Справа № 420/9681/23
Суддя: Хом'якова В.В.
Дата ухвалення: 2024-01-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/9681/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 січня 2024 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі судді Хом`якової В.В., при секретарі Білозір Я.О., за участю представника позивачки Казнєвського В.О., представника відповідача Білоконь Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_2 , ОСОБА_3

до Державної міграційної служби України

про визнання протиправним та скасування рішення Державної міграційної служби України вiд 04.04.2023 року № 40-23 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та зобов`язання прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивачка) звернулась до суду з позовом у своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України (далі - відповідач), в якому позивачка просить:

визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України вiд 04.04.2023 року № 40-23, яким ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно ОСОБА_1 та неповнолітніх ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .

Ухвалою від 08.05.2023 відкрито провадження в адміністративній справі, вирішено розглядати справу в загальному провадженні, призначено підготовче засідання на 08.06.2023. За клопотанням представника позивача підготовче засідання було відкладено на 05.07.2023

15.05.2023 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечує проти позову.

Ухвалою від 05.07.2023 закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті на 22.08.2023, через неявку представників осіб відкладено на 11.09.2023.

31.07.2023 від представника позивача надійшли додаткові пояснення у справі. 11.08.2023 від представника позивача надійшло клопотання про залучення перекладача Хашимову С.І.

Судове засідання, призначене на 11.09.2023 було перенесено на через хворобу позивачки, на 11.10.2023.

11.10.2023 в судовому засіданні за участю позивачки, її представника та представника відповідача було вирішено заяву представника позивачки про залучення до адміністративної справи ОСОБА_4 в якості перекладача з української на узбецьку мову залишити без задоволення.

Ухвалою від 24.11.2023 розгляд справи призначено на 12.12.2023.

12.12.2023 розгляд справи відбувся за участю позивачки, представників сторін, в судовому засіданні приймав участь перекладач з української на узбецьку мову ОСОБА_5 , оголошено перерву в судовому засіданні до 11.01.2024.

11.01.2024 продовжений розгляд справи, оголошено вступну та резолютивну частину судового рішення.

Позов обґрунтований позивачем тим, що ОСОБА_6 є громадянкою Таджикистану, за віросповіданням є мусульманкою-суніткою, дотримується релігійних канонів, зокрема, носить хіджаб ( одяг, яка покликана приховати від сторонніх очей жіноче обличчя і тіло). Позивачка неодноразово зазнавала цькування з боку пересічних громадян та адміністративних затримань, погроз співробітників поліції через публічне носіння хіджабу. Позивачка та її батьки зазнавали дискримінації та погроз під час її навчання у школі зі сторони адміністрації школи (директор погрожував, що дитину забере поліція і помістить до дитячої колонії, а батьків посадять до в`язниці), більше того під формальною підставою її було не допущено до міжкласного екзамену. У зв`язку з чим позивачка була вимушена закінчити навчання. Постійні затримання жінок різного віку, статусу та положення в суспільстві, які відмовляються коритися державній політиці, що їде у розріз із релігійними переконаннями, змусили позивачку лишити Таджикистан. В разі повернення в країну походження, позивачка може стати жертвою свавільного насилля та жорстокого поводження. Відповідачем не було враховано те, що існує ризик переслідувань позивачки у зв`язку із релігійними переконаннями та за ознаками належності до певної соціальної групи: самотня жінка без супроводу та дискримінаційними діями на вищезазначених підставах.

Позивачка має цілком обгрунтовані підстави для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні. При прийнятті рішення відповідач не врахував аналізу інформації по країні походження щодо ситуації на момент звернення із заявою за захистом. Ситуація в країні походження при визначенні наявності підстав для надання міжнародного захисту є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням в країні. У 2022 році умови релігійної свободи в Таджикистані залишалися жахливими. Уряд Таджикистану продовжував жорстокі репресії, дітям до 18 років заборонено відвідування мечетей та будь-яка інша громадська, релігійна діяльність, за винятком похорон. Приватна релігійна освіта заборонена, а дітям дозволено отримувати релігійне навчання лише від батьків вдома. З 2014 року уряд призначив усіх імамів, вимагав від них носити державний релігійний одяг, і суворо диктували свої проповіді. Особи до 35 років не допускаються здійснити хадж. Уряд ввів обмеження на те, як мусульмани проводять жалобу померлих, зокрема заборона на носіння чорного одягу. Крім того, міліція переслідує людей, які носять хіджаб або бороду як символ ісламського благочестя, заблокувавали їм доступ до урядових будівель. У 2022 році уряд Таджикистану запровадив нові методи переслідування, спрямоване безпосередньо на ісмаїлітську меншину в країні мусульманського населення, включно з ув`язненням видатного релігійного лідеру, закриття релігійної школи та іншої громади діяльності та закриття релігійних книжкових магазинів, які продавали ісмаїлі література та інші матеріали. Таджицький уряд продовжував ув`язнити кількох осіб на тривалі терміни ув`язнення за мирне вираження своєї віри, включно з тими, хто відступив від проповіді за державним сценарієм, виголошені без офіційного запису урядом, забезпечував релігійну освіту або намагався ділитися своєю вірою публічно. У серпні ісмаїлітський мусульманський священнослужитель ОСОБА_7 був засуджений до п`яти років колонії за "екстремізм" за звинуваченнями відправлення панахиди за вбитими протестувальниками ув`язнених, незаконно у в`язницях Таджикистану. Міністерство освіти Таджикістану забороняє носіння хіджабу в школах і державних установах. Указ Міністерства освіти зобов`язує всіх жінок і дівчат - професорів, викладачів, студенток університетів і школярів - протягом навчального року носити традиційний одяг. Проводяться інформаційні кампанії або "рейди" у громадських місцях проти жінок у хіджабі, погрожуючи тим, хто відмовлявся зняти хіджаб, великий штраф і шість місяців позбавлення волі. Закон обмежує ісламську молитву в певних місцях, регулює реєстрацію та розташування мечетей, а також забороняє особам молодше 18 років брати участь у публічних релігійних заходах. У листопадовому поданні до Комітету 00Н з прав людини (UNHRC) міжнародна неурядова організація Human Rishts Watch заявила, що уряд "суворо обмежує свободу релігії та переконань, забороняючи певні форми одягу, включаючи хіджаб для жінок і довгі бороди для чоловіків". Незважаючи на відсутність законодавчої заборони на носіння хіджабу чи бороди, неурядові організації повідомили, що влада продовжувала перешкоджати "нетрадиційному чи чужому" одягу та довгій бороді. Жінок, які наполягали на носінні хіджабу, не можна було влаштовувати на будь-яку державну роботу чи посади в приватному секторі, де вони повинні були взаємодіяти з громадськістю. Комісія 00Н з прав людини висловила стурбованість тим, шо "втручання держави в релігійні справи, віросповідання та свободу віросповідання релігія, і наступні обмеження... несумісні з Угодою". Комісія з прав людини визначила ці обмеження як: (а) втручання у призначення імамів і зміст їхніх проповідей; (b) контроль над книгами та іншими релігійними матеріалами: (с) вимога державного дозволу на отримання релігійної освіти за кордоном: (d) заборона входу в мечеть особам молодше 18 років: (е) положення то реєстрацію релігійних організацій: f) правила носіння одягу під час традиційних або релігійних свят і заборона на практиці певного одягу, наприклад, хіджабу.

Таким чином, рішення ДМС України про відмову позивачці у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є необгрунтованим, незаконним та таким, що підлягає скасуванню. Також представник позивачки повідомив суд про те, що постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 01 лютого 2023 року були задоволені позовні вимоги позивачки щодо визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення в країну походження

З відзиву на позовну заяву вбачається, що відповідач позов не визнає, зазначає, що аналізом матеріалів особової справи позивачки встановлено, що під час проживання в країні своєї громадянської належності заявниця не зазнавала жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п.1 ч.1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", а саме в неї відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками віросповідання, належності до певних релігійних переконань. Всі твердження позивачки носять загальний характер, не містять належної аргументації та деталізації, суперечливі та непослідовні. Також, позивачка не змогла повідомити обставини, які б вказували, що причини її виїзду за межі країни громадянської належності пов`язані з ймовірними переслідуваннями за ознаками визначення статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. Додатково, позивач не надала належного обґрунтування ймовірним побоюванням стосовно існування загрози для її життя та безпеки у випадку повернення на Батьківщину. Позивачка прибула до України 01.07.2019, перетин державного кордону України відбувся, використовуючи автобусний рейс Москва - Одеса. Місце перетину - КПП "Бачівськ". Позивач перебувала на території РФ (м. Москва) протягом 3 місяців, однак з заявою про надання міжнародного захисту не зверталась. З 01.10.2019 позивач знаходилась на території України нелегально, без документів на право проживання, через що 19.09.2022 на особу було складено протокол та постанову за ст. 203 КУпАП. 19.09.2022 ГУ ДМС в Одеській області прийнято рішення № 635 про примусове повернення в країну походження іноземця або особи без громадянства, яким повернуто громадянку ОСОБА_8 та зобов`язано її покинути територію України до 18.10.2022. Не погоджуючись з прийнятим рішенням від 19.09.2022 № 635 ОСОБА_1 оскаржила його в судовому порядку. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 30.11.2022 по справі № 522/14094/22 відмовлено у задоволені адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення в країну походження. Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням представник ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 01.02.2023 по справі № 522/14094/22 апеляційну скаргу задоволено. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30.11.2022 по справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення в країну походження - скасовано та прийнято нове судове рішення, яким адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено, визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 635 від 19.09.2022 про примусове повернення в країну походження громадянки ОСОБА_8 . Зазначене постанова обґрунтована виключно фактом звернення позивачки 24.10.2022 до ДМС з заявою про надання міжнародного захисту.

ОСОБА_1 звернулася до ДМС з заявою про надання міжнародного захисту через 3 роки та 3 місяці після потрапляння на територію України та перебування на території України у якості нелегального мігранта з 01.10.2019. Відповідно до ч. І ст. 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у особи обгрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. Звернення позивача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до ГУ ДМС в Одеській області пов`язане лише з бажанням легалізації власного перебування. Виїзд шукача захисту з Таджикистану до України та звернення до ДМС за міжнародним захистом обумовлені перш за все суто особистими мотивами, ускладненням економічної ситуації. Відсутні чіткі обставини, які заважали та заважають позивачу повернутися до країни громадянської належності. Позивачка не змогла належним чином обгрунтувати заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в контексті наявності ознак, передбачених п.1 ч. 1 ст. І Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". Додатково, особа не надала належного обґрунтування ймовірним побоюванням стосовно існування загрози для її життя та безпеки у випадку повернення на Батьківщину, особою не було надано до ДМС докази, що б підтверджували обставину ймовірного переслідування та існування загрози для неї у випадку повернення на територію країни громадянської належності.

Позивачка є узбечкою, яка сповідує іслам сунітського напрямку. У відповідності до інформації за країною походження, Таджикистан є багатонаціональною країною, серед населення якої 13,9 % становлять узбеки. Домінуючою релігією в Таджикистані є іслам, мусульмани-суніти становлять 85 % віруючих. Іслам сунітського напрямку не є офіційно заборонений на території Таджикистану; обставина дотримання канонів ісламської релігії не чинила негативного впливу на повсякденне життя заявниці . Позивачка підтверджує обставину функціонування на території Таджикистану культових для мусульман закладів поклоніння - мечетей, а також стверджує, що ісламська релігія є поширеною на території країни громадянської належності. У відповідності до інформації за країною походження, Конституція Таджикистану передбачає право громадян індивідуально чи спільно з іншими, дотримуватися будь-якої релігії або не сповідувати жодної, а також брати участь у релігійних звичаях і церемоніях. Разом з тим, Закон про свободу совісті визнає особливий статус ханафітської школи юриспруденції сунітського Ісламу щодо культури та духовного життя країни, ним регламентується поширення та порядок функціонування мечетей на території Таджикистану, розповсюдження релігійної літератури тощо. Країна громадянської належності заявниці є учасником Міжнародного пакту про громадянські та політичні права (МПГПП):

У якості елементу утисків по відношенню до неї з боку органів державної влади та навчального закладу, особа повідомляє про заборону носіння релігійною одягу - хустки (хіджабу). Відповідно до Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців близькі родичі позивачки (бабуся, дві сестри) здійснювали виїзд з Таджикистану до України та у 2021 добровільно повернулись на Батьківщину та продовжують дотримуватися канонів релігії, не зазнають жодних погроз або переслідувань, вони не притягувались до кримінальної та адміністративної відповідальності. Під час проведення співбесід посадовими особами ДМС із позивачкою було з`ясовано, шо особа добровільно припинила навчання у школі, а не внаслідок носіння хіджабу. Її діти, неповнолітні ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , не проходили процедуру визначення статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту в Україні разом з із позивачкою, оскільки народилися на території України та зі слів матері будуть проходити процедуру підтвердження громадянства України. ДМС наголошує на тому, що за особовою справою ОСОБА_1 стосовно них оскаржуване рішення не приймалось. ДМС звертає увагу, що відмовляючи позивачеві у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту визначає, що вона не підпадає під ознаки біженця, передбачені Конвенцією про статус біженців 1951 року та діючим Законом, однак не позбавляє її права залишатись на території України.

Позивачка та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю, просили позов задовольнити. Позивачка пояснила, що після прибуття в Україну тривалий час намагалася ніяким чином не взаємодяти з будь-якими органами влади, щоб не спричинити ймовірне повернення у Таджикістан, ба більше вона опинилася у середовищі зовсім незнайомому для неї, а без знання української мови вона була позбавлена можливості вибудувати комунікацію для легалізації свого становища.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги заперечив повністю, просив в задоволенні таких відмовити.

Заслухавши пояснення позивачки, представника позивачки та представника відповідача, дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , громадянка Таджикистану, проживала у м. Худжанд, за національністю узбечка, за віросповіданням мусульманин-суніт.

До України прибула 01.07.2019, перетин державного кордону України відбувся, використовуючи автобусний рейс Москва - Одеса. Місце перетину - КПП "Бачівськ". Позивач перебувала на території РФ (м. Москва) протягом 3 місяців, з заявою про надання міжнародного захисту не зверталась.

З 01.10.2019 позивач знаходилась на території України нелегально, без документів на право проживання, через що 19.09.2022 на особу було складено протокол та постанову за ст. 203 КУпАП.

19.09.2022 ГУ ДМС в Одеській області прийнято рішення № 635 про примусове повернення в країну походження іноземця або особи без громадянства, яким повернуто громадянку ОСОБА_8 та зобов`язано її покинути територію України до 18.10.2022. Не погоджуючись з прийнятим рішенням від 19.09.2022 № 635 ОСОБА_1 оскаржила його в судовому порядку. Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 01.02.2023 по справі № 522/14094/22 адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено, визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 635 від 19.09.2022 про примусове повернення в країну походження громадянки ОСОБА_8 .

24.10.2022 позивачка звернулася до Управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою про надання захисту в Україні. Причина звернення - виїзд за межі країни громадянської належності обумовлений дискримінацією в релігійній сфері, що пов`язано з носінням хіджабу, особа не бажає повертатись через побоювання зазнати переслідувань з боку органів державної влади.

Посабовим особами ДМС України роведено опитування заявниці та встановлено надання неправдивих відомостей. А саме:

- заявниця відносить себе до мусульман-сунітів, які становлять релігійну більшість населення на території Таджикистану, іслам сунітського напрямку не є офіційно заборонений на території Таджикистану,

- обставина дотримання канонів ісламської релігії не чинила негативного впливу на повсякденне життя заявниці,

- заявниця підтверджує обставину функціонування на території Таджикистану культових для мусульман закладів поклоніння - мечетей , а також стверджує, що ісламська релігія є поширеною на території країни громадянської належності,

- Конституція Таджикистану передбачає право громадян індивідуально чи спільно з іншими, дотримуватися будь-якої релігії або не сповідувати жодної, а також брати участь у релігійних звичаях і церемоніях. Закон про свободу совісті визнає особливий статус ханафітської школи юриспруденції сунітського Ісламу щодо культури та духовного життя країни, ним регламентується поширення та порядок функціонування мечетей на території Таджикистану, розповсюдження релігійної літератури тощо. Країна громадянської належності заявниці є учасником Міжнародного пакту про громадянські та політичні права (МПГПП),

- з актуальної інформації за країною походження не спостерігається законодавче закріплення заборони на носіння хіджабу на території Таджикистану, Кодекс про адміністративні правопорушення (Кодекс) також не відносить до порушень носіння хіджабу чи іншого релігійного одягу,

- під час проживання на території країни громадянської належності особа мала доступ до освіти, базових комунікацій та послуг, державних, комерційних та медичних установ, також зазначена можливість є у її близьких родичів, які залишились в Таджикистані,

- зі слів шукача захисту, близькі родичі позивача здійснювали виїзд з Таджикистану до України у 2021 році та добровільно повернулись на Батьківщину та продовжують після повернення дотримуватися канонів релігії, не зазнають жодних погроз або переслідувань, вони не притягувались до кримінальної та адміністративної відповідальності ,

- заявниця вказує на можливість прийняття особистого вибору щодо носіння релігійного одягу (хустки) на території Таджикистану,

- щодо елементу дискримінації по відношенню до неї з боку органів державної влади та навчального закладу, особа повідомляє про заборону носіння релігійного одягу - хустки (хіджабу), разом з тим особа добровільно припинила навчання в школі, не змогла пояснити причини недопущення до складання іспитів по закінченню 6-го класу навчання,

- заявниця вказує на відмову у наданні державних послуг на узбецькій мові, проте підтверджує фактичне їх отримання, особа також зауважує, що 70 відсотків населення регіону її постійного проживання є носіями узбецької мови, шукач захисту не приймала спроб щодо вивчення державної мови Таджикистану, маючи при цьому таку можливість у школі ,

- стосовно потенційної загрози переслідувань заявниці у випадку повернення на територію країни громадянської належності, у відповідності до тематичного звіту Державного департаменту США (S) від 02.06.2022 щодо свободи віросповідання на території Таджикистану, відзначаються окремі елементи переслідувань з боку органів державної влади осіб, підозрюваних у членстві або підтримці груп, заборонених урядом, включаючи групи, що виступали за політичні цілі ісламу та представляли себе політичними опонентами уряду. Водночас заявниця не належить до таких категорій, стосовно яких існує ризик протиправного ставлення та неналежного поводження у випадку повернення до ОСОБА_9 ,

- заявниця не публікує дописи на релігійну тематику в соціальних мережах, не займалась та не займається поширенням або розповсюдженням ісламської літератури,

- заявниця не займалась активістською або громадською діяльністю на території Таджикистану. Зокрема, шукач захисту не проводила та не проводить активну політичну діяльність проти чинної влади країни громадянської належності;

- не обіймала вищі релігійні чини на території Таджикистану;

- заявниця ніколи не перебувала у складі спеціалізованих ісламських релігійних груп, що, зокрема б, перебували в опозиційному відношенню до органів державної влади країни громадянської належності,

- не приймала спроб до зміни адреси проживання на території Таджикистану, що вказує на фактичну відсутність потреби у переховуванні;

- заявниця наразі не перебуває у державному розшуку та проти неї не порушено кримінальних справ;

- не була учасницею міжрелігійних або міжетнічних конфліктів на території Таджикистану;

- ані заявниця, ані її близькі родичі не були причетні до насильницьких зникнень або викрадень на території країни громадянської належності;

- на території країни громадянської належності позивача не звинувачували у порушенні соціальних або моральних норм.

02.02.2019 позивач отримала паспорт гр.-ки Таджикистану серії НОМЕР_1 , виданий строком дії до 01.02.2029, не зазнаючи при цьому жодних труднощів.

Відповідачем також проаналізовані твердження заявниці у контексті міжнародного права. Прийнято до уваги, що позивачка порушила правила перебування іноземців Україні, а саме нею здійснено ухилення від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування, за що на особу складено протокол та постанову про адміністративне правопорушення серії ПР МОД 008947. Водночас, елемент звернення за міжнародним захистом із суттєвими зволіканнями, тривале нелегальне перебування на території України вказує на фактичний елемент зловживання процедурою та відсутність реальної потреби у міжнародному захисті. ОСОБА_6 потрапила до України 01.07.2019, нелегально перебувала протягом 2019 - 2022рр. Відповідачем зазначено про відсутність жодних елементів переслідувань, утисків або дискримінації по відношенню до неї за конвенційними ознаками визначення статусу біженця на період її проживання на території країни громадянської належності, заявниця має та продовжує мати можливість належного та безперешкодного проживання на Батьківщині. Зокрема, за результатами аналізу та співставлення тверджень заявниці з актуальною та релевантною інформацією за країною походження спостерігається можливість безперешкодного дотримання нею канонів ісламського віросповідання, елементів фактичних утисків або переслідувань за релігійною ознакою не виявлено, належність особи до груп ризику не відзначається.

За матеріалами особової справи також встановлено відсутність ознак щодо можливості застосування до неї серйозної шкоди у вигляді смертної кари, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження або покарання чи ситуації загальнопоширеного насильства у разі повернення до Таджикистану.

Щодо можливості застосування серйозної шкоди, пов`язаної з ймовірним позбавленням волі у разі видачі або добровільного повернення до Таджикистану, слід зазначити, що серйозна шкода включає в себе: смертну кару або приведення її у виконання; - тортури, нелюдське або принизливе поводження чи покарання для особи в країні громадянської належності; серйозну та індивідуальну загрозу життю цивільних осіб через загальнопоширене насильство в ситуації міжнародних або внутрішніх збройних конфліктів. В матеріалах особової справи позивача відсутні факти або обставини, які надають підстави вважати, що після повернення до країни громадянської належності їй може бути завдано серйозної шкоди. Також, на території регіону постійного проживання позивачки наразі не проводяться активні військові зіткнення . За матеріалами особової справи не спостерігається загроза застосування по відношенню до особи тортур, нелюдського або такого, що принижує людську гідність поводження або покарання, враховуючи також відсутність повідомлення про елементи подібного характеру по відношенню до неї після звільнення з місць позбавлення волі.

Рішенням Державної міграційної служби України від 04.04.2023 року № 40-23 позивачці було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

24.10.2023 ОСОБА_1 отримала повідомлення видане Головним управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 62 від 11.04.2023 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивачка вважає оскаржуване рішення протиправним, необґрунтованим, та таким, що підлягає скасуванню. Вважаючи рішення №40-23 відповідача протиправним, позивачка звернулася із цим позовом до суду.

При розгляді справи позивачка повідомила суд, що в 2020 році уклала релігійний шлюб з ОСОБА_10 , у позивачки народились діти : ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . На території України з 2017 року перебувають батьки її цивільного чоловіка ОСОБА_10 (батько: ОСОБА_11 , мати: ОСОБА_12 ). Позивачка проживає за однією адресою з батьками її цивільного чоловіка та його 2 сестрами та братом. Цивільний чоловік та його батьки також звернулись до ДМС з заявами про визнання біженцями або особами, які потребують додаткового захисту. Позивачка не працює. Займається вихованням дітей. Також позивачка повідомила, що її мати , бабуся та сестри перебували в Україні, але в 2021-2022 році повернулись до Таджикистану.

Згідно з частиною першою статті 14 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року, кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах і користуватися цим притулком.

Порядок правового регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні врегульовано Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08 липня 2011 року № 3671-VI (далі - Закон № 3671-VI).

Згідно зі ст.2 Закону №3671-VI питання, пов`язані з біженцями та особами, які потребують додаткового або тимчасового захисту, регулюються цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші правила, ніж ті, що містяться у цьому Законі, застосовуються правила міжнародного договору.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Пунктом 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI установлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Як передбачено у частині п`ятій статті 5 Закону № 3671-VI (в редакції на час звернення позивача до Управління ДМС в Одеській області) особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Згідно абз.5 ч.1 ст.6 Закону №3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.1 чи 13 ч.1 ст.1 цього Закону, відсутні.

Згідно з частиною першою статті 7 Закону № 3671-VI оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Частиною одинадцятою статті 9 Закону № 3671-VI передбачено, що після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у тому числі стосовно перебуваючих з ним на території України неповнолітніх дітей (членів сім`ї заявника або таких, які знаходяться під його опікою чи піклуванням), внесених до анкети заявника, на визнання яких біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, є письмова згода заявника, висловлена в анкеті чи заяві, приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання особової справи заявника та письмового висновку. Строк прийняття рішення може бути продовжено керівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, але не більш як до трьох місяців. (ч.1 ст. 10 Закону).

Відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону № 3671-VI за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, прийняв рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа цього центрального органу виконавчої влади протягом семи робочих днів з дня його отримання надсилає або видає особі, стосовно якої прийнято зазначене рішення, письмове повідомлення з викладенням причин відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення. Довідка про звернення за захистом в Україні продовжується, якщо особа оскаржує таке рішення. (ч.13 ст. 10 Закону)

Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах.

Пункт 42 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця (згідно Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року, що стосуються статусу біженців) Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, видання 1992 року (далі - Керівництва) передбачає, що знання умов країни походження прохача - якщо не основна мета, то вельми важливий елемент в оцінці достовірності відомостей, наданих прохачем. Загалом, побоювання прохача повинні вважатися цілком обґрунтованими, якщо він може довести в межах розумного, що його тривале перебування в країні походження стало нестерпним для нього з причин, вказаних у визначенні, чи з тих же причин було б нестерпним, якби він повернувся назад.

Відповідно до пунктів 45 та 66 Керівництва для того, щоб уважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 р. та Протоколом щодо статусу біженців 1967 р.), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

За Позицією Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців "Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців" 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доказу покладається на позивача, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, щоб на підставі цих фактів могло бути прийнято належне рішення.

Відповідно до ч.2 ст.13 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язана, серед іншого: подати центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Виходячи зі змісту Позиції УВКБ ООН "Про обов`язки та стандарти доказування у заявах біженців" 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що у відповідача наявний обов`язок при розгляді документів заявника, перевіряти обставини, які надають підстави віднести особу до категорії біженців або осіб, які потребують додаткового захисту, або встановити належність заяви, як такої, що носить характер зловживання.

Одночасно, слід зазначити, що заявник, в свою чергу, не зобов`язаний обґрунтовувати кожну обставину своєї справи беззаперечними матеріальними доказами і має доказувати вірогідність своїх доводів та точність фактів, на яких ґрунтується заява про надання статусу біженця, оскільки особи, які шукають статусу біженця, позбавлені в силу тих чи інших обставин можливості надати докази на підтвердження своїх доводів.

Тобто, залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.

Отже, підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 №649, інших міжнародних, державних і неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Разом з тим, ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами і загальна правдоподібність яких є достатньою. Правдоподібність встановлюється, якщо заявник подав заяву, яка є логічно послідовною, правдоподібною і не суперечить загальновідомим фактам, отже, викликає довіру.

При цьому "побоювання стати жертвою переслідувань" заявника складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи "побоювання". "Побоювання" є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальна інформація по країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 №649, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 за №1146/19884, затверджено "Правила розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту" (далі - Правила).

Відповідно до підпункту 6.1 пункту 6 Правил у разі надходження до Державної міграційної служби України особової справи заявника та письмового висновку територіального органу ДМС протягом місяця здійснюються всебічне вивчення та оцінка всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту

Спір у цій справі виник у зв`язку із прийняттям ДМС України рішення від 04.04.2023 № 40-23, яким громадянці ОСОБА_8 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Як вбачається з аргументів, викладених в адміністративному позові, ОСОБА_1 посилається на те, що вона не може повернутися до країни громадянської належності оскільки через ризик переслідувань у зв`язку з цькуванням з боку пересічних громадян та адміністративних затримань, погроз співробітників поліції через публічне носіння хеджабу. У позовній заяві позивачка також заявила, що існує ризик переслідувань у зв`язку з ознаками належності до певної соціальної групи: самотня жінка без супроводу та дискримінаційними діями на вищезазначених підставах.

ДМС України встановлено, що історія переслідування позивачки є необґрунтованою, а заява про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не містить умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону. Твердження позивача носять загальний характер, не містять належної аргументації та деталізації, суперечливі та непослідовні.

Позивачка не заперечує, що є мусульманкою сунітського напрямку ісламу, яка є найбільш поширеною та офіційно визнаною в Таджикистані. Згідно з інформації по країні походження населення Таджикистан в переважній відсотковій кількості сповідує іслам, мусульмани-суніти становлять 85 % віруючих. Іслам сунітського напрямку не є офіційно заборонений на території Таджикистану.

Судом не встановлено підтверджених доказами обставин переслідування заявниці, психологічного або фізичного насильства з боку уряду за власні релігійні переконання. Заявниця не публікує дописи на релігійну тематику в соціальних мережах, не займалась та не займається поширенням або розповсюдженням ісламської літератури, заявниця не займалась активістською або громадською діяльністю на території Таджикистану, не проводила та не проводить активну політичну діяльність проти чинної влади, не обіймала вищі релігійні чини на території Таджикистану, заявниця ніколи не перебувала у складі спеціалізованих ісламських релігійних груп, що, зокрема б, перебували в опозиційному відношенню до органів державної влади країни громадянської належності, заявниця наразі не перебуває у державному розшуку та проти неї не порушено кримінальних справ, не була учасницею міжрелігійних або міжетнічних конфліктів на території Таджикистану. Заявниця та її близькі родичі не були причетні до насильницьких зникнень або викрадень на території країни громадянської належності на території країни громадянської належності позивача не звинувачували у порушенні соціальних або моральних норм. Обмежень або дискримінації у реалізації загальних прав позивачка також не зазначала. Щодо дискримінації мусульман на території Таджикистану в контексті заборони традиційного жіночого одягу (хіджабу), суд зазначає, що позивачкою не наведено конкретних фактів утисків або переслідування через хіджаб.

Міграційною службою досліджена інформація по країні походження та враховано, що в країні відкриті мечеті та функціонує державний ісламський університет для бажаючих здобути релігійну освіту. Наведена інформація з відкритих джерел щодо країни походження доводить щодо відсутності можливості утисків до жінок через носіння традиційного жіночого одягу. Законодавче закріплення заборони на носіння хіджабу на території Таджикистану немає, Кодекс про адміністративні правопорушення також не відносить до порушень носіння хіджабу чи іншого релігійного одягу.

До позивачки або її батьків в період її неповноліття не було застосовано жодних заходів адміністративного впливу в період проживання в Таджикистані за носіння хіджабу.

Позивачкою не було надано документальне підтвердження обставин і викликів, які пов`язані з можливістю переслідування на території Таджикистану її та близьких родичів, які на сьогодні там залишись проживати.

Суд також приймає до уваги, що ОСОБА_1 звернулася із заявою про набуття міжнародного захисту лише 24.10.2022, тобто через 3 роки та 3 місяці після потрапляння на територію України та перебування на території України у якості нелегального мігранта з 01.10.2019, та тільки після затримання поліцією. Таким чином, незважаючи на висловлену потребу у міжнародному захисті, позивач не зверталась із заявою про визнання біженцем на території України, в якій проживала після закінчення легального терміну перебування нелегально. Суд зазначає, що факт тривалого зволікання із зверненням за міжнародним захистом ставить під сумнів реальність загрози життю позивача і вказує на те, що дане звернення до міграційного органу обумовлене іншою метою, наприклад, потребою у легалізації на території України.

Відповідно до Положень Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) (далі - УВКБ ООН), особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками (пункти 45, 66).

Відповідно до статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Пункт 37 Керівництва визначає, що для надання статусу біженця, в першу чергу, важлива оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні походження.

Посилання позивача на те, що відповідачем не враховано інформацію по країні походження не заслуговують на увагу, оскільки до Висновку ГУ ДМС України в Одеській області від 09.05.2023 надані додатки до рекомендаційної пропозиції , відповідно до яких при складанні Висновку ГУ ДМС України в Одеській області була врахована інформація по країні походження.

Інформація по країні походження сама по собі не може бути підставою для позитивного вирішення питання щодо надання статусу біженця особам, які прибули до України та звернулись із такою заявою або визнання особою, що потребує додатково захисту, без наявності передбачених на це законодавством підстав щодо конкретної особи, яка звернулась за захистом.

Суд приходить до висновку, що за час перебування позивачки на території України не виявлено подій для обґрунтованого побоювання позивача стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

З огляду на викладене, можливо стверджувати про відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачці додаткового захисту в Україні, відповідно до вимог ст. 3,14 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ст. 3 Конвенції ООН проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження та покарання 1984 року, статті 14 Директиви № 2011/95/ЄС та п. 13 ч. 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які ї потребують додаткового або тимчасового захисту", через відсутність доведених фактів її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини. За час перебування позивачки в Україні подій або нововиявлених обставин для обґрунтованого побоювання щодо вищевказаних умов виявлено не було.

Таким чином, суд погоджується із висновком відповідача, що факти, повідомлені позивачкою на підтвердження своїх тверджень про переслідування у країні громадянської належності та пов`язану з ними небезпеку у разі її повернення до країни громадянської належності не можуть бути підставою для визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у відповідності до умов, передбачених пунктами 1,13 частини першої статті 1 Закону.

Відмовляючи в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання громадянки ОСОБА_8 біженцем ДМС України виходили з того, що позивачка за жодною із конвенційних ознак в країні походження не переслідувалася, побоювання стати жертвою переслідувань достовірними доводами не підтверджуються.

Суд враховує аналіз матеріалів по країні походження позивачки, однак, зазначена інформація в сукупності з іншими обставинами справи та поведінкою позивача, які підлягають дослідженню та оцінюванню, не дає підстав вважати, що позивачка прибула в Україну саме із метою уникнення стати жертвою переслідувань у країні своєї громадянської належності. Наведені висновки територіального органу ДМС, які стали підставою прийняття рішення про відмову у визнанні біженцем не спростовані в ході розгляду справи в суді.

У сукупності матеріали особової справи, надані суду докази не підтверджують, що позивачці було протиправно відмовлено у наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. Відповідач при винесенні оскаржуваного рішення діяв згідно приписів частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, правомірно, а саме: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); добросовісно; розсудливо; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За таких обставин, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд приходить до переконання про доведеність відповідачем правомірності прийнятого рішення та відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. Згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.

Згідно з ч.1 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги громадянки ОСОБА_8 є такими, що не підлягають задоволенню.

Позивачка звільнена від сплати судового збору на підставі п.14 ч.1 ст.5 Закону України "Про судовий збір", інші витрати для розподілу відсутні.

Керуючись статтями 139, 243-246, 250, 255, 295 КАС України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Відмовити в задоволенні позову.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Повний текст рішення підписаний 22.01.2024.

Суддя В.В. Хом`якова

.

.