Справа № 240/5650/22
Суддя: Вівдиченко Тетяна Романівна
Дата ухвалення: 2024-01-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 240/5650/22 Головуючий у 1 інстанції: Щавінський В.Р.
Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2024 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача Вівдиченко Т.Р.

Суддів Аліменка В.О.

Кузьмишиної О.М.

За участю секретаря Заміхановської Д.В

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою Управління Служби безпеки України в Житомирській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 03 липня 2023 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Служби безпеки України в Житомирській області про визнання протиправним та скасування розпорядження,-

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач - ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Управління Служби безпеки України в Житомирській області, в якому просив визнати протиправним та скасувати розпорядження Управління Служби Безпеки України в Житомирській області про скасування ОСОБА_1 допуску до державної таємниці.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 03 липня 2023 року адміністративний позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано розпорядження Управління Служби безпеки України в Житомирській області від 13.01.2022 №8д про скасування ОСОБА_1 допуску до державної таємниці.

Не погодившись з рішенням суду, відповідач - Управління Служби безпеки України в Житомирській області звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким у задоволенні адміністративного позову відмовити повністю, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Апелянт вказує, що у січні 2022 року здійснено перевірку (розглянуто матеріали) стосовно прокурора Коростенської окружної прокуратури ОСОБА_1., в ході якої були встановлені обставини, передбачені ст. 23 Закону України «Про державну таємницю». Зокрема, було встановлено наявність у постійному користуванні ОСОБА_1 заборонених Указами Президента України №133/2017 від 15.05.2017 та №184/2020 від 14.05.2020 російських соціальних мереж «Вконтакте» (створений 15.04.2021 року) та «Однокласники» (створений 16.04.2021 року). При цьому, апелянт вказує, що дані у мережі Інтернет дозволяли зробити висновок, що інформація розміщена у вказаних соціальних профілях відповідала персональним даним позивача, зокрема, прізвище, ім`я, по-батькові, номер мобільного телефону та ін. Таким чином, виявлені в ході перевірки обставини підпадали під визначення статті 26, статті 28 та п. 3 частини 2 статті 23 Закону України «Про державну таємницю», що, на переконання відповідача, є підставою для скасування позивачу допуску до державної таємниці.

Згідно ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши у відкритому судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, які з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, з червня 2004 року по даний час ОСОБА_1 перебуває у трудових відносинах з органами прокуратури України, а саме, прокуратурою Житомирської області, згодом - реформованою Житомирською обласною прокуратурою.

В ході реформування органів прокуратури, на підставі наказу керівника Житомирської обласної прокуратури від 19.04.2021 №255к, ОСОБА_1 переведено на посаду прокурора Коростенської окружної прокуратури, звільнивши з посади першого заступника керівника Житомирської місцевої прокуратури.

У зв`язку з виконанням службових обов`язків, наказом керівника Коростенської окружної прокуратури від 20.09.2021 за №155рсо-59дск, ОСОБА_1 в черговий раз надано доступ до державної таємниці.

14 лютого 2022 року до відома ОСОБА_1 , як прокурора Коростенської окружної прокуратури, доведено інформацію викладену в листі Управління Служби безпеки України в Житомирській області від 13.01.2022, згідно якої, йому скасовано допуск до державної таємниці за формою 2.

Не погоджуючись із розпорядженням про скасування допуску до державної таємниці, позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 1 Закону України «Про Службу безпеки України» від 25.03.1992 № 2229-XII визначено, що Служба безпеки України - державний орган спеціального призначення з правоохоронними функціями, який забезпечує державну безпеку України.

Приписами статті 2 вищевказаного Закону закріплено завдання Служби безпеки України, а саме передбачено, що на Службу безпеки України покладається у межах визначеної законодавством компетенції захист державного суверенітету, конституційного ладу, територіальної цілісності, науково-технічного і оборонного потенціалу України, законних інтересів держави та прав громадян від розвідувально-підривної діяльності іноземних спеціальних служб, посягань з боку окремих організацій, груп та осіб, а також забезпечення охорони державної таємниці.

До завдань Служби безпеки України також входить попередження, виявлення, припинення та розкриття кримінальних правопорушень проти миру і безпеки людства, тероризму та інших протиправних дій, які безпосередньо створюють загрозу життєво важливим інтересам України.

В силу вимог п. 7 ст. 24 Закону України «Про Службу безпеки України», Служба безпеки України відповідно до своїх основних завдань зобов`язана брати участь у розробці і здійсненні відповідно до Закону України «Про державну таємницю» та інших актів законодавства заходів щодо забезпечення охорони державної таємниці та здійснення контролю за додержанням порядку обліку, зберігання і використання документів та інших матеріальних носіїв, що містять службову інформацію, зібрану у процесі оперативно-розшукової, контррозвідувальної діяльності, у сфері оборони країни, сприяти у порядку, передбаченому законодавством, підприємствам, установам, організаціям та підприємцям у збереженні комерційної таємниці, розголошення якої може завдати шкоди життєво важливим інтересам України.

Суспільні відносини, пов`язані з віднесенням інформації до державної таємниці, засекречуванням, розсекречуванням її матеріальних носіїв та охороною державної таємниці з метою захисту національної безпеки України регулює Закон України «Про державну таємницю» від 21.01.1994 № 3855-XII (далі - Закон № 3855-XII, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Статтею 1 даного Закону № 3855-XII визначено, що доступ до державної таємниці - надання повноважною посадовою особою дозволу громадянину на ознайомлення з конкретною секретною інформацією та провадження діяльності, пов`язаної з державною таємницею, або ознайомлення з конкретною секретною інформацією та провадження діяльності, пов`язаної з державною таємницею, цією посадовою особою відповідно до її службових повноважень.

Відповідно до частини 5 статті 5 Закону № 3855-XII, спеціально уповноваженим державним органом у сфері забезпечення охорони державної таємниці є Служба безпеки України.

Частиною 6 статті 5 Закону № 3855-XII передбачено, що забезпечення охорони державної таємниці відповідно до вимог режиму секретності в державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, діяльність яких пов`язана з державною таємницею, покладається на керівників зазначених органів, підприємств, установ і організацій.

Згідно частини 5 статті 37 Закону № 3855-XII, Служба безпеки України має право контролювати стан охорони державної таємниці в усіх державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, а також у зв`язку з виконанням цих повноважень одержувати безоплатно від них інформацію з питань забезпечення охорони державної таємниці. Висновки Служби безпеки України, викладені в актах офіційних перевірок за результатами контролю стану охорони державної таємниці, є обов`язковими для виконання посадовими особами підприємств, установ та організацій незалежно від їх форм власності.

Частиною 2 статті 22 Закону № 3855-XII закріплено, що допуск до державної таємниці надається дієздатним громадянам України віком від 18 років, які потребують його за умовами своєї службової, виробничої, наукової чи науково-технічної діяльності або навчання, органами Служби безпеки України після проведення їх перевірки. Порядок надання допуску до державної таємниці визначається Кабінетом Міністрів України.

За приписами ч. 2 ст. 26 Закону № 3855-XII, скасування раніше наданого допуску до державної таємниці здійснюється органами Служби безпеки України у разі виникнення або виявлення обставин, передбачених статтею 23 цього Закону, або після припинення громадянином діяльності, у зв`язку з якою йому було надано допуск, втрати ним громадянства або визнання його недієздатним на підставі інформації, здобутої органами Служби безпеки України або отриманої від державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій.

Нормами п. 3 ч. 2 ст. 23 Закону № 3855-XII передбачено, що у наданні допуску до державної таємниці може бути відмовлено також у разі невиконання громадянином обов`язків щодо збереження державної таємниці, яка йому довірена або довірялася раніше.

В силу вимог статті 39 Закону № 3855-XII, посадові особи та громадяни, винні у розголошенні державної таємниці; порушенні встановленого законодавством режиму секретності та невиконанні обов`язків щодо збереження державної таємниці; невжитті заходів щодо забезпечення охорони державної таємниці та незабезпеченні контролю за охороною державної таємниці; недодержанні вимог законодавства щодо забезпечення охорони державної таємниці під час здійснення міжнародного співробітництва, прийому іноземних делегацій, груп, окремих іноземців та осіб без громадянства і проведення роботи з ними - несуть дисциплінарну, адміністративну та кримінальну відповідальність згідно із законом.

Як вбачається з матеріалів справи, наказом керівника Житомирської обласної прокуратури від 19.04.2021 №255к, ОСОБА_1 переведено на посаду прокурора Коростенської окружної прокуратури, звільнивши з посади першого заступника керівника Житомирської місцевої прокуратури (а.с. 26).

Так, апелянт зазначає, що у січні 2022 року здійснено перевірку (розглянуто матеріали) стосовно прокурора Коростенської окружної прокуратури ОСОБА_1 , в ході якої були встановлені обставини, передбачені ст. 23 Закону України «Про державну таємницю». Зокрема, було встановлено наявність у постійному користуванні ОСОБА_1 заборонених Указами Президента України №133/2017 від 15.05.2017 та №184/2020 від 14.05.2020 російських соціальних мереж «Вконтакте» (створений 15.04.2021 року) та «Однокласники» (створений 16.04.2021 року).

При цьому, апелянт вказує, що дані у мережі Інтернет дозволяли зробити висновок, що інформація розміщена у вказаних соціальних профілях відповідала персональним даним позивача, зокрема, прізвище, ім`я, по-батькові, номер мобільного телефону та ін.

Отже, виявлені в ході перевірки обставини підпадали під визначення статті 26, статті 28 та п. 3 частини 2 статті 23 Закону України «Про державну таємницю», що, на переконання відповідача, є підставою для скасування позивачу допуску до державної таємниці.

Разом з тим, позивач зазначає, що жодного відношення до сторінок у вищезазначених соціальних мережах не має, їх створення є неправомірними діями інших осіб, які створили несправжні аккаунти від його імені, тоді як його фото, збережене на цих сторінках є у вільному доступі в мережах Інтернет.

Також, позивач наголошує, що використання фотографії і його персональних даних, ніяким чином не свідчить про належність йому сторінок (акаунтів) в соціальній мережі «Вконтакте» та «Однокласники».

Надаючи оцінку вищевказаним доводам сторін, колегія суддів зазначає, що матеріали справи не містять та відповідачем не надано жодних доказів про створення та користування ОСОБА_1 забороненими російськими соціальними мережами «Вконтакте» та «Однокласники».

Крім того, апелянт посилається на проведення 16 квітня 2021 року у Житомирській окружній прокуратурі Управлінням спеціальної експертизи щодо наявності умов, необхідних для провадження діяльності, пов`язаної з державною таємницею.

При цьому, апелянт стверджує, що під час проведення даної експертизи було виявлено грубі порушення ОСОБА_1 вимог нормативно-правових актів з охорони державної таємниці. На робочому місці ОСОБА_1 був виявлений власний ноутбук, який, як вважає апелянт, він використовував без санкції керівника установи і на якому він міг обробляти інформацію з обмеженим доступом, що могло призвести до витоку секретної інформації.

Слід зазначити, що такі посилання апелянта є необгрунтованими, оскільки, ним не надано будь-яких доказів витоку чи використання позивачем такої інформації.

Також, відповідачем не надано до суду інформації та документів про те, чи відноситься приміщення чи окремі його кабінети (якщо так, то які) у приміщенні Житомирської окружної прокуратури за адресою: м. Житомир вул. М. Бердичівська, 4, до режимно-секретного об`єкту.

Водночас, як вірно зазначено судом першої інстанції, Житомирською обласною прокуратурою не надано суду належним чином завірені копії документів, якими, станом на 16.04.2021, було визначено робоче місце ОСОБА_1 та доведено до його відома (адреса, номер кабінету, закріплена за ним комп`ютерна техніка, наказ про закріплення за працівниками вказаної техніки та ознайомлення з ним безпосередньо ОСОБА_1 ), а також, не надано інформацію та належним чином завірені копії документів з приводу того чи розписувались до виконання ОСОБА_1 в період з 15.03.2021 по 19.04.2021 матеріали чи документи з обмеженим доступом.

Враховуючи вищевказане, доводи апелянта про те, що дії позивача могли призвести до витоку секретної інформації є необгрунтованими.

Відповідно до статті 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Частиною 3 статті 73 КА С України передбачено, що сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Разом з тим, в силу вимог ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Беручи до уваги викладене, доводи апелянта про те, що під час судового розгляду справи позивач не надав до суду жодного доказу щодо безпідставності рішення Управління Служби безпеки України в Житомирській області від 13.01.2022 №8д, яким позивачу скасовано допуск до державної таємниці за формою 2, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки, саме на відповідача, як суб`єкта владних повноважень, покладено обов`язок доводити правомірність винесеного ним рішення.

При цьому, введення на всій території України воєнного стану, знищення матеріалів щодо надання, скасування та оскарження ОСОБА_1 допуску до державної таємниці, не позбавляє відповідача, як суб`єкта владних повноважень, обов`язку доводити обґрунтованість оскаржуваного рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

У постанові Верховного Суду від 28 листопада 2022 року у справі № 826/6029/18 викладено правовий висновок, відповідно до якого, у контексті вимог частини другої статті 2 КАС України нормативне обґрунтування прийнятого рішення та його співвідношення з фактичними обставинами не є формальною вимогою, оскільки суд має перевірити чи діяв суб`єкт владних повноважень, у тому числі (…) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Частиною 2 статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Suominen v. Finland» від 01 липня 2003 року (заява № 37801/97, пункт 36), вказав, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень; принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень полягає у тому, щоб рішенням було прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення..

Також, в рішенні від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» Європейський суд з прав людини звернув увагу на те, що у рішеннях суддів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Враховуючи вищезазначене, оскільки, відповідачем не надано будь-яких доказів порушення позивачем вимог Закону №3855-ХІІ, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 .

Решта доводів та заперечень апелянта висновків суду першої інстанції не спростовують.

Згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 та наявність правових підстав для їх задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

При цьому, доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З підстав вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Управління Служби безпеки України в Житомирській області залишити без задоволення.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 03 липня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328-329 КАС України.

Суддя-доповідач Вівдиченко Т.Р.

Судді Аліменко В.О.

Кузьмишина О.М.

Повний текст постанови виготовлено 22.01.2024 р.