Справа № 600/1369/23-а
Суддя: Єресько Л.О.
Дата ухвалення: 2024-01-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

24 січня 2024 року

м. Київ

справа №600/1369/23-а

адміністративне провадження № К/990/1172/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Єресько Л.О.,

суддів: Соколова В.М., Мартинюк Н.М.,

перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 17 липня 2023 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 06 листопада 2023 року у справі № 600/1369/23-а за позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України (далі - відповідач), в якому просив:

- визнати протиправними дії Департаменту патрульної поліції щодо відрахування йому у серпні 2016 року 33, 34 грн. щомісячної премії за червень 2016 року та 1000 грн. щомісячної премії за липень 2016 року;

- зобов`язати Департамент патрульної поліції нарахувати та виплатити йому 33, 34 грн. щомісячної премії за червень 2016 року та 1000 грн. щомісячної премії за липень 2016 року;

- визнати протиправними дії Департаменту патрульної поліції щодо зменшення йому розміру премії відносно базового розміру 140% від грошового забезпечення за займаними ним посадами, затвердженого наказом Департаменту патрульної поліції від 14.12.2015 № 61, за період з серпня 2016 року по листопад 2016 року, з січня 2017 року по листопад 2017 року, з січня 2018 року по листопад 2018 року, у січні 2019 року, з вересня 2019 року по листопад 2019 року та з січня 2020 року по грудень 2020 року;

- зобов`язати Департамент патрульної поліції нарахувати та виплатити йому щомісячну премію у базовому розмірі 140% від грошового забезпечення за займаними ним посадами, затвердженому наказом Департаменту патрульної поліції від 14.12.2015 № 61, за період з серпня 2016 року по листопад 2016 року, з січня 2017 року по листопад 2017 року, з січня 2018 року по листопад 2018 року, у січні 2019 року, з вересня 2019 року по листопад 2019 року та з січня 2020 року по грудень 2020 року, з урахуванням раніше виплачених сум у розмірі невиплаченої частини 108 110 ,60 грн.;

- зобов`язати Департамент патрульної поліції нарахувати та виплатити йому доплату до грошового забезпечення у розмірі 50% грошового забезпечення, пропорційно виконанню службових обов`язків у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України від 29.04.2020 № 375, із врахування базового розміру премії 140% від грошового забезпечення за період з квітня по вересень 2020 року з урахуванням раніше виплачених сум у розмірі невиплаченої частини 7 116,26 грн.;

- зобов`язати Департамент патрульної поліції нарахувати та виплатити йому компенсацію у відповідності до Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" у зв`язку з порушенням строків виплати невиплачених сум щомісячної премії за періоди з червня 2016 року по листопад 2016 року, з січня 2017 року по листопад 2017 року, з січня 2018 року по листопад 2018 року, у січні 2019 року, з вересня 2019 року по листопад 2019 року та з січня 2020 року по грудень 2020 року та невиплачених сум доплати до грошового забезпечення у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України від 29 квітня 2020 року № 375 за період з квітня по вересень 2020 року.

Рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 17 липня 2023 року, залишеним без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 06 листопада 2023 року, у задоволенні позову відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись із зазначеними судовими рішеннями, позивачем подано до Верховного Суду касаційну скаргу.

Вперше подану касаційну скаргу у цій справі Верховний Суд ухвалою від 23 листопада 2023 року касаційну скаргу було повернуто скаржнику на підставі пункту 4 частини п`ятої статті 332 КАС України, як таку, що не містила підстав для касаційного оскарження судових рішень на підставі пунктів 1, 3 та 4 частини четвертої статті 328 КАС України. Суд зазначив про недоведеність наявність підстав касаційного оскарження, визначеної пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, оскільки скаржник не зазначив норму права, яку застосовано судами попередніх інстанцій без урахування висновку Верховного Суду, а також не довів подібності правовідносин у цій справі та у наведеній справі. Також, Суд зазначив про безпідставність посилання скаржника на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України, оскільки саме по собі посилання на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, за відсутності мотивованих аргументів неправильного застосування певної норми права, не є підставою для відкриття касаційного провадження. Щодо посилання на пункт 4 частини четвертої статті 328 КАС України у взаємозв`язку з пунктами 3, 4 частини другої статті 353 цього Кодексу, Суд зазначив, що указане порушення процесуального права не може бути самостійною підставою для касаційного оскарження судових рішень та у касаційній скарзі не зазначено обставин, які встановлені на підставі недопустимих доказів та чому на думку скаржника останні є недопустимими, тобто такими, що одержані з порушенням законної процедури. Крім того, посилання на підпункт «в» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України скаржником належним чином обґрунтовано.

Вдруге подану касаційну скаргу у цій справі Верховний Суд ухвалою від 14 грудня 2023 року повернув скаржнику на підставі пункту 4 частини п`ятої статті 332 КАС України, як таку, що не містила підстав для касаційного оскарження судових рішень на підставі пунктів 1 та 3 частини четвертої статті 328 КАС України, а також пункту4 частини четвертої статті 328 КАС України із посиланням на пункт 3 частини другої статті 353 КАС України.

Втретє подану касаційну скаргу у цій справі Верховний Суд ухвалою від 22 грудня 2023 року повернуто на підставі пункту 4 частини п`ятої статті 332 КАС України, як таку, що не містила підстав для касаційного оскарження судових рішень на підставі пунктів 3 та 4 частини четвертої статті 328 КАС України. При цьому, Суд звернув увагу на те, що в ухвалі Верховного Суду від 14 грудня 2023 року у цій справі, вже було надано оцінку обґрунтуванню скаржника щодо наявності підстави касаційного оскарження передбаченого пунктом 3 частини 4 статті 328 КАС України проте, скаржником наведено аналогічне обґрунтування. Також, Суд відхилив посилання заявника на пункти 3, 4 частини другої статті 353 КАС України, оскільки скаржник обґрунтовуючи підстави касаційного оскарження не надано жодних доказів на підтвердження подання такого клопотання до суду.

Вчетверте подану касаційну скаргу у цій справі Верховний Суд ухвалою від 08 січня 2024 року повернуто на підставі пункту 4 частини п`ятої статті 332 КАС України, як таку, що не містила підстав для касаційного оскарження судових рішень на підставі пунктів 3 та 4 частини четвертої статті 328 КАС України. Суд зазначив про необґрунтованість посилання скаржника на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу касаційного оскарження, оскільки застосовування порушених у касаційній скарзі норм матеріального права при вирішенні судами спорів залежить від обставин, установлених у кожній конкретній справі. Також, Суд відхилив посилання заявника на пункт 3 частини другої статті 353 КАС України, оскільки в цій частині касаційна скарга позивача не містить належних доводів щодо порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права в частині необґрунтованого відхилення клопотання про необхідність витребування доказів, а лише, вказується, що на думку позивача, апеляційний суд повинен був витребувати у відповідача докази.

Із цією касаційною скаргою скаржник звернувся через підсистему «Електронний Суд» 09 січня 2024 року, тобто зі сплином майже двох місяців із дня ухвалення оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції.

За правилами частини першої статті 334 КАС України за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.

Перевіривши зміст оскаржуваних судових рішень, доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції виходить з наступного.

Пункт 8 частини 2 статті 129 Конституції України серед основних засад судочинства закріплює забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Наведеним конституційним положенням кореспондують приписи статті 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» і статті 13 КАС України.

Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави.

Призначення Верховного Суду як найвищої судової установи в Україні - це, у першу чергу, сформувати обґрунтовану правову позицію стосовно застосування всіма судами у подальшій роботі конкретної норми матеріального права або дотримання норми процесуального права, що була неправильно використана судом і таким чином спрямувати судову практику в єдине і правильне правозастосування (вказати напрямок у якому слід здійснювати вибір правової норми); на прикладі конкретної справи роз`яснити зміст акта законодавства в аспекті його розуміння та реалізації на практиці в інших справах з вказівкою на обставини, що потрібно враховувати при застосуванні тієї чи іншої правової норми, але не нав`язуючи, при цьому, нижчестоящим судам результат вирішення конкретної судової справи.

Забезпечення єдності судової практики є реалізацією принципу правової визначеності, що є одним із фундаментальних аспектів верховенства права та гарантує розумну передбачуваність судового рішення. Крім того, саме така діяльність Верховного Суду забезпечує дотримання принципу рівності всіх громадян перед законом, який втілюється шляхом однакового застосування судом тієї самої норми закону в однакових справах щодо різних осіб.

Отже, завдання Верховного Суду є не тільки і навіть не стільки вирішення конкретного спору. Суд повинен у передбачений процесуальним законом спосіб (шляхом розгляду конкретного спору та перевірки окремого процесуального судового рішення) витлумачити, як правильно застосувати норму матеріального права, що була не однаково застосована судами з тією метою, щоб надалі спрямовувати судову практику в єдино правильне русло.

Згідно з частиною 1 статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Водночас пунктом 2 частини 5 цієї ж норми процесуального закону обумовлено, що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

За змістом пункту 1 частини шостої статті 12 КАС України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є, зокрема, справи щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, окрім справ, в яких позивачами є службові особи, які у значенні Закону України «Про запобігання корупції» займають відповідальне та особливо відповідальне становище.

Виключень щодо посади позивача у цій справі відповідно до пункту 1 частини шостої статті 12 КАС України у системному зв`язку з положеннями статті 51-3 Закону України "Про запобігання корупції" не встановлено.

Суд першої інстанції розглянув дану справу за правилами спрощеного позовного провадження.

Таким чином, законодавець обмежив можливість касаційного оскарження судових рішень у названій категорії адміністративних справ, поставивши можливість такого оскарження в залежність від імовірності значення ухваленого за наслідком касаційного провадження судового рішення для формування практики застосування відповідних правових норм або ж становить значний суспільний інтерес чи має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу.

У касаційній скарзі скаржник зазначає, що підставою касаційного оскарження судових рішень є підпункт «в» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України та зазначає, що справа має виняткове значення для скаржника.

Суд звертає увагу скаржника, що пункт 2 частини п`ятої статті 328 КАС України містить перелік виключних випадків, які допускають можливість касаційного перегляду судових рішень, ухвалених у справах, які розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження. Посилання на кожен з підпунктів пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України повинно бути належним чином обґрунтовано.

Суд враховує, що для кожної із сторін справа, в якій він є учасником має виняткове значення, оскільки спірні правовідносини, що склались, потребують судового втручання.

Разом з тим, скаржник повинен довести, що спірні правовідносини є винятковими та такими, що без судового захисту можуть призвести до незворотних наслідків.

Водночас доводи скарги з цього приводу зводяться до незгоди з результатом розгляду справи, що не є безумовною підставою для касаційного перегляду судового рішення, ухваленого у справі, розглянутої за правилами спрощеного провадження.

Доводи касаційної скарги зводяться до цитування норм законодавства України, а також переоцінки доказів, досліджених судами попередніх інстанцій, і ґрунтуються на незгоді з висновками цих судів щодо їхньої оцінки. Своєю чергою колегія суддів зазначає, що переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію суду права, що розглядає справи, які мають найважливіше (найбільш принципове) значення для суспільства та держави, та не є судом фактів, а тому не може здійснювати повторну оцінку доказів, належно досліджених судами обох інстанцій, та/або переоцінювати їх.

Отже, скаржник не продемонстрував наявності виключних обставин, які за положеннями КАС України могли б вимагати касаційного розгляду справи.

При цьому, колегія суддів зауважує, що тягар доказування наявності підстав, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, покладається на скаржника.

Верховний Суд відзначає, що, визначені підпунктами "а", "б", "в", "г" пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України випадки, є виключенням із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань, оскільки в іншому випадку принцип "правової визначеності" буде порушено.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію "суду права", що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є "судом фактів".

Аналіз доводів касаційної скарги в сукупності з установленими судами попередніх інстанцій обставинам цієї адміністративної справи не дають підстав для висновку про наявність обставин, наведених у підпунктах "а"-"г" пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.

В обґрунтування підстав касаційного оскарження судових рішень скаржник також посилається на пункт 1 частини 4 статті 328 КАС України та зазначає, що судами попередніх інстанцій під час ухвалення судових рішень не було ураховано абзац 2 пункту 4 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20 травня 2013 року № 7.

Щодо посилань на постанову Пленуму Вищого адміністративного суду України, необхідно зазначити таке.

Велика Палата Верховного Суду виходить з того, що подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин).

Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (пункт 32 постанови від 27 березня 2018 року у справі №910/17999/16; пункт 38 постанови від 25 квітня 2018 року у справі №925/3/7, пункт 40 постанов від 25 квітня 2018 року у справі №910/24257/16).

Такі ж висновки були викладені і в постановах Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі №910/8956/15 та від 13 вересня 2017 року у справі №923/682/16.

Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах необхідно розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (пункт 6.30 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі №910/719/19, пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі №922/2383/16; пункт 8.2 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі №910/5394/15-г; постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі №2-3007/11; постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №757/31606/15-ц).

Скаржник повинен чітко вказати, яку саме норму права судами першої та/або апеляційної інстанцій застосовано без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку, або обґрунтувати необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.

Отже, за змістом пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України постанова Пленуму Вищого адміністративного суду України, не є тим судовим рішенням, невідповідність висновкам якого щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, є підставою касаційного оскарження, передбаченого зазначеною нормою КАС України, тому суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості прийняти до уваги посилання скаржника в обґрунтування підстав касаційного оскарження на постанову Пленуму Вищого адміністративного суду України.

Аналогічний висновок висловлено Верховним Судом у постанові від 29 липня 2021 року у справі № 160/11199/19.

Скаржник у касаційній скарзі також зазначає, що суди попередніх інстанцій не врахували висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 04 квітня 2018 року у справі №804/4588/17.

Однак скаржник не зазначає яку саме норму права судами попередніх інстанцій застосовано без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у вищевказаній постанові Верховного Суду та не указує щодо застосування якої саме норми права в ній викладено висновок.

Подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) визначається обставинами кожної конкретної справи.

Так, у справі № 804/4588/17 судом касаційної інстанції надавалася оцінка дотримання відповідачем вимог пункту 4.4 Положення про преміювання поліцейських Департаменту патрульної поліції та структурних підрозділів патрульної поліції, яке затверджене наказом начальника Департаменту патрульної поліції від 14 грудня 2015 року за № 60 (далі - Положення № 60).

Натомість у цій справі, судами попередніх інстанцій досліджувалося питання щодо наявності у позивача права на премію у розмірі, встановленому додатком 2 до наказу Департаменту патрульної поліції від 14 грудня 2015 року № 61 (далі - Наказ № 61), згідно з яким базовий розмір премії поліцейських управлінь патрульної поліції у територіальних підрозділах за посадами "інспектор" та "заступник командира роти" становить 140%. За висновком судів попередніх інстанцій підстав для нарахування премії позивачу у розмірі 140% немає, оскільки положення вказаного додатку поширюється виключно на міста Київ, Одеса, Львів, Харків, а тому не може поширюватись на Управління патрульної поліції в м. Чернівці, де проходив службу позивач. Крім того, у спірних правовідносинах суди попередніх інстанцій застосували також положення постанови Кабінету Міністрів України від 29 квітня 2020 року № 375 (далі - Постанова №375), якою врегульовані деякі питання оплати праці (грошового забезпечення) окремих категорій працівників, військовослужбовців Національної гвардії та Державної прикордонної служби, осіб рядового та начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту, поліцейських, які забезпечують життєдіяльність населення, на період дії карантину, установленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СOVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-СоV-2, та протягом 30 днів з дня його скасування.

Разом із тим, у справі № 804/4588/17 Верховний Суд не формував висновків щодо застосування положень Наказу № 61 та додатку № 2 цього наказу, як і Постанови № 375.

З огляду на наведене, постанова Верховного Суду у справі №804/4588/17 не може слугувати прикладом правильного застосування норм матреіального права, які застосовано судами попередніх інстанцій у цій справі.

Крім того, за змістом пункту 3 частини другої статті 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Отже, якщо скаржник уважає, що судами необґрунтовано відхилено клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, у касаційній скарзі скаржник має довести, що судами протиправно не було вжито заходів для встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, що в свою чергу могло б давати підстави для висновку про порушення цим судом норм процесуального права.

Скаржник у касаційній скарзі посилається на те, що суд апеляційної інстанції відхилив клопотання про витребування доказів про наявність інших наказів, якими затверджено базовий розмір за посадами, які займав позивач у період з березня 2016 року по грудень 2020 року.

Втім заявник не обґрунтував як саме вказані докази можуть вплинути на прийняття рішення суду по суті спору, не зазначив які саме норми процесуального права порушено судом.

З огляду на викладене, Верховний Суд вважає, що заявником належним чином не обґрунтовано посилання на підстави касаційного оскарження, передбачені пунктами 1, 4 частини четвертої статті 328 КАС України.

При цьому, суд ураховує позицію, висловлену Європейським Судом з прав людини (далі - ЄСПЛ) в ухвалі від 09 жовтня 2018 року, щодо неприйнятності заяви у справі "Азюковська проти України" (заява №26293/18), в якій заявником оскаржувалася відмова суду касаційної інстанції у відкритті касаційного провадження у зв`язку з віднесенням справи до категорії справ незначної складності. Так, ЄСПЛ указав, що застосування критерію малозначності у цій справі було передбачуваним, справа розглянута судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявниця не продемонструвала наявності інших виключних обставин, які за положеннями кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи.

Оскільки касаційна скарга подана на судові рішення, прийняті у справі, яка розглянута за правилами спрощеного позовного провадження, а аналіз доводів касаційної скарги в сукупності з відображеними в судових рішеннях судів попередніх інстанцій обставинами справи не дають підстав для висновку про наявність передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України виняткових обставин справи, то у відкритті касаційного провадження у цій справі слід відмовити.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

За такого правового врегулювання та обставин справи підстави для відкриття касаційного провадження відсутні.

На підставі викладеного, керуючись статтями 3, 328, 333 Кодексу адміністративного судочинства України,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 17 липня 2023 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 06 листопада 2023 року у справі № 600/1369/23-а за позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії.

Копію цієї ухвали разом із касаційною скаргою та доданими до неї матеріалами направити особі, яка її подала у спосіб її надсилання до суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями, є остаточною та не може бути оскаржена.

СуддіЛ.О. Єресько В.М. Соколов Н.М. Мартинюк