Справа № 120/16107/23
Суддя: Дончик Віталій Володимирович
Дата ухвалення: 2024-01-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

23 січня 2024 р. Справа № 120/16107/23

Вінницький окружний адміністративний суд в складі головуючого судді Дончика Віталія Володимировича, розглянувши в письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області, Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії

в с т а н о в и в :

20.10.2023 року ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області, Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, у якому просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області № 60 від 23.06.2023 року;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області та Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області зарахувати до страхового стажу та заробітної плати для розрахунку розміру пенсії ОСОБА_1 стаж з 06.05.1994 року по 01.12.1994 року, з 02.12.1994 року по 06.04.1995 року, з 07.04.1995 року по 01.10.1995 року, з 02.10.1995 року по 03.04.1996 року, з 04.04.1996 року по 28.05.1998 року, з 28.10.1998 року по 16.07.1999 року, з 08.09.1999 року по 29.05.2003 року, з 27.09.2003 року, з 25.08.2010 року по 28.07.2011 року, з 29.07.2011 року по 24.05.2012 року, з 29.05.2012 року по 19.04.2013 року, з 14.05.2013 року по 19.03.2014 року, з 03.09.2014 року по 20.07.2015 року, з 22.07.2015 року по 03.03.2022 року та заробітну плату за період роботи в російській федерації на підставі довідок про заробітну плату від 03.03.2022 року № 793/99-10-04, від 03.03.2022 року № 03/03-153, від 03.03.2022 року № 03/03-154, від 03.03.2022 року № 03/03-155, від 25.12.2017 № 1;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" з 18.09.2023 року та провести відповідні виплати.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначив, що 18.09.2023 року позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області із заявою про призначення пенсії за віком.

За принципом екстериторіальності зазначена заява розглядалася Головним управлінням Пенсійного фонду України у Вінницькій області.

25.09.2023 року Головним управлінням Пенсійного фонду України у Вінницькій області прийнято рішення № 60 про відмову у призначенні пенсії за віком відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу.

За результатами розгляду документів, доданих до заяви, позивачу не зараховано до загального страхового стажу періоди трудової діяльності згідно записів трудової книжки серії НОМЕР_1 , а саме:

- з 05.07.1985 року по 01.08.1985 року, оскільки запис про звільнення не завірено підписом відповідальної особи;

- з 06.05.1994 по 01.12.1994 (6 місяців 25 днів), з 02.12.1994 по 06.04.1995 (4 місяці 4 дні), з 07.04.1995 по 01.10.1995 (5 місяців 24 дні), з 02.10.1995 по 03.04.1996 (6 місяців 1 день), з 04.04.1996 по 28.05.1998 (2 роки 1 місяць 24 дні), з 28.10.1998 по 16.07.1999 (8 місяців 18 днів), з 08.09.1999 по 29.05.2003 (3 роки 8 місяців 21 день), з 27.09.2003 по 24.08.2010 (6 років 10 місяців 17 днів), з 25.08.2010 по 28.07.2011(11 місяців 3 дні) та з 29.07.2011 по 24.05.2012 (9 місяців 25 днів), загальна тривалість 17 років 1 місяць 2 днів, оскільки з 1 січня 2023 року російська федерація в односторонньому порядку припинила участь в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав y галузі пенсійного забезпечення.

Позивач вважає вказане рішення протиправним та таким, що підлягає скасуванню, а тому звернувся до суду з цим позовом за захистом своїх прав.

Ухвалою суду від 25.10.2023 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у адміністративній справі, розгляд справи вирішено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

20.11.2023 року представник відповідача2 подала до суду відзив на адміністративний позов, у якому вказала, що рішенням Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області від 25.09.2023 відмовлено у призначенні пенсії в зв`язку з відсутністю необхідного стажу роботи для призначення пенсії. Зокрема, до страхового стажу позивача не врахований період роботи з 05.07.1985 року по 01.08.1985 року, оскільки запис про звільнення не завірено підписом відповідальної особи.

Відносно періоду роботи 1994 року по 2012 року представник відповідача2 вказала, що цей період роботи позивач працював на території російської федерації. Отже, як законодавством України так і законодавством російської федерації передбачено зарахування періоду трудової діяльності до страхового стажу при умові сплати страхових внесків до Пенсійного фонду тієї країни, на території якої здійснювалась така діяльність.

Також, позивач не підтвердив страховий стаж за спірний період (2005 року - 2017 року) відомостями індивідуального (персоніфікованого) обліку та не надав доказів сплати страхових внесків за цей період до Пенсійного фонду російської федерації.

Враховуючи наведене, представник відповідача2 просить суд відмовити в задоволенні позову.

07.12.2023 року представник позивача подав до суду відповідь на відзив, у якому просить задовольнити позовні вимоги.

У встановлений судом строк відповідач1 відзив на позовну заяву до суду не подав. Відповідно до ч. 6 ст. 162 КАС України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Суд, вивчивши матеріали справи та оцінивши наявні у ній докази в їх сукупності, встановив наступні обставини.

18.09.2023 року позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області із заявою про призначення пенсії за віком згідно ст. 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Зазначена заява за принципом екстериторіальності розглянута Головним управлінням Пенсійного фонду України у Вінницькій області.

25.09.2023 року Головним управлінням Пенсійного фонду України у Вінницькій області прийнято рішення про відмову у призначенні пенсії за віком №60, у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу 30 років.

У рішенні вказано, що страховий стаж позивача становить 16 років 6 місяців 0 днів, вік заявника на дату звернення 61 рік.

Окрім іншого у рішенні вказано, що до загального страхового стажу періоди трудової діяльності згідно записів трудової книжки серії НОМЕР_1 , а саме:

- з 05.07.1985 року по 01.08.1985 року, оскільки запис про звільнення не завірено підписом відповідальної особи;

- з 06.05.1994 року по 01.12.1994 року, з 02.12.1994 року по 06.04.1995 року, з 07.04.1995 року по 01.10.1995 року, з 02.10.1995 року по 03.04.1996 року, з 04.04.1996 року по 28.05.1998 року, з 28.10.1998 року по 16.07.1999 року, з 08.09.1999 року по 29.05.2003 року, з 27.09.2003 року по 24.08.2010 року, з 25.08.2010 року по 28.07.2011 року та з 29.07.2011 року по 24.05.2012 року, оскільки з 1 січня 2023 року російська федерація в односторонньому порядку припинила участь в Угоді про гарантії прав громадян-учасниць Співдружності Незалежних Держав в галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 року, тому до страхового стажу зараховуються періоди роботи на території РРФСР по 31.12.1991 року.

Позивач вважає вказане рішення відповідача1 протиправним та таким, що підлягає скасуванню, а тому звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам та встановленим обставинам справи, суд керується такими мотивами.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до частини першої, другої статті 5 Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі Закон № 1058-IV) цей Закон регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

Статтею 1 Закону від 09.07.2003 № 1058-IV визначено, що пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її інвалідом, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Відповідно до ст. 8 Закону від 09.07.2003 № 1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок (ч. 1 ст. 24 Закону від 09.07.2003 № 1058-IV).

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом (ч. 2 ст. 24 Закону від 09.07.2003 № 1058-IV).

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (ч. 4 ст. 24 Закону від 09.07.2003 № 1058-IV).

Відповідно до ч.1 ст. 26 Закону від 09.07.2003 № 1058-IV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років.

Судом встановлено, що на час звернення до пенсійного органу, 18.09.2023 року, позивач досяг 61-річного віку, однак відповідач вважає, що його страховий стаж не достатній для призначення пенсії за віком.

Надаючи оцінку підставам не зарахування до страхового стажу позивача періоду роботи позивача з 05.07.1985 року по 01.08.1985 року, суд зазначає наступне.

Статтею 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" №1788-XII (далі - Закон №1788-XII) передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Зазначеній нормі відповідає пункт 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 (далі - Порядок №637).

Відповідно до п. 3 Порядку № 637 за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Аналіз зазначених нормативно-правових актів свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка працівника, а в разі відсутності трудової книжки або ж якщо в останній відсутні певні записи або вони є неточними, підтвердження трудового стажу здійснюється за допомогою інших даних та документів.

Вказаний висновок узгоджується із правовими позиціями Верховного Суду, викладеними у постановах від 05.12.2019 у справі № 235/805/17, від 06.12.2019 у справі № 663/686/16-а, від 06.12.2019 у справі № 500/1561/17, від 05.12.2019 у справі № 242/2536/16-а.

Судом встановлено, що позивачем при зверненні із заявою про призначення пенсії на підтвердження стажу роботи надано копію трудової книжки серії НОМЕР_1 від 23.06.1981 року.

Разом з тим, оскаржуваним рішенням, окрім іншого, не зараховано період роботи позивача з 05.07.1985 року по 01.08.1985 року, оскільки запис про звільнення не завірено підписом відповідальної особи.

Суд вважає за необхідне зазначити, що порядок ведення (внесення записів) до трудових книжок у спірний період роботи позивача регулюється Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України від 29.07.1993 № 58 (далі - Інструкція №58).

Згідно з п. 2.4 Інструкції № 58 усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.

П.4.1 Інструкції № 58 визначено, що у разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.

Відповідно до п.1 Постанови Ради Міністрів СРСР та ВЦСПС від 06.09.1973 №656 "Про трудові книжки працівників та службовців" (далі - Постанова № 656) трудова книжка є основним документом про трудову діяльність робітників і службовців. Трудові книжки ведуться на всіх робітників і службовців державних, кооперативних і громадських підприємств, установ і організацій, які працювали понад 5 днів, у тому числі на сезонних і тимчасових працівників, а також на позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню.

Відповідно до п. 18 Постанови № 656 відповідальність за організацію робіт з ведення, обліку, зберігання та видачі трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації. Відповідальність за своєчасне та правильне заповнення трудових книжок, за їх облік, зберігання та видачу несе спеціально уповноважена особа, що призначається наказом (розпорядженням) керівника підприємства, установи, організації. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання та видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а у передбачених законом випадках іншу відповідальність.

З аналізу вказаних норм судом встановлено, що законодавцем покладено обов`язок ведення трудових книжок на адміністрацію підприємств, тому її неналежне ведення не може позбавити позивача права на включення спірного періоду роботи до його страхового стажу і на отримання пенсії з його врахуванням.

Водночас суд звертає увагу, що на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці. Відсутність посилання чи неточних записів у первинних документах по обліку трудового стажу не може бути підставою для виключення вказаних періодів роботи з трудового стажу позивача, що дає йому право на призначення/перерахунок пенсії за віком, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських та інших документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань призначення/перерахунку пенсії за віком.

Більше того, відповідно до Постанови КМУ від 27.04.1993 "Про трудові книжки працівників" № 301 відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації.

За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.

Тому недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а отже, й не може впливати на його особисті права.

Таким чином, доводи відповідача, щодо не зарахування до стажу позивача спірного періоду його роботи відповідно до трудової книжки із наведених вище підстав є безпідставними, оскільки відповідальність за правильність ведення трудових книжок покладена на власника підприємства, установи чи організації або уповноважений ним орган, а не на працівника.

Щодо не зарахування до страхового стажу періодів роботи з 06.05.1994 року по 01.12.1994 року, з 02.12.1994 року по 06.04.1995 року, з 07.04.1995 року по 01.10.1995 року, з 02.10.1995 року по 03.04.1996 року, з 04.04.1996 року по 28.05.1998 року, з 28.10.1998 року по 16.07.1999 року, з 08.09.1999 року по 29.05.2003 року, з 27.09.2003 року по 24.08.2010 року, з 25.08.2010 року по 28.07.2011 року та з 29.07.2011 року по 24.05.2012 року, оскільки з 1 січня 2023 року російська федерація в односторонньому порядку припинила участь в Угоді про гарантії прав громадян-учасниць Співдружності Незалежних Держав в галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 року, суд зазначає таке.

Згідно з вимогами статті 1 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року, яка діяла в період виникнення спірних правовідносин та в період роботи позивача на території РФ, пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць даної угоди та членів їх сімей проводиться по законодавству держави, на території якого вони проживають.

Статтею 6 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення встановлено, що призначення пенсій громадянам держав - учасниць Угоди проводиться за місцем проживання.

Для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав - учасниць Угоди враховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до набуття чинності цією Угодою.

Згідно з абзацом 2, 3 статті 6 Угоди між Урядом України і Урядом РФ "Про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і Росії, які працюють за межами кордонів своїх країн" від 14 січня 1993 року (діючої в період роботи позивача на території РФ), трудовий стаж, включаючи стаж, який обчислюється у пільговому порядку, і стаж роботи за спеціальністю, набутий у зв`язку з трудовою діяльністю на територіях обох Сторін, взаємно визначається Сторонами. Обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність.

Аналіз наведеного вище вказує на те, що стаж, набутий на території будь-якої з держав-учасниць Угоди, та заробіток (дохід) за періоди роботи, які зараховуються до трудового стажу, враховуються при встановленні права на пенсію і її обчисленні. При цьому, обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність, а пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць проводиться по законодавству держави, на території якого вони проживають.

Відповідно до Постанови КМУ від 29.11.2022 №1328 «Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення» (надалі Постанова №1328), Україна вийшла з вищезазначеної Угоди. Вказана постанова набрала чинності 02.12.2022. Отже, до набрання чинності Постановою №1328, Україна як держава-учасниця Угоди виконує зобов`язання, взяті згідно із Угодою.

Відтак, Угода про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав в галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 підлягає застосуванню при зарахуванні спірного стажу роботи позивача в рф, оскільки вказана Угода була чинною на момент набуття стажу.

Окрім цього, згідно приписів пункту 2 статті 13 названої Угоди пенсійні права громадян держав-учасниць Співдружності, що виникли відповідно до положень цієї Угоди, не втрачають своєї сили і в разі виходу із Угоди держави-учасниці, на території якої вони проживають.

Суд звертає увагу на те, що відповідно до ч. 3 ст. 23 Загальної декларації прав людини, п. 4 ч. 1 Європейської соціальної хартії та ст. 46 Конституції України, працівники у старості мають право на пенсію, що є основним джерелом існування, яка має забезпечувати достатній життєвий рівень.

Враховуючи викладене, суд вважає, що у даному випадку і при обставинах, що склались у зв`язку з повномаштабним вторгненням 24.02.2022 російської федерації на територію України та військовою агресією по відношенню до громадян України, відповідачем не може бути відмовлено у врахуванні стажу позивача за періоди роботи на території росії.

Щодо решти позовних вимог у частині не зарахування до страхового стажу періодів роботи позивача з 29.05.2012 року по 19.04.2013 року, з 14.05.2013 року по 19.03.2014 року, з 03.09.2014 року по 20.07.2015 року, з 22.07.2015 року по 03.03.2022 року, суд зауважує, що оскаржуване рішення взагалі не містить жодних посилань на вказані періоди роботи, тобто оцінка цих періодів відповідачем не надавалася, а тому суд не вправі зарахувати вказані періоди до страхового стажу позивача та надати оцінку діям відповідача щодо підстав не зарахування.

Щодо доводів позивача про те, що відповідачем не надано оцінки довідкам про заробітну плату за період роботи позивача в російській федерації від 03.03.2022 року № 793/99-10-04, від 03.03.2022 року № 03/03-153, від 03.03.2022 року № 03/03-154, від 03.03.2022 року № 03/03-155, від 25.12.2017 № 1, то суд зазначає таке.

Так, в оскаржуваному рішенні не надано оцінки вказаним довідкам.

Разом з тим, судом встановлено, що у листі Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області від 17.10.2023 року вказано, що документи, видані юридичними особами російської федерації після 01.01.1992 року, зокрема, наданих ОСОБА_1 до заяви про призначення пенсії від 18.09.2023 року, саме: довідок про стаж №111 від 03.03.2022 та б/н від 27.12.202017, довідок про заробітну плату № 1 від 25.12.2017, 793/99-10-04 від 03.03.2022, N? 03/03-153 та № 03/03-155 від 03.03.2022) оскільки з 23.12.2022 (з дня набрання чинності Законом України від 01.12.2022 №2783-1 "Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і право відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року") документи, що не мають установленої форми (зокрема, довідки про підтвердження періодів роботи, заробітку), які видані, зокрема, в російській федерації, не приймаються без легалізації, тобто накладення апостилю, незалежно від дати їх видачі/посвідчення.

Тобто, вказані довідки не враховані з двох підстав:

1) видані в російській федерації;

2) відсутність на довідках апостилю.

Відповідно до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 04.02.2023 №107 "Деякі питання прийняття на території України під час воєнного стану документів, виданих уповноваженими органами іноземних держав", під час воєнного стану та протягом шести місяців після його припинення або скасування документи, виготовлені або засвідчені на території іноземних держав установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на території України без спеціального посвідчення (консульської легалізації, проставлення апостиля тощо) у разі, коли станом на 24 лютого 2022 р. такі документи приймалися на території України без спеціального посвідчення.

Отже, спірні довідки про заробітну плату, надані відповідачу, не потребували спеціального посвідчення (консульської легалізації, проставлення апостиля тощо).

Відповідно до п. 2.10 Порядку подання та оформлення документів призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1 (зі змінами внесеними постановою правління Пенсійного фонду України №13-1 від 07.07.2014) довідка про заробітну плату (дохід) особи видається на підставі особових рахунків, платіжних відомостей та інших документів про нараховану та сплачену заробітну плату підприємством, установою чи організацією, де працював померлий годувальник або особа, яка звертається за пенсією. Якщо такі підприємства, установи, організації ліквідовані або припинили своє існування інших причин, то довідки про заробітну плату видаються правонаступником цих підприємств, установ чи організацій або архівними установами. У випадках, коли архівні установи не мають можливості видати довідку за встановленою формою з розшифровкою виплачених сум за видами заробітку, вони можуть видавати довідки, що відповідають даним, наявним в архівних фондах, без додержання цієї форми.

Системний аналіз зазначених норм свідчить про те, що за загальним правилом підставою для проведення розрахунку/перерахунку пенсії є документи про нарахування заробітної плати. Видача довідок про заробітну плату проводиться підприємством, відповідно до первинних документів за нормативними документами, які дійсні на момент видачі довідки.

Суд зазначає, що надані позивачем довідки є належним та достовірним доказом, оскільки вони містять всі необхідні дані для врахування відомостей зазначених у них, а саме містять суму заробітної плати, печатку підприємства та підпис відповідальних осіб, також є записи, що довідки видані на підставі первинних документів (особових рахунків) та зазначено про утримання відповідних внесків із заробітної плати до органів Пенсійного фонду російської федерації.

Наявність вказаної вище міжнародної угоди, якою врегульовано питання пенсійного забезпечення осіб, які працювали в російській федерації (врахування стажу та заробітку), спростовує доводи відповідача щодо необхідності перевірки довідок про заробітну плату на достовірність їх видачі.

Щодо доводів позивача, що відповідач в оскаржуваному рішенні не врахував та не надав оцінки трудовій книжці серії НОМЕР_2 від 29.05.2012 року виданої на ім`я ОСОБА_1 , суд зазначає, що у матеріалах справи відсутні будь-які належні докази на підтвердження того, що позивач надавав вказану трудову книжку довідки пенсійному органу, звертаючись 18.09.2023 року із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Враховуючи наведене та беручи до уваги те, що пенсійний орган не надав оцінки вказаній трудовій книжці, а вирішення зарахування до страхового стажу позивача періодів роботи у цій книжці належить до дискреційних повноважень відповідного органу влади, суд позбавлений можливості надавати оцінку за відсутності висновків пенсійного органу.

З огляду на викладене, суд вважає, що рішення відповідача 1 за результатами розгляду заяви позивача про призначення пенсії за віком прийняте необґрунтовано, тобто без урахування усіх обставин, що мають значення для його прийняття, та непропорційно, зокрема без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване рішення, а тому визнається судом протиправним і таким, що підлягає скасуванню.

Втім, беручи до уваги встановлені обставини справи та надані сторонами докази, за результатами вирішення цього спору суд не вбачає достатніх правових підстав для покладення на відповідача обов`язку з призначення позивачу пенсії за віком.

Щодо вимог зобов`язального характеру, то суд зазначає, що такі підлягають частковому задоволенню шляхом зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Івано - Франківській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 18.09.2023 року про призначення пенсії за віком відповідно до ст. 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", з урахуванням висновків суду, наведених у цьому рішенні, оскільки призначення, перерахунок, нарахування та виплата пенсій відноситься до дискреційних повноважень Головного управління Пенсійного фонду України

Як зазначено у пп. 5.1. п. 5 Рішення Конституційного Суду України від 29 серпня 2012 року № 16-рп/2012, Конституція України гарантує здійснення судочинства судами на засадах, визначених у ч. 3ст. 129 цієї Конституції, які забезпечують неупередженість здійснення правосуддя судом, законність та об`єктивність винесеного рішення тощо. Ці засади, як наголосив Конституційний Суд України в абзаці 1 пп. 3.2 п. 3 мотивувальної частини Рішення від 02 листопада 2011 року № 13-рп/2011, є конституційними гарантіями права кожного на судовий захист.

Відповідно до висновків Європейського суду з прав людини у рішенні від 18 липня 2006 року у справі "Проніна проти України" (заява № 63566/00), суд зобов`язаний оцінити кожен специфічний, доречний та важливий аргумент, а інакше він не виконує свої зобов`язання щодо п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (параграф 25).

Завданням адміністративного судочинства є перевірка правомірності дій суб`єкта владних повноважень, відповідності його рішень критеріям, які пред`являються до рішень суб`єктів владних повноважень та закріплені в частині 2 статті 2 КАС України.

Суд не може перебирати компетенцію суб`єктів владних повноважень та досліджувати нові документи, яким не була надана оцінка, та встановлювати на їх основі наявність чи відсутність права та встановлювати наявний стаж на призначення пенсії.

Враховуючи те, що в Пенсійному фонді України діє екстериторіальний принцип обслуговування громадян, а позивач звертався із заявою про призначення пенсії саме до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, тому суд зобов`язує саме це Управління повторно розглянути заяву позивача із урахуванням висновків суду.

Відповідно до положень статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з нормами частин 1, 2 статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані позивачем, суд дійшов висновку, про наявність підстав для часткового задоволення даного адміністративного позову.

Відповідно до частини третьої статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки спір виник у зв`язку із прийняттям відповідачем 1 спірного рішення, тому сплачений при зверненні до суду судовий збір, належить стягнути на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд

в и р і ш и в :

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про відмову у призначенні пенсії № 60 від 23.06.2023 року.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Івано - Франківській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 18.09.2023 року про призначення пенсії за віком відповідно до ст. 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", з урахуванням висновків суду, наведених у цьому рішенні.

В решті позовних вимог, - відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (вул. Зодчих, 22, м. Вінниця, ) судовий збір в розмірі 536,80 грн. (п`ятсот тридцять шість гривень вісімдесят копійок).

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 )

Відповідач1: Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (вул. Зодчих, 22, м. Вінниця, ).

Відповідач2: Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (вул. Січових Стрільців, 15, м. Івано-Франківськ, 76018, )

Суддя Дончик Віталій Володимирович