Справа № 420/15218/22
Суддя: Скрипченко В.О.
Дата ухвалення: 2024-01-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 січня 2024 р.м. ОдесаСправа № 420/15218/22

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Скрипченка В.О.,

суддів Коваля М.П. та Осіпова Ю.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29 травня 2023 року (суддя Марин П.П., м. Одеса, повний текст рішення складений 29.05.2023) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Військової частини НОМЕР_1 та Роздільнянського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

24 жовтня 2022 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до адміністративного суду з позовом до в/ НОМЕР_1 та Роздільнянського РТЦК та СП, в якому, з урахуванням уточнень, просили:

- визнати протиправною бездіяльність відповідачів щодо не розгляду рапорту Панайота С.В. та заяви ОСОБА_2 з приводу звільнення ОСОБА_1 з військової служби на підставі абзацу пп. "г" п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу";

- зобов`язати в/ч НОМЕР_1 звільнити ОСОБА_1 з військової служби на підставі абзацу пп. "г" п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу", у зв`язку з наявністю дружини із числа осіб з інвалідністю II групи;

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 29 травня 2023 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням позивачі подали апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неповне встановлення обставин справи, невідповідність висновків обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просять скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким повністю задовольнити їх позовні вимоги.

В обґрунтування поданої скарги зазначається, що суд першої інстанції не надавав оцінки поданим доказам щодо наявності у ОСОБА_1 підстав для звільнення, що, на думку заявників апеляційної скарги, мав встановити у першу чергу, констатуючи, чи є у позивача право на звільнення з військової служби в призмі Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу".

Також суд першої інстанції, проаналізувавши норми права щодо того, як саме ОСОБА_1 мав передати рапорт про звільнення уповноваженим особам, залишив поза увагою, що обізнаність про сімейні обставини особового складу, про пропозиції і побажання військовослужбовців, є безпосереднім обов`язком командирів, що встановлений у статутах Збройних Сил України. До того ж, апелянт звернув увагу, що в матеріалах справи міститься достатня кількість доказів про те, що ОСОБА_1 всіма можливими засобами намагався довести представникам військової частини своє бажання звільнитись з лав Збройних Сил України за для здійснення догляду за дружиною, яка має II групу інвалідності. Тому умисне ігнорування клопотань позивача про звільнення і є тією протиправною бездіяльністю, про яку йдеться в позовній заяві. Адже неотримання адресатами поштової кореспонденції та ігнорування відповідних рапортів і заяв ніяким чином не нівелюють законного права військовослужбовця на звільнення з військової служби при наявності відповідних на те підстав.

На обґрунтування порушення судом першої інстанції норм процесуального права апелянти посилалися на відмову у задоволенні їх клопотання про здійснення розгляду справи в порядку загального позовного провадження з викликом для допиту свідка ОСОБА_3 , який проходить військову службу в в/ч НОМЕР_1 .

Військова частина надіслала до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначила про законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

РТЦК та СП своїм правом подати відзив на апеляційну скаргу не скористався, що, відповідно до статті 304 КАС України, не перешкоджає апеляційному перегляду справи.

Справа розглянута судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження.

Апеляційним судом справа розглянута в порядку письмового провадження відповідно до статті 311 КАС України, якою передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів і вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, відповідно до наказу начальника Військової академії (по стройовій частині) від 06.03.2022 року №51 нижчепойменованих військовослужбовців та резервістів відповідно до Указу Президента №69/2022 "Про загальну мобілізацію", вважати, що 6 березня 2022 року прибули для проходження служби, з 6 березня 2022 року призначити на посади та зарахувати на всі види забезпечення.

На продовольче забезпечення військову частину НОМЕР_1 при Військовій академії (м. Одеса) (зі сніданку) 6 березня 2022 року:

солдата ОСОБА_1 , командиром бойової машини-командиром першого механізованого відділення третього механізованого взводу другої механізованої роти першого механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 при Військовій академії (м. Одеса), ВОС-121144А (а.с. 119).

Згідно з витягом з підсумкового бойового донесення 98 ТГр №63 в період з 10 год. 30 хв. 14.06.2022 року по 11 год. 15 хв. 14.06.2022 року згідно із рішенням командира 98 ТГр №71 від 12.06.2022 року у відповідності до бойового розпорядження Командира 128 ОГШБр №Р-784 дск/кп від 11.06.2022 року ОКП 98 ТГр у складі комендантського взводу, польового вузла зв`язку, відділень МТЗ, господарського взводу здійснило переміщення (марш) по маршруту Софієвка - Новомиколаївка - Терсянка - Заливне - Барвінівка - Любицьке - Микільське ОКП розміщено в н.п. Микільське (а.с. 121).

19.07.2022 року солдат ОСОБА_1 подав рапорт командиру в/ч НОМЕР_1 про надання відпустки за сімейними обставинами на 5 діб з 20.07.2022 року (а.с. 122 зв.).

Відповідно до витягу з наказу командира в/ч НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 20.07.2022 року №84 солдат ОСОБА_1 , командир бойової машини - командир механізованого відділення механізованого взводу механізованої роти механізованого батальйону військової частини, вибув у відпустку за сімейними обставинами у село Новопетрівка Роздільнянського району Одеської області на 5 діб з 20 липня 2022 року. Підстава: рапорт від 19 липня 2022 року ОСОБА_4 вх. №891 (а.с. 123).

23.07.2022 року ОСОБА_1 склав рапорт про звільнення з військової служби відповідно до абзацу 5 підпункту "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" у зв`язку з наявністю дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю (а.с. 24-25).

На підтвердження подання зазначеного рапорту Панайот С.В. надав копії експрес-накладних служби доставки "Нова пошта", а саме: №2917 від 23.07.2022 року на адресу смт Новомиколаївка (Запорізька область) отримувач ОСОБА_3 ; №6193 від 25.07.2022 року на адресу смт Новомиколаївка (Запорізька область) отримувач ОСОБА_5 ; №3953 від 26.07.2022 року на адресу смт Новомиколаївка (Запорізька область) отримувач ОСОБА_5 (а.с. 26).

Також надано копію рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення про вручення 27.07.2022 року поштового відправлення, адресованого Роздільнянському РТЦК та СП (а.с. 27).

15.09.2022 року ОСОБА_2 склала заяву про звільнення в запас її чоловіка ОСОБА_1 з лав Збройних Сил України на підставі абзацу підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 23 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", у зв`язку з наявністю дружини із числа осіб з інвалідністю, яку направила на адресу РТЦК та СП та військової частини НОМЕР_1 засобом поштового зв`язку (а.с. 28-29).

Відправлення вручено РТЦК та СП 22.09.2022 року (а.с. 30).

Відправлення, яке направлялось на адресу в/ч НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_1 , повернуто на адресу відправника 18.10.2022 року (а.с. 31).

Вважаючи бездіяльність відповідачів щодо невчинення дій по звільненню ОСОБА_1 з військової служби протиправною, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 звернулись до суду з адміністративним позовом про визнання протиправною бездіяльності відповідачів щодо не розгляду рапорту Панайота С.В. та заяви ОСОБА_2 з приводу звільнення ОСОБА_1 з військової служби на підставі абзацу пп. "г" п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" та зобов`язання в/ч НОМЕР_1 звільнити ОСОБА_1 з військової служби на підставі абзацу пп. "г" п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу", у зв`язку з наявністю дружини із числа осіб з інвалідністю II групи.

При цьому, обґрунтування своїх вимог позивачі зазначили, що єдиним належним способом відновлення порушеного права є звільнення позивача зі штату ВЧ безпосередньо за рішенням суду, а ні покладення вирішення цього питання на військове командування задля здійснення всіх формальностей.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позивачем ОСОБА_1 не доведено належними доказами подання прямому командиру рапорта про звільнення від 23.07.2022 року, а тому відсутні підстави вважати, що в/ч НОМЕР_1 допущено бездіяльність щодо розгляду рапорту, з огляду на що відсутні підстави й для задоволення позовних вимог до військової частини.

Відмовляючи у задоволенні позивних вимог до РТЦК та СП суд виходив з того, що застосування алгоритму дій військового командування стосовно звільнення мобілізованого військовослужбовця, який встановлено для мирного часу, не є застосовними під час дії воєнного стану, з огляду на що доводи позивачів є необґрунтованими, а позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню.

Надаючи правову оцінку законності і обґрунтованості рішення суду першої інстанції в частині оскарження, колегія суддів зазначає наступне.

Так, частиною другою статті 19 Конституцією України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частин першої, другої статті 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.

Згідно статті 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначення загальних засад проходження в Україні військової служби здійснює Закон України від 25.03.1992 №2232-ХІІ "Про військовий обов`язок і військову службу" (далі Закон №2232-ХІІ).

Частиною першою статті 2 цього Закону визначено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Відповідно до частини третьої статті 24 Закону №2232-ХІІ закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Підстави та порядок звільнення з військової служби передбачені статтею 26 Закону №2232-ХІІ, абзацом п`ятим підпункту "г" пункту 2 частини четвертої якої передбачено, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах необхідність постійного догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), які за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребують постійного догляду.

Частина сьома статті 26 Закону №2232-ХІІ встановлює, що звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Початок, призупинення і закінчення проходження військової служби визначено статтею 24 Закону №2232-ХІІ, частиною третю якої визначено, що закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Відповідно до абзацу другого пункту 12 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 (у редакції чинної на час виникнення спірних правовідносин), право видавати накази по особовому складу надається командирам, командувачам, начальникам, керівникам (в подальшому - командири (начальники) органів військового управління, з`єднань, військових частин, установ, організацій, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, які утримуються на окремих штатах (далі - військові частини), за посадами яких штатом передбачено військове звання полковника (капітана 1 рангу) і вище, а також керівникам служб персоналу Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України.

Згідно із пунктом 233 Положення військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський), до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Подання рапорту "по команді" означає направлення його в порядку підпорядкування прямому командиру, який після розгляду та задоволення передає далі своєму безпосередньому командиру з відміткою про власне клопотання з відповідного питання.

Пунктом 1.5 розділу І Інструкції з організації обліку особового складу Збройних сил України, затвердженого наказом Міністерства оборони України №333 від 26 травня 2014 року (у редакції чинної на час виникнення спірних правовідносин, далі Інструкція №333) визначено, що командири (керівники) зобов`язані забезпечити належну організацію обліку особового складу в підпорядкованих органах військового управління, з`єднань, військових частин, вищих військових навчальних закладів та військових навчальних підрозділів вищих навчальних закладів (далі - військові навчальні заклади), установ і організацій, кораблів і підрозділів і створювати для посадових осіб, які ведуть облік особового складу, усі умови для своєчасного, якісного і повного виконання ними вимог цієї Інструкції.

Відповідно до пункту 1.6. розділу І Інструкції №333 організація і стан обліку особового складу у військових частинах і з`єднаннях покладаються:

у підрозділах - на командирів підрозділів;

на кораблях - на старших помічників (помічників) командирів кораблів;

у військових частинах і з`єднаннях - на начальників штабів військових частин і з`єднань;

у військових частинах і на кораблях, де посади начальника штабу і старшого помічника (помічника) командира корабля штатом не передбачені, - на командирів військових частин, кораблів;

у військових навчальних закладах, установах і організаціях - на начальників штабів, а там, де вони штатами не передбачені, - на керівників закладів, установ і організацій;

у військових комісаріатах - на військових комісарів;

в органах військового управління - на начальників штабів, а там, де вони штатами не передбачені, - на командира (керівника) органу військового управління;

у кадрових органах - на керівників кадрових органів;

у структурних підрозділах Генерального штабу і Міністерства оборони - на керівників цих структурних підрозділів.

Пунктом 11.1 розділу 11 Інструкції №333 визначено, що накази по особовому складу є основними документами, які визначають службове становище офіцерів, осіб рядового, сержантського і старшинського складу. Вони видаються посадовими особами, яким Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153 (зі змінами) (далі - Положення), і наказами Міністерства оборони надано право присвоєння військових звань, призначення на посади, укладення і продовження строку контракту, звільнення з військової служби.

Відповідно до пунктів 12.10, 12.11 розділу 12 Інструкції №333 проекти наказів до подання їх на підпис командирам (керівникам) повинні бути перевірені (вичитані), звірені з документами персонального обліку військовослужбовців та завізовані на звороті останнього аркуша наказу безпосереднім керівником кадрового органу або особою, на яку відповідно до письмового наказу покладено тимчасове виконання обов`язків за цією посадою. Зразок звороту останнього аркуша наказу наведено в додатку 52 до цієї Інструкції

Після цього проекти наказів проходять правову експертизу в юридичній службі. Віза посадової особи юридичної служби проставляється на звороті кожного аркуша першого примірника наказу.

Механізм реалізації та порядок організації у Збройних Силах України виконання вимог Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України визначає Інструкція про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затверджена наказом Міністра оборони України 10.04.2009 №170 (у редакції чинної на час виникнення спірних правовідносин, далі Інструкція №170)

Відповідно до пункту 1.5 розділу І Інструкції №170, для встановлення, зміни, призупинення, або припинення правових відносин з громадянами України, які реалізуються наказами посадових осіб по особовому складу, у Генеральному штабі Збройних Сил України, Командуванні об`єднаних сил Збройних Сил України, видах Збройних Сил України, окремих родах сил Збройних Сил України, окремих родах військ Збройних Сил України, органах військового управління, з`єднаннях, військових частинах, вищих військових навчальних закладах, військових навчальних підрозділах закладів вищої освіти, установах, організаціях, (далі - військові частини), оформляються: подання (додаток 1), рішення колегіальних органів, утворених і діючих відповідно до законодавчих актів і актів Міністерства оборони України, Резерв кандидатів для просування по службі (додаток 2), План переміщення військовослужбовців на посади номенклатури посад (далі - План переміщення на посади) (додаток 16) на військовослужбовців крім тих, які проходять строкову військову службу, зокрема щодо звільнення з військової служби.

Особливості проходження військової служби, служби в резерві та виконання військового обов`язку в запасі в особливий період визначено розділом XIV Інструкції №170, абзацом третім пункту 14.10 якого передбачено, що звільнення з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини здійснюється за наявності оригіналів документів, що підтверджують таку підставу звільнення.

Пунктом 213 Положення №1153 передбачено, що військовослужбовці строкової військової служби можуть бути звільнені зі строкової військової служби достроково відповідно до пунктів "б", "в", "г" частини 2 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

У разі надходження рапорту від військовослужбовця або заяви від його родичів про дострокове звільнення в запас за сімейними обставинами командир військової частини зобов`язаний надіслати у триденний строк до відповідного територіального центру комплектування та соціальної підтримки за місцем проживання сім`ї військовослужбовця запит для перевірки його сімейного стану.

Керівник районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, одержавши документи від командира військової частини або заяву безпосередньо від родичів військовослужбовця про дострокове звільнення в запас, призначає комісію, яка перевіряє в десятиденний строк сімейний стан родичів військовослужбовця. За результатами перевірки складається акт обстеження, який надсилається для розгляду керівнику обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки.

Керівник обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки зобов`язаний у триденний строк розглянути документи про дострокове звільнення військовослужбовця зі строкової військової служби і за наявності законних підстав надіслати їх командиру військової частини, де проходить службу військовослужбовець.

У разі відсутності законних підстав для дострокового звільнення військовослужбовця зі строкової військової служби за сімейними обставинами керівник обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки надає заявнику відповідь про причини відмови і повідомляє про це командира військової частини, де проходить службу військовослужбовець.

Згідно із пунктом 214 Положення №1153 командир військової частини не пізніше трьох діб після отримання від керівників обласних територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки акта обстеження сімейного стану родичів військовослужбовця та нотаріально завірених копій документів, що підтверджують причину дострокового звільнення, зобов`язаний за наявності законних підстав для дострокового звільнення військовослужбовця, за винятком зміни сімейних обставин, пов`язаної з народженням у нього дитини, надіслати документи за підпорядкованістю.

Рішення про дострокове звільнення військовослужбовця приймається не пізніше ніж через три дні з дати надходження відповідних документів начальником штабу виду Збройних Сил України, оперативного командування, а для військових частин центрального підпорядкування - начальником структурного підрозділу Генерального штабу Збройних Сил України, який відповідає за кадрову роботу. Командир військової частини на підставі одержаного рішення не пізніше ніж через три дні звільняє військовослужбовця достроково в запас за сімейними обставинами;

3) у разі відсутності законних підстав для дострокового звільнення із строкової військової служби надати відповідь керівнику обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки (заявнику) із зазначенням причин відмови.

Стверджуючи про протиправну бездіяльність в/ч НОМЕР_1 щодо розгляду рапорту про звільнення ОСОБА_1 апелянти/позивачі наполягають, що у липні 2022 року ОСОБА_1 передав рапорт про звільнення на ім`я командира військової частини особисто через командира роти ОСОБА_3 , тобто через безпосереднього командира. Проте докази зазначеного у позивача відсутні.

У подальшому позивач вказаний рапорт із додатками двічі направляв через логістичну компанію "Нова Пошта" офіцерам в/ч НОМЕР_1 , проте вони отримані не були з невідомих причин. Заява ОСОБА_2 також отримана військовою частиною не була.

Факт не отримання військовою частиною рапортів ОСОБА_1 , що були надіслані ним поштовим оператором "Нова Пошта", визнається позивачами в їх апеляційній скарзі.

У зв`язку із зазначеним колегія суддів зауважує, що відповідно до пункту 3 частини другої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є, окрім іншого, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості. Аналогічне положення закріплене у частині першій статті 9 КАС України.

Незважаючи на те, що частиною другою статті 77 КАС України тягар доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на суб`єкта владних повноважень, якщо він заперечує проти адміністративного позову, зазначене положення поширюється на доказування лише правомірності оскаржуваного рішення (дії чи бездіяльності), а не будь-яких обставин. У свою чергу, покладений на суб`єктів владних повноважень тягар доказування правомірності їхніх рішень, дій чи бездіяльності не звільняє позивача від обов`язку довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

Відповідно до частини другої статті 73 КАС України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

При цьому доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Достатніми є докази, які у сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд має право винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

При оцінці достатності доказів діють спеціальні правила - стандарти доказування, якими має керуватися суд при вирішенні справи. Стандарти доказування є важливим елементом змагальності процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність (постанова Верховного Суду від 29.08.2018 у справі №910/23428/17).

Також, у постанові від 3 грудня 2019 року у справі №904/10956/16 Велика Палата Верховного Суду, окрім іншого, декларуючи обов`язок подання конкретних доказів на підтвердження доводів, вказала, що висновок суду не може ґрунтуватися на припущеннях та поясненнях однієї зі сторін.

Враховуючи наведе, норми процесуального законодавства та не доведення позивачами належними доказами отримання в/ч НОМЕР_1 рапорту ОСОБА_1 (поданого у встановлений законом спосіб) та заяви ОСОБА_2 про звільнення ОСОБА_1 , колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав вважати, що у спірних правовідносинах військова частина проявила бездіяльність щодо не розгляду згаданих звернень.

Таким чином висновок суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог до в/ч НОМЕР_1 є правильним, а доводи апеляційної скарги позивачів зазначених висновків не спростовують.

При цьому колегія суддів відхиляє як неаргументовані доводи апелянтів про те, що неотримання адресатами поштової кореспонденції ніяким чином не нівелюють законного права військовослужбовця на звільнення з військової служби при наявності відповідних на те підстав, оскільки, ураховуючи спірні правовідносини, предметом у даному позові є перевірка законності/незаконності бездіяльності відповідачів щодо не розгляду рапорта ОСОБА_1 та заяви ОСОБА_2 з приводу звільнення ОСОБА_1 з військової служби. Ураховуючи, що позивачами на обґрунтування своїх позовних вимог не було доведено належними та достовірними доказами отримання військовою частиною рапорту військовослужбовця про звільнення, позовні вимоги про протиправну бездіяльність щодо не розгляду рапорту є безпідставними. При цьому суд не може перебирати на себе повноваження суб`єктів владних повноважень та вчиняти дії щодо перевірки певних обставин, які не були перевірені уповноваженими на те органами в порядку, встановленому законом.

Також колегія суддів відхиляє посилання апелянтів на рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 27), що на їх переконання свідчить про отримання Роздільнянським РТЦК та СП рапорту Панайота С.В. про звільнення, оскільки належним доказом направлення документів адресату відповідно до Правил надання послуг поштового зв`язку є, серед іншого, опис вкладення у цінний лист з поіменним переліком документів, видані відправникові поштового відправлення (постанова Верховного Суду від 15.02.2022 у справі №916/1093/21). З огляду на відсутність опису вкладення, направлення позивачем поштового відправлення на адресу РТЦК з позначкою "ДЛЯ КАНЮКИ С А" не може бути належним та допустимим доказом отримання Роздільнянським РТЦК та СП рапорта ОСОБА_1 про звільнення. Адже в даному випадку неможливо встановити зміст поштового відправлення.

Таким чином колегія суддів констатує відсутність підстав для задоволення позовних вимог в цій частині.

Водночас, матеріали справи містять докази отримання Роздільнянським РТЦК та СП заяви ОСОБА_2 від 15 вересня 2022 року, як родички військовослужбовця, про звільнення в запас з додатками на 10 аркушах (а.с. 28-30). Проте, в матеріалах справи відсутні докази про розгляд РТКЦ та СП згаданої заяви ОСОБА_2 .

Роздільнянський РТЦК та СП, будучу повідомлений про розгляд даної справи, відзиву на позовну заяву та заперечення на апеляційну скаргу позивачів суду не надав.

За змістом частини четвертої статті 159 КАС України подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.

Як вже зазначено вище, суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Роздільнянського РТЦК та СП щодо не розгляду заяви про звільнення її чоловіка, виходив з того, що застосування алгоритму дій військового командування стосовно звільнення мобілізованого військовослужбовця, який встановлено для мирного часу, не є застосовними під час дії воєнного стану.

Проте, колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду з огляду на наступне.

Так, відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Статтею 1 Закону України від 02.10.1996 року №393/96-ВР "Про звернення громадян" (далі Закон №393/96-ВР) встановлено, що громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Відповідно до статті 3 Закону №393/96-ВР під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.

Заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо.

Відповідно до приписів статті 7 Закону №393/96-ВР звернення, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обов`язковому прийняттю та розгляду.

Забороняється відмова в прийнятті та розгляді звернення з посиланням на політичні погляди, партійну належність, стать, вік, віросповідання, національність громадянина, незнання мови звернення.

Якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, об`єднаннями громадян або посадовими особами зверненні, не входять до їх повноважень, воно в термін не більше п`яти днів пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення. У разі якщо звернення не містить даних, необхідних для прийняття обґрунтованого рішення органом чи посадовою особою, воно в той же термін повертається громадянину з відповідними роз`ясненнями.

Згідно з частинами першою та третьою статті 15 Закону №393/96-ВР органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).

Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов`язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов`язки.

Статтею 18 Закону №393/96-ВР визначено права громадянина при розгляді заяви чи скарги, одним із яких є право одержати письмову відповідь про результати розгляду заяви чи скарги.

Статтею 19 Закону №393/96-ВР визначено обов`язки органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, засобів масової інформації, їх керівників та інших посадових осіб щодо розгляду заяв чи скарг, серед яких, зокрема, обов`язок об`єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги; письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення; не допускати безпідставної передачі розгляду заяв чи скарг іншим органам; особисто організовувати та перевіряти стан розгляду заяв чи скарг громадян, вживати заходів до усунення причин, що їх породжують, систематично аналізувати та інформувати населення про хід цієї роботи.

Приписами статті 20 Закону №393/96-ВР встановлено, що звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів.

Аналізуючи норми Закону №393/96-ВР, зокрема положення статті 15, можна дійти висновку, що обов`язок органів, до яких направлені звернення, повідомляти осіб про наслідки їхнього розгляду, як елемент конституційної гарантії звернення до органів публічної влади, включає і доведення змісту відповіді до заявника.

З огляду на зміст указаного зобов`язання, орган уважається таким, що виконав передбачений Конституцією України обов`язок, якщо склав відповідь на звернення особи у чіткій відповідності до поставлених у ньому питань і довів зміст відповіді до заявника в обраний ним спосіб: поштою або засобами електронного зв`язку.

В спірних правовідносинах обов`язок повідомлення громадянина про наслідки розгляду його звернення/клопотання має підтверджуватися доказами, що свідчать про надсилання (вручення) такої відповіді на адресу заявника (заявнику).

У постановах Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі №802/211/16-а, від 06 вересня 2019 року у справі №128/4752/15-а, від 25 червня 2020 року у справі №802/1442/15-а, від 26 лютого 2021 року у справі №520/421/20 викладено правову позицію, відповідно до якої належними і допустимими доказами відправлення відповіді є список згрупованих поштових відправлень із відміткою працівника зв`язку про його прийняття (пункт 66 Правил №270), опис вкладення у цінний лист, зворотне повідомлення про вручення поштового відправлення, докази направлення електронною поштою або розписка про отримання у разі вручення заявнику особисто.

Із врахуванням пасивної поведінка Роздільнянським РТЦК та СП, як суб`єкта владних повноважень, під час розгляду справи, та не спростування доводів позивачів про неналежний розгляд заяви позивачки від 15 вересня 2022 року, як родички військовослужбовця, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про наявність підстав для визнання бездіяльності РТЦК та СП в цій частині протиправною.

При цьому колегія суддів також враховує, що навіть якщо порушене ОСОБА_2 питання не входить до повноважень РТЦК, воно, згідно вимог частини третьої статті 7 Закону №393/96-ВР, було зобов`язано, в термін не більше п`яти днів переслати заяву за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомити заявницю.

Відсутність прийняття відповідного рішення або вчинення відповідних дій за наслідками розгляду заяви є підставою для зобов`язання об`єкта такого звернення розглянути заяву.

За змістом частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Визначене у процесуальному законі завдання адміністративного судочинства перекликається зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, відповідно до якої кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно ж до частини першої статті 124 Конституції України за своєю суттю правосуддя визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

За правилами пункту 4 частини другої статті 245 КАС України, яка передбачає повноваження суду при вирішенні справи, у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Із врахуванням пасивної поведінка суб`єкта владних повноважень під час розгляду справи, та оскільки Роздільнянським РТЦК та СП доводи позивачки про неналежний розгляд її заяви, як родички військовослужбовця, не спростовано, а судом не встановлено вчинення РТЦК та СП будь-яких дій з цього приводу, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про наявність підстав для визнання такої бездіяльності протиправною. Водночас, відсутність прийняття відповідного рішення або вчинення відповідних дій за наслідками розгляду заяви є підставою для зобов`язання відповідача розглянути заяву позивачки.

З огляду на наведене, з метою ефективного захисту прав позивачів колегія суддів вважає необхідним зобов`язати Роздільнянський ОТЦК та СП розглянути заяву ОСОБА_2 від 15.09.2022 про дострокове звільнення в запас її чоловіка ОСОБА_1 на підставі абзацу пп. "г" п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу".

Ураховуючи наведене, колегія суддів не може повністю погодитися з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , адже апеляційним судом встановлено, що відповідач Роздільнянський ОТЦК та СП у спірних правовідносинах діяв протиправно.

Таким чином, доводи апеляційної скарги знайшли своє часткове підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції, що є підставою для часткового скасування рішення суду першої інстанції.

Слід звернути увагу, що при перегляді даної справи апеляційним судом не перевірялась наявність у позивача підстав для звільнення з військової служби у зв`язку з наявністю дружини із числа осіб з інвалідністю, оскільки обидва відповідача ще не приймали рішення з цього приводу. Тобто, з`ясування цих обставин судом в даному випадку було б передчасним.

Також, колегія суддів відхиляє посилання апелянта на окремі порушення судом першої інстанції норми процесуального права, оскільки зазначене не призвело до неправильного вирішення даної справи. Разом з тим, у відповідності до частини другої статті 317 КАС України, порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи, чого у даній справі колегією суддів не встановлено. Суд першої інстанції правомірно відніс дану справу до категорії незначної складності та розглянув її за правилами спрощеного провадження.

У контексті оцінки доводів апеляційної скарги позивачів колегія суддів застосовує позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах "Проніна проти України" (пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

За приписами частини першої та частини другої статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Відтак апеляційна скарга позивачів підлягає частковому задоволенню.

Керуючись статтями 292, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29 травня 2023року скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог до Роздільнянського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки.

Прийняти у відповідній частині нове рішення суду, яким адміністративний позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Роздільнянського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки щодо не розгляду заяви ОСОБА_2 від 15 вересня 2022 року з приводу звільнення ОСОБА_1 з військової служби на підставі абз. пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу".

Зобов`язати Роздільнянський районний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки розглянути заяву ОСОБА_2 від 15 вересня 2022 року про звільнення її чоловіка ОСОБА_1 з військової служби на підставі абз. пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" у зв`язку з наявністю дружини із числа осіб з інвалідністю II групи.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає відповідно до ч. 6 ст. 12, ст. 257 та ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя-доповідач В.О.Скрипченко

Суддя М.П.Коваль

Суддя Ю.В.Осіпов