий реєстраційний талон на транспортний засіб.

Суд звертає увагу, що норми пункту 6.3 згаданої вище Інструкції не містять імперативної вказівки на обов`язок отримання власником транспортного засобу або його належним користувачем тимчасового реєстраційного талона. Крім того, видача означеного реєстраційного документа здійснюється виключно за письмовим зверненням таких осіб.

Поряд з цим, суд зауважує, що відсутність тимчасового реєстраційного талона на транспортний засіб не вказано відповідачем як підставу порушення, встановленого посадовою особою Укртрансбезпеки в Акті перевірки від 04.07.2023 №АР013539.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про протиправність постанови Відділу державного нагляду (контролю) у Рівненській області Державної служби України з безпеки на транспорті від 15.08.2023 №023922 про застосування до ФОП ОСОБА_1 адміністративно-господарського штрафу, що свідчить про наявність правових підстав для скасування судом цього акта індивідуальної дії.

Інші доводи та аргументи сторін не спростовують висновків суду за результатами розгляду справи по суті.

Положеннями частини першої статті 90 КАС України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

За приписами частини другої статті 6 КАС України, статті 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини», суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до правової позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема, у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Також, згідно пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

За правилами частини першої статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до положень частин першої та другої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Відповідачем не доведено факту наявності у позивача статусу автомобільного перевізника у спірних правовідносинах, а відсутність в особи вказаного статусу свідчить про недостатність правових підстав для притягнення її до відповідальності за правопорушення, передбачене абзацом третім частини першої статті 60 Закону №2344-III.

З огляду на встановлені обставини, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних в матеріалах справи, суд дійшов висновку, що постанова про застосування адміністративно-господарського штрафу від 15.08.2023 №023922 не відповідає критеріям, наведеним у частині другій статті 2 КАС України, а тому, позовні вимоги слід задовольнити повністю.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, сплачена сума судового збору в розмірі 1073,00 грн відповідно до платіжної інструкції від 28.08.2023 №0.0..1 підлягає стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача (а.с.12).

Керуючись статтями 241-246, 255, 263, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті в особі Відділу державного нагляду (контролю) у Рівненській області про визнання протиправним та скасування рішення задовольнити повністю.

Визнати протиправною та скасувати постанову Відділу державного нагляду (контролю) у Рівненькій області Державної служби України з безпеки на транспорті про застосування адміністративно-господарського штрафу від 15.08.2023 №023922.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень Державної служби України з безпеки на транспорті (03150, м. Київ, вул. Антоновича, 51; ) судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1073,60 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повний текст рішення складений 23 січня 2024 року.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_7 )

Відповідач - Державна служба України з безпеки на транспорті в особі Відділу державного нагляду (контролю) у Рівненській області (вул. Відінська, буд. 8, м. Рівне, Рівненська обл., 33023, ЄДРПОУ/РНОКПП 39816845)

Суддя С.А. Борискін