Справа № 640/1556/20
Суддя: Леонтович А.М.
Дата ухвалення: 2024-01-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 січня 2024 року № 640/1556/20

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Леонтовича А.М., за участю секретаря судового засідання Ягельській А.О.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Бублієва Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Офіса Генерального прокурора

про визнання протиправними та скасування рішення та наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу

в с т а н о в и в :

I. Зміст позовних вимог

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Офісу Генерального прокурора, в якому, з урахуванням заяви про зміну предмету позову, просив:

-визнати протиправним та скасувати рішення від 19.12.2019 №8 кадрової комісії №4 Генеральної прокуратури України про неуспішне проходження ОСОБА_1 атестації;

-визнати протиправним та скасувати наказ Генеральної прокуратури України від 21.12.2019 №2082ц про звільнення ОСОБА_1 з 24 грудня 2019 року з посади начальника другого слідчого відділу управління з розслідування злочинів, вчинених працівниками органів, які ведуть боротьбу зі злочинністю Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України та з органів прокуратури;

-поновити ОСОБА_1 на роботі в Офісі Генерального прокурора на посаді начальника відділу або на рівнозначній посаді;

-стягнути з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 24.12.2019.

II. Позиція позивача та заперечення відповідача

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що звільнення є незаконним та таким, що не узгоджується із чинним законодавством, з огляду на обставини незаконності та неправомірності прийнятого суб`єктом владних повноважень наказу про звільнення позивача з займаної посади.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Зазначає, що ані Законами України «Про прокуратуру» та «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», ані будь-якими іншими нормативно-правовими актами не встановлено спеціального порядку та підстав звільнення з органів прокуратури слідчих та керівників органів досудового розслідування прокуратури. Крім того, наполягає, що висновок кадрової комісії не відповідає критеріям, визначеним ч.2 ст. 2 КАС України, а тому підлягає скасуванню.

Представник відповідача надав до суду відзив, у якому зазначив, що позов є безпідставним та необґрунтованим. Вважає, що оскільки позивач не відповідає критерію доброчесності, він не може бути поновлений на посаді.

У судовому засіданні свої заперечення проти задоволення позову підтримав, просив у позові відмовити.

III. Процесуальні дії у справі

Ухвалою суду від 22.06.2023 прийнято до провадження справу №640/1556/20 та вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання на 17.07.2023.

17.07.2023 у судове засідання прибули сторони. У зв`язку з необхідністю одержання нових доказів, відкладено розгляд справи на 17.08.2023.

17.08.2023 адміністративну справу №640/1556/20 знято з розгляду у зв`язку з перебуванням судді у відпустці. Наступне судове засідання призначено на 22.08.2023.

22.08.2023 у судове засідання прибули сторони. Суд на місці ухвалив перенести судове засідання для надання додаткових пояснень по справі на 11.09.2023.

11.09.2023 у судове засідання прибули сторони. Суд на місці ухвалив перенести судове засідання для надання додаткових пояснень по справі на 10.10.2023.

10.10.2023 у судове засідання прибули сторони. Суд на місці ухвалив закрити підготовче засідання та призначити справу по суті на 20.11.2023.

20.11.2023 у судове засідання прибули сторони. Суд на місці ухвалив перенести судове засідання для надання додаткових пояснень по справі на 16.01.2024.

16.01.2024 у судове засідання прибули сторони.

IV. Обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини

ОСОБА_1 працював на посаді начальника другого слідчого відділу управління з розслідування злочинів, вчинених працівниками органів, які ведуть боротьбу зі злочинністю Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України.

Позивачем 08.10.2019 подав за встановленою формою Генеральному прокурору заяву про переведення на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора та про намір пройти атестацію.

Позивач успішно пройшов перші два етапи атестації: іспит у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора та іспит у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки, у зв`язку з чим допущений до наступного етапу атестації проведення співбесіди з метою виявлення відповідності прокурора вимогам професійної компетенції, професійної етики та доброчесності.

Кадровою комісією №4 прийнято рішення від 19.12.2019 №8 про неуспішне проходження прокурором атестації.

Наказом Генерального прокурора від 21.12.2019 № 2082ц, на підставі рішення Кадрової комісії №4, керуючись статтею 9, пунктом 2 частини другої статті 41 Закону України «Про прокуратуру», підпунктом 2 пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», позивача звільнено з посади начальника другого слідчого відділу управління з розслідування злочинів, вчинених працівниками органів, які ведуть боротьбу зі злочинністю Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 24.12.2019.

Вважаючи рішення кадрової комісії та наказ Генерального прокурора протиправними, позивач звернувся до суду за захистом своїх порушених прав та інтересів.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 травня 2021 року позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення від 19.12.2019 №8 кадрової комісії №4 Генеральної прокуратури України про неуспішне проходження ОСОБА_1 атестації. Визнано протиправним та скасовано наказ Генерального прокурора від 21.12.2019 №2082ц про звільнення ОСОБА_1 з 24 грудня 2019 року з посади начальника другого слідчого відділу управління з розслідування злочинів, вчинених працівниками органів, які ведуть боротьбу зі злочинністю Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України та з органів прокуратури. Поновлено ОСОБА_1 в Офісі Генерального прокурора на посаді, рівнозначній посаді начальника другого слідчого відділу управління з розслідування злочинів, вчинених працівниками органів, які ведуть боротьбу зі злочинністю Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України та з органів прокуратури з 25.12.2019. Стягнуто з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 2 327 312,46 грн. Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та присудження виплати заробітної плати у межах суми стягнення за один місяць.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 12 жовтня 2021 року змінено рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 травня 2021 року в мотивувальній та резолютивній частині, викладено абзаци 4 та 5 резолютивної частини рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 травня 2021 у наступній редакції: «Поновити ОСОБА_1 на посаді начальника другого слідчого відділу управління з розслідування злочинів, вчинених працівниками органів, які ведуть боротьбу зі злочинністю Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України з 25 грудня 2019 року. Стягнути з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 775 867 (сімсот сімдесят п`ять тисяч вісімсот шістдесят сім) грн. 71 коп.». В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 травня 2021 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 18.05.2023 рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 травня 2021 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 12 жовтня 2021 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Верховний Суд виходив з того, що суди попередніх інстанцій при скасуванні спірного наказу та поновленні позивача на (рівнозначній) посаді начальника другого слідчого відділу управління з розслідування злочинів, вчинених працівниками органів, які ведуть боротьбу зі злочинністю Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України неправильно застосували норми матеріального права, а саме: пункт 9 частини першої статті 51 Закону №1697-VII, статтю 11 Закону №1697-VII та підпункт 2 пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-IX (у редакції, чинній на час звільнення позивача), які регулювали звільнення лише прокурорів. Також, судами попередніх інстанцій при вирішенні спору не досліджено чи поширювались на позивача норми пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №113-ІХ на момент звільнення. Також суди попередніх інстанцій не дослідили всі обставини, які містять інформацію щодо предмета доказування, у тому числі обставини, які стали підставою для висновку комісії про невідповідність позивача вимогам доброчесності та не дають змогу суду дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Враховуючи докази, які містяться у матеріалах справи (матеріали атестації), суди попередніх інстанцій мали б у процесі судового розгляду дослідити усі підтверджуючі документи, які б спростували або не спростували обґрунтовані сумніви Кадрової комісії, про які зазначено в оскаржуваному рішенні, стосовно невідповідності позивача вимогам доброчесності. Підсумовуючи наведене, колегія суддів зазначає, що суди попередніх інстанцій не дослідили всі обставини, які містять інформацію щодо предмета доказування, у тому числі обставини, які стали підставою для висновку комісії про невідповідність позивача вимогам доброчесності та не дають змогу суду дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Виходячи із змісту принципу офіційного з?ясування всіх обставин у справі в адміністративному судочинстві саме на суд покладається обов?язок визначити характер спірних правовідносин та зміст правової вимоги, матеріальний закон, який їх регулює, а також факти, що підлягають встановленню і лежать в основі позовних вимог та заперечень; з?ясувати, які є докази на підтвердження зазначених фактів, і вжити заходів для виявлення та витребування необхідних доказів.

V. Норми права, які застосував суд

Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Законом України "Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)" від 02 червня 2016 року № 1401-VIII (далі - Закон № 1401-VIII), який набрав чинності з 30 вересня 2016 року, виключено із Конституції України розділ VII "ПРОКУРАТУРА" та доповнено Конституцію України статтею 131-1, якою передбачено, що в Україні діє прокуратура, яка здійснює: 1) підтримання публічного обвинувачення в суді; 2) організацію і процесуальне керівництво досудовим розслідуванням, вирішення відповідно до закону інших питань під час кримінального провадження, нагляд за негласними та іншими слідчими і розшуковими діями органів правопорядку; 3) представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Організація та порядок діяльності прокуратури визначаються законом. Прокуратуру в Україні очолює Генеральний прокурор, якого призначає на посаду та звільняє з посади за згодою Верховної Ради України Президент України.

Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України визначає Закон України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року №1697-VII (далі - Закон №1697-VII, у редакції станом на час виникнення спірних правовідносин).

Статтею 4 Закону №1697-VII встановлено, що організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Законом України від 14 жовтня 2014 року №1697-VII «Про прокуратуру» (далі - Закон №1697-VII) забезпечуються гарантії незалежності прокурора, зокрема щодо особливого порядку його призначення на посаду, звільнення з посади, притягнення до дисциплінарної відповідальності тощо.

Законом України від 19 вересня 2019 року №113-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» (діє з 25 вересня 2019 року, далі - Закон № 113-IX) до Закону № 1697-VII були внесені зміни.

Зокрема, в тексті Закону №1697-VII слова «Генеральна прокуратура України», «регіональні прокуратури», «місцеві прокуратури» замінено відповідно на «Офіс Генерального прокурора», «обласні прокуратури», «окружні прокуратури».

Згідно з пунктами 6, 7 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №113-ІХ, з дня набрання чинності цим Законом усі прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур вважаються такими, що персонально попереджені у належному порядку про можливе майбутнє звільнення з посади на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру».

Прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади прокурорів у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, можуть бути переведені на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах лише у разі успішного проходження ними атестації, яка проводиться у порядку, передбаченому цим розділом.

Атестація здійснюється згідно з Порядком проходження прокурорами атестації, який затверджується Генеральним прокурором (пункт 9 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 113-ІХ).

Відповідно до пункту 10 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №113-ІХ прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур (у тому числі ті, які були відряджені до Національної академії прокуратури України для участі в її роботі на постійній основі) мають право в строк, визначений Порядком проходження прокурорами атестації, подати Генеральному прокурору заяву про переведення на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах. У заяві також повинно бути зазначено про намір пройти атестацію, надано згоду на обробку персональних даних, на застосування процедур та умов проведення атестації. Форма та порядок подачі заяви визначаються Порядком проходження прокурорами атестації.

Пунктом 19 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №113-ІХ встановлено, що прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, звільняються Генеральним прокурором, керівником регіональної (обласної) прокуратури з посади прокурора на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» за умови настання однієї із наступних підстав: 1) неподання прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури у встановлений строк заяви до Генерального прокурора про переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури та про намір у зв`язку із цим пройти атестацію; 2) рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури; 3) в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах відсутні вакантні посади, на які може бути здійснено переведення прокурора Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури, який успішно пройшов атестацію; 4) ненадання прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури, у разі успішного проходження ним атестації, згоди протягом трьох робочих днів на переведення на запропоновану йому посаду в Офісі Генерального прокурора, обласній прокуратурі, окружній прокуратурі.

Відповідно до пунктів 7-17 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-ІХ, з метою проведення атестації прокурорів наказом Генерального прокурора від 3 жовтня 2019 року № 221 затверджено Порядок проходження прокурорами атестації (далі - Порядок).

Згідно з абз. 3 п. 2 розд. 1 Порядку №221 проведення атестації прокурорів та слідчих регіональних прокуратур, військових прокурорів регіонів (на правах регіональних) забезпечують кадрові комісії Офісу Генерального прокурора, а прокурорів та слідчих місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих) - кадрові комісії обласних прокуратур.

VI. Оцінка суду

Направляючи справу на новий розгляд, Верховний Суд виходив з того, що судами попередніх інстанцій не досліджено всі обставини, які містять інформацію щодо предмета доказування, у тому числі обставин, які стали підставою для висновку комісії про невідповідність позивача вимогам доброчесності, та не дають змогу суду дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

З цього приводу, суд звертає увагу на таке.

Позивач подавши заяву про переведення на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора та про намір пройти атестацію, тим самим підтвердив, що він ознайомлений з умовами та процедурами проведення атестації, погодився на їх застосування та, маючи відповідну фахову освіту і досвід професійної діяльності, розумів правові наслідки не проходження атестації та можливе звільнення з підстав, передбачених Законом №113-IX.

Позивач добровільно погодився на проходження атестації щодо нього та усвідомлював наслідки її не проходження.

Позивач успішно склав іспит у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора (перший етап тестування) та іспиту у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки (другий етап атестації), в зв`язку з чим був допущений до проходження наступного етапу атестації - співбесіди.

Пунктами 8-11 розділу IV Порядку №221 визначено, що співбесіда проводиться кадровою комісією з прокурором державною мовою в усній формі. Співбесіда з прокурором може бути проведена в один день із виконанням ним практичного завдання.

Для проведення співбесіди кадрова комісія вправі отримувати в усіх органах прокуратури, у Раді прокурорів України, секретаріаті Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів, Національному антикорупційному бюро України, Державному бюро розслідувань, Національному агентстві з питань запобігання корупції, інших органах державної влади будь-яку необхідну для цілей атестації інформацію про прокурора, в тому числі про:

1) кількість дисциплінарних проваджень щодо прокурора у Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів та їх результати;

2) кількість скарг, які надходили на дії прокурора до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів та Ради прокурорів України, з коротким описом суті скарг;

3) дотримання прокурором правил професійної етики та доброчесності: а) відповідність витрат і майна прокурора та членів його сім`ї, а також близьких осіб задекларованим доходам, у тому числі копії відповідних декларацій, поданих прокурором відповідно до законодавства у сфері запобігання корупції; б) інші дані щодо відповідності прокурора вимогам законодавства у сфері запобігання корупції; в) дані щодо відповідності поведінки прокурора вимогам професійної етики; г) матеріали таємної перевірки доброчесності прокурора;

4) інформацію про зайняття прокурором адміністративних посад в органах прокуратури з копіями відповідних рішень.

Отже, задля належного та об`єктивного вирішення спірних правовідносин, суд має дослідити усі підтверджуючі документи, які б спростували або не спростували обґрунтовані сумніви Кадрової комісії, про які зазначено в оскаржуваному рішенні, стосовно невідповідності позивача вимогам доброчесності.

Суд зазначає що, під час розгляду та вирішення цієї адміністративної справи суд наділений усією повнотою повноважень щодо перевірки оскаржуваного рішення суб`єкта владних повноважень не лише на предмет його законності, тобто чи було таке рішення прийняте на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, але й з точки зору дотримання інших критеріїв, перелік яких наведено у частині другій статті 2 КАС України.

Оскільки предметом атестації є оцінка професійної компетентності, професійної етики та доброчесності прокурора (пункт 5 розділу I Порядку №221), а рішення про неуспішне проходження прокурором атестації приймається кадровою комісією саме з підстав невідповідності, на думку комісії, прокурора вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності, суд вважає безпідставними доводи позивача про те, що суд не має повноважень оцінювати рішення кадрових комісій про неуспішне проходження атестації по суті.

Такий висновок узгоджується з Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення та застосування Конвенції (ст. 32).

Також необхідно зауважити, що в частині судового контролю за дискреційними адміністративними актами ЄСПЛ виробив позицію, згідно з якою, за загальним правилом, національні суди повинні утриматися від перевірки обґрунтованості таких актів, однак все ж суди повинні проконтролювати, чи не є викладені у них висновки адміністративних органів щодо обставин у справі довільними та нераціональними, непідтвердженими доказами або ж такими, що є помилковими щодо фактів; у будь-якому разі суди повинні дослідити такі акти, якщо їх об`єктивність та обґрунтованість є ключовим питанням правового спору (рішення ЄСПЛ від 22 листопада 1995 року у справі "Bryan v. the United Kingdom" ("Брайєн проти Об`єднаного Королівства"), рішення ЄСПЛ від 21 липня 2011 року у справі "Sigma Radio Television ltd. v. Cyprus" ("Сігма радіо телевіжн лтд проти Кіпру", заява №32181/04), рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі "Putter v. Bulgaria" ("Путтер проти Болгарії", заява №38780/02)).

Крім того, виходячи з практики ЄСПЛ, надання правової дискреції органам влади у вигляді необмежених повноважень є несумісним з принципом верховенства права і закон має з достатньою чіткістю визначати межі такої дискреції, наданої компетентним органам та порядок її здійснення, з урахуванням законної мети даного заходу, щоб забезпечити особі належний захист від свавільного втручання (рішення ЄСПЛ від 02 листопада 2006 року у справі "Volokhy v. Ukraine)" ( "Волохи проти України", заява №23543/02), рішення ЄСПЛ від 02 серпня 1984 року "Malone v. United Kindom" ("Мелоун проти Об`єднаного Королівства", заява №8691/79).

Керуючись пунктами 13, 17 розділу 11 «;Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» та пунктом 6 розділу І, пунктом 16 розділу IV Порядку проходження прокурором атестації, під час проведення співбесіди, Комісія з`ясувала обставини, які свідчать про невідповідність начальника другого слідчого відділу управління з розслідування злочинів, вчинених працівниками органів, які ведуть боротьбу зі злочинністю Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України ОСОБА_1 , вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності.

Досліджуючи в судовому засіданні, з-поміж інших матеріалів атестації - особову справу позивача, в якій містяться копії декларацій ОСОБА_2 подані ним в паперовому варіанті відповідно до форми №001-ДС затвердженої наказом міністерства фінансів України від 06.03.1997 №58 за період з 2004-2010 роки, на яких власноручно поставлений підпис позивача.

Поставлений підпис ОСОБА_3 свідчить про те, що він був попереджений про відповідальність за подання неповних чи неправдивих відомостей про доходи та зобов?язання фінансового характеру у відповідності до ст. 9 Закону України «Про боротьбу з корупцією» та ст. 30 п.7 Закону України «Про державну службу».

У розділі члени сім?ї зазначено: дружина - ОСОБА_4 , дочка - ОСОБА_5 , син (з 2008 року) - ОСОБА_6 (склад сім?ї у деклараціях до 2018 року не змінювався).

Загальна сума доходу позивача та членів його сім?ї за цей період (7 років) склала - 601 538,64 грн., з них 253 708,15 грн. зазначено як матеріальна допомога та 347 830,49 грн. - заробітна плата.

Загальна сума по зобов?язаннях фінансового характеру позивача та членів його сім?ї за цей період (7 років) склала - 132 268,15 грн.

Також, в матеріалах справи містяться декларації ОСОБА_2 подані ним в паперовому варіанті відповідно до Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції» від 07.04.2011 №3206-VI за період з 2011-2015 роки, на яких міститься власноручно поставлений підпис позивача.

Декларація за 2015 рік також подана в електронному варіанті відповідно до вимог Закону України «Про запобігання корупції» від 14.10.2014 №1700-VII.

Загальна сума доходу позивача та членів його сім?ї за цей період (5 років) склала - 1 090 308 грн, з них 115 103,00 грн., інші види доходів та 15 977,00 грн. подарунки.

Загальна сума по зобов?язаннях фінансового характеру позивача та членів його сім?ї за цей період (5 років) склала 52 139,00 грн. (у 2015 році).

На виконання вимог Закону України «Про запобігання корупції» від 14.10.2014 №1700-VII ОСОБА_3 подано декларації в електронному варіанті, з електронним цифровим підписом за 2016-2018 роки.

Отримана заробітна плата позивача за цей період склала 1 675 146,00 грн.

Грошові подарунки отримані позивачем та його дружиною склали 270 800,00 грн.

Дохід від зайняття підприємницькою діяльністю дружини у 2018 році склав 277 940,00 грн.

Окрім того, у 2018 році отримано дохід від відчуження нерухомого майна на суму 325 000,00 грн.

Незважаючи на підпис позивача на кожній декларації, на запитання суду чи це ваш підпис, позивач відповідав сумнівно, був не впевнений. В той же час, на запитання суду, хто окрім нього міг подати декларації до його особової справи відповісти не зміг.

Що стосується майна, яке відображене у деклараціях, слід зазначити таке.

Так, у декларації за 2011 відсутня будь яка інформація, щодо майна позивача.

У декларації за 2012 рік у відомостях про транспортні засоби зазначено автомобіль, Chevrolet (2008 р.в.), окрім того у розділі щодо відомостей про вклади у банках зазначено 430 369,00 грн. на рахунках в банку та інших фінансових установах, вкладені у цьому році.

Декларація за 2013 рік у розділі відомостей про нерухоме майно містить квартиру загальною площею 94,4 кв.м. та земельну ділянку площею 1200 кв.м. та у відомостях про транспортні засоби автомобілі Chevrolet (2008 р.в.) та КІА (2013 р.в.).

3 цієї декларації вбачається, що вклади у банках, які становили 430 369,00 грн. зменшились до 12 955,00 грн.

У декларації за 2014 рік у відомостях про нерухоме майно зазначено три квартири 94,4 кв.м., 90,8 кв.м. та 48,2 кв. м. придбаної за 213 689,00 грн. Окрім того, зазначено три земельні ділянки площею 1 200,00 кв.м., 2 500,00 кв.м. та 18 185,00 кв.м. У відомостях про транспортні засоби зазначено автомобіль КІА (2013 р.в.).

Як вбачається з декларації за 2015 рік, поданої на виконання вимог Закону України «Про запобігання корупції» від 14.10.2014 №1700-VII, в частині зазначення об?єктів нерухомості, вказано квартири 94,4 кв.м. вартістю 672 620,00 грн., 90,8 кв.м. вартістю 42 122,00 грн. та квартири площею 48,2 кв.м. вартість на дату набуття якої вказано 430 480,00 грн., натомість у декларації за 2014 рік зазначено, що вказана квартира придбана за 213 689,00 грн.

Окрім цього, у вказаній декларації зазначена вартість автомобіля КІА (2013 р.в.) 213 610,00 грн.

Також в цій декларації відображені кошти, позичені третім особам на суму 29 000,00 дол. США.

У деклараціях за 2016-2017 роки відомості щодо нерухомого майна не змінювались.

Декларацію за 2018 рік, окрім раніше зазначеного майна, доповнено відомостями щодо придбання земельної ділянки площею 766 кв.м. за 180 000,00 грн. та нежитлове приміщення площею 31,3 кв.м. вартістю 508 625,00 грн.

Також за цей рік задекларовано право користування нежитловим приміщенням, площею 62,5 кв.м., яка належить на праві власності ОСОБА_7 .

З декларацій, поданих ОСОБА_8 в електронній формі прослідковується: у 2008 році позивачем придбано квартиру 90,8 кв.м., відомості щодо якої жодним чином не відображено у деклараціях за 2011-2013 роки, так само як і земельні ділянки земельні ділянки площею 1 200 кв.м. придбаної у 2011 році, 2 500 кв.м. придбаної у 2007 році та 18 185 кв. м. придбаної у 2012 році, крім того не зазначено вартості за яку останні були придбані.

Також з матеріалів атестаційної справи, вбачається, що протягом всього періоду проходження атестації позивач жодним чином не спростовував та не заперечував легітимність кадрової комісії, не заявляв відводів членам кадрової комісії, не заперечував проти результатів процедур, що передували проведенню співбесіди, з`являвся на всі етапи атестації, отже погодився із складом комісії та її діями, що передували співбесіди, відтак рішення кадрової комісії не може бути визнано протиправним з підстав упередженості членів кадрової комісії, їх політичної заангажованості чи/або нелегітимності членів комісії.

Власне позивач і не довів наявності конкретних прикладів, підтверджених в порядку ч. 1 ст. 77 КАС України належними та допустимими доказами, які б давали підстави для скасування рішення комісії з формальних міркувань, які для таких цілей мають бути ваговими, значимими, щоб ставити під обґрунтований сумнів всю систему організації атестації прокурорів.

Оцінивши матеріали справи, матеріали атестації, у тому числі отримані пояснення позивача в судовому засіданні, суд погоджується з висновком комісії, у якої виникли обґрунтовані сумніви щодо відповідності майна (об`єкти нерухомості), що знаходяться (знаходилися) у власності чи користуванні прокурора та членів його сім`ї, їхнім законним доходам відповідно до відомостей, вказаних у деклараціях особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, а також щодо достовірності відомостей про отримані подарунки.

Суд погоджується із доводами відповідача про те, що вчинення працівником прокуратури дій такого роду є ознакою не доброчесності, дискредитує його як представника прокуратури та може зашкодити авторитету прокуратури.

Діяльність прокуратури ґрунтується на засадах неухильного дотримання вимог професійної етики та поведінки (стаття 3 Закону України "Про прокуратуру").

Прокурор зобов`язаний додержуватися правил прокурорської етики, зокрема не допускати поведінки, яка дискредитує його як представника прокуратури та може зашкодити авторитету прокуратури (стаття 19 Закону України "Про прокуратуру").

Всеукраїнська конференція прокурорів затверджує Кодекс професійної етики та поведінки прокурорів (стаття 67 Закону України «Про прокуратуру»).

Всеукраїнською конференцією прокурорів 27 квітня 2017 року затверджено Кодекс професійної етики та поведінки прокурорів.

При виконанні службових обов`язків прокурор має дотримуватися загальноприйнятих етичних норм поведінки, бути взірцем доброчесності (стаття 16 Кодексу професійної етики та поведінки прокурорів).

«Урочисто присягаю неухильно додержуватися Конституції та законів України» (з тексту присяги прокурора, стаття 36 Закону України "Про прокуратуру").

Проте, в діях прокурора містяться ознаки недодержання вищенаведених норм Закону України "Про прокуратуру".

Також встановлені Комісією обставини щодо позивача підлягають оцінці крізь призму статей 18, 21 Кодексу професійної етики та поведінки прокурорів, згідно з якими прокурор зобов`язаний своєчасно подати декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, у порядку, передбаченому антикорупційним законодавством та прокурор діє на підставі закону, неупереджено, незважаючи на приватні інтереси, особисте ставлення до будь-яких осіб, на свої ідеологічні, релігійні або інші особисті погляди чи переконання.

Прокурору слід уникати особистих зв`язків, фінансових і ділових взаємовідносин, що можуть вплинути на неупередженість і об`єктивність виконання професійних обов`язків, скомпрометувати звання прокурора, не допускати дій, висловлювань і поведінки, які можуть зашкодити його репутації та авторитету прокуратури, викликати негативний суспільний резонанс.

Поза службою поводитися коректно і пристойно. При з`ясуванні будь-яких обставин з представниками правоохоронних і контролюючих органів не використовувати свій службовий статус, у тому числі посвідчення прокурора з метою впливу на посадових осіб.

У зв`язку з викладеним у Комісії є обґрунтований сумнів у відповідності ОСОБА_1 критеріям професійної компетентності, професійної етики та доброчесності прокурора.

Наведені вище факти як окремо, так і в сукупності дають комісії обґрунтовані підстави для висновку про невідповідність позивача критеріям професійної компетентності, професійної етики та доброчесності прокурора.

Оцінка професійної етики та доброчесності прокурора (пункт 12 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №113-ІХ) - це суб`єктивне відображення інформації про прокурора, отриманої в усіх органах прокуратури, у Раді прокурорів України, секретаріаті КДКП, Національному антикорупційному бюро України, Державному бюро розслідувань, Національному агентстві з питань запобігання корупції, інших органах державної влади, через яку може виникнути обґрунтований сумнів щодо доброчесності першого.

Тому завданням кадрової комісії є не доведення того, що прокурор порушив закон, а визначення наявності обґрунтованих сумнівів щодо його відповідності вимогам професійної етики і доброчесності прокурора.

Вказані обґрунтовані сумніви можуть виникати у тих випадках, коли наявні підстави вважати, що дії (бездіяльність) прокурора свідчать про його невідповідність критеріям навіть за відсутності з приводу таких дій (бездіяльності офіційного рішення уповноважених посадових осіб чи органів державної влади (або у випадку прийняття рішення на користь прокурора, якщо є сумніви щодо об`єктивності такого рішення).

Визначення відповідності або невідповідності прокурора критеріям має відбуватися на основі сумарної оцінки всієї інформації, яка свідчить про порушенню вимог професійної етики і доброчесності (за винятком грубих порушень, наявності яких самих по собі є достатньою для твердження про невідповідність прокурора критеріям професійної етики чи доброчесності).

Варто врахувати, що рішення кадрової комісії про неуспішне проходження прокурором атестації на стадії співбесіди приймалось в межах проведення атестації прокурорів, як одноразової події надзвичайного характеру, що зумовлена необхідністю підвищити ефективність діяльності органів прокуратури шляхом проведення оцінки усіх прокурів на відповідність критеріям професійної компетентності, професійної етики та доброчесності.

Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 08.04.2022 у справі №200/8155/20-а.

Також, суд вважає безпідставними доводи позивача про необґрунтованість рішення кадрової комісії, оскільки позивач проходив таємні перевірки доброчесності.

Так, відповідно до ч. 5 ст. 19 Закону України "Про прокуратуру" прокурор зобов`язаний щорічно проходити таємну перевірку доброчесності.

Згідно з п. 11 розд. II Порядку проведення таємної перевірки доброчесності прокурорів в органах прокуратури України, затвердженого наказом Генеральної прокуратури України №205 від 16.06.2016, проведення таємної перевірки доброчесності прокурорів в органах прокуратури України, у разі ненадходження протягом 12 місяців до підрозділу внутрішньої безпеки інформації, яка може свідчити про недостовірність поданих прокурором тверджень в анкеті доброчесності, прокурор вважається таким, що пройшов таємну перевірку доброчесності. Твердження в анкеті вважаються достовірними.

Тобто, проведення таємної перевірки доброчесності прокурорів в органах прокуратури жодним чином не замінює порядок проходження прокурорами атестації. Різні способи отримання інформації та її оцінки в межах цих процедур об`єктивно можуть призводити до відмінних результатів, адже обсяг даних про прокурора, які оцінювалися, може відрізнятися.

Процедура атестації передбачає більш ретельне дослідження. Законодавство не визнає преюдиційне значення для кадрової комісії висновків про визнання прокурора таким, що пройшов таємну перевірку доброчесності, і такі висновки не перешкоджають їй дати самостійну оцінку відповідності прокурора критерію доброчесності.

Згідно з п. п. 3 п. 15 розділу II Прикінцеві і перехідні положення Закону №113 для проведення співбесіди кадрові комісії вправі отримувати будь-яку необхідну для цілей атестації інформацію про прокурора, в тому числі інформацію про дотримання прокурором правил професійної етики та доброчесності:

а) відповідність витрат і майна прокурора та членів його сім`ї, а також близьких осіб задекларованим доходам, у тому числі копії відповідних декларацій, поданих прокурором відповідно до законодавства у сфері запобігання корупції;

б) інші дані щодо відповідності прокурора вимогам законодавства у сфері запобігання корупції;

в) дані щодо відповідності поведінки прокурора вимогам професійної етики;

г) матеріали таємної перевірки доброчесності прокурора.

Матеріали таємної перевірки доброчесності прокурора є одним із джерел інформації, яке може використовуватися комісією при ухваленні рішення про успішне проходження прокурором атестації, та яке не є визначальним чи остаточним або таким, що перешкоджає дослідженню та використанню інформації про доброчесність прокурора з інших джерел.

Таким чином, як проведення таємної перевірки доброчесності, так і проведення атестації, передбачені нормами законодавства. Водночас вони є різними процедурами та мають різні правові наслідки, не підміняють та не суперечать одне одному.

Одним із критеріїв оцінки дотримання правил прокурорської етики та доброчесності є відповідність витрат і майна прокурора та членів його сім`ї, а також близьких осіб задекларованим доходам.

Тобто, відомості, які містяться в декларації, поданій прокурором відповідно до законодавства у сфері запобігання корупції, поряд з іншими відомостями, які отримано кадровою комісією відповідно до положень Порядку №221, є матеріалами атестації, які досліджуються та обговорюються під час проведення співбесіди, за результатами якої кадрова комісія приймає рішення про успішне чи неуспішне проходження прокурором атестації.

З наведеного у сукупності випливає, що доброчесність прокурора, як і довіра окремого громадянина, так і суспільства до нього, авторитет та репутація прокуратури є невід`ємними складовими у ланцюгу критеріїв, за якими оцінюється сутнісна діяльність прокурора та поведінка поза службою, та які мають бути основою діяльності прокурора та його поведінки поза службою.

Суд вважає, що кадрові комісії наділені сукупністю прав та обов`язків, що надають можливість визначитися з оцінкою доброчесності прокурорів, керуючись внутрішнім переконанням.

Саме кадрові комісії за приписами Закону №113-IX та Порядку №211 надають оцінку матеріалам атестації щодо дотримання прокурором правил професійної етики та доброчесності.

Комісія діє та приймає рішення за внутрішнім переконанням кількох осіб, яке не може бути переоцінено судом.

Слід додати, що доброчесність - це необхідна морально-етична складова діяльності прокурора, яка, серед іншого, визначає межу і спосіб його поведінки, що базується на принципах доброго ставлення до сторін у справах та чесності у способі власного життя, виконанні своїх обов`язків.

Авторитет та довіра до прокуратури формуються залежно від персонального складу, від осіб, які обіймають посади та формують прокурорський корпус.

Саме тому важливо, щоб прокурор не допускав будь-якої неналежної (недоброчесної, неетичної) поведінки як у професійній діяльності, так і в особистому житті, яка може поставити під сумнів його відповідність критерію доброчесності, що негативно вплине на суспільну довіру до органів прокуратури.

Легітимна мета вимірювання доброчесності полягає в здобутті доказів умисного порушення норм етики чи свідомого нехтування стандартами поведінки, які забезпечують суспільну довіру до прокуратури, а також допущення поведінки, що порочить звання прокурора або підриває авторитет прокуратури.

З огляду на вказане, суд дійшов висновку, що рішення кадрової комісії №4 від 19.12.2019 №8 про неуспішне проходження атестації ОСОБА_1 є таким, що відповідає критеріям правомірності, наведеним у частині другій статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому не підлягає скасуванню судом.

Що стосується висновків Верховного Суду, що судами при вирішенні спору не досліджено чи поширювались на позивача норми пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №113-ІХ на момент звільнення, суд зазначає таке.

Згідно із частиною 1 статті 38 Кримінального процесуального кодексу України органами досудового розслідування є органи, що здійснюють досудове слідство і дізнання.

Відповідно до частини 2 статті 38 Кримінального процесуального кодексу України встановлено, що досудове слідство здійснюють:

1) слідчі підрозділи:

а) органів Національної поліції;

б) органів безпеки;

в) органів, що здійснюють контроль за додержанням податкового законодавства;

г) органів Державного бюро розслідувань;

2) підрозділ детективів, підрозділ внутрішнього контролю Національного антикорупційного бюро України.

Пунктом 1 Перехідних положень Кримінального процесуального кодексу України встановлено, що до дня введення в дію положень частини 4 статті 216 цього Кодексу повноваження щодо досудового розслідування здійснюють слідчі органів прокуратури, які користуються повноваженнями слідчих, визначеними цим Кодексом, - щодо злочинів, передбачених частиною 4 статті 216 цього Кодексу.

У разі неможливості закінчити досудове розслідування у таких провадженнях до спливу дворічного строку, а так само за наявності інших передбачених законом підстав питання про доручення його здійснення іншим органам досудового розслідування вирішується в установленому цим Кодексом порядку. Передача кримінальних проваджень до Державного бюро розслідувань здійснюється з урахуванням особливостей, визначених Законом України «Про Державне бюро розслідувань».

До дня введення в дію частини 4 статті 216 Кримінального процесуального кодексу України повноваження щодо досудового розслідування передбачених нею злочинів здійснюють слідчі органів прокуратури, які користуються повноваженнями слідчих, визначеними цим Кодексом.

Після введення в дію частини 4 статті 216 Кримінального процесуального кодексу України розпочаті слідчими органів прокуратури кримінальні провадження продовжують здійснюватися слідчими органів прокуратури, які користуються повноваженнями слідчих, визначеними цим Кодексом, до закінчення досудового розслідування, але не пізніше дня початку діяльності відповідно Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур.

Згідно з пунктом 5 Перехідних положень Закону України «Про прокуратуру» положення цього Закону, в тому числі стаття 86, що регулює пенсійне забезпечення працівників органів прокуратури, поширюється на слідчих органів прокуратури до початку діяльності державного бюро розслідувань.

Так, в свою чергу, під час розгляду судом цієї справи було встановлено, що позивач обіймав посаду начальника другого слідчого відділу управління з розслідування злочинів, вчинених працівниками органів, які ведуть боротьбу зі злочинністю Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України.

Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 15 Закону України «Про прокуратуру», що діяв до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» чітко встановлено, що прокурором органу прокуратури є керівник підрозділу Генеральної прокуратури України.

Таким чином, суд приходить до висновку, що на момент набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», позивач як начальник другого слідчого відділу управління з розслідування злочинів, вчинених працівниками органів, які ведуть боротьбу зі злочинністю Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України перебував у статусі прокурора та був наділений повноваженнями прокурора.

Вказане вище спростовує твердження позивача про те, що він не мав статусу прокурора, з огляду на ту обставину, що позивач на момент звільнення відповідно до пункту 5 частини 1 статті 15 Закону України «Про прокуратуру» обіймав посаду начальника другого слідчого відділу управління з розслідування злочинів, вчинених працівниками органів, які ведуть боротьбу зі злочинністю Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України.

При цьому, під час розгляду справи, позивачем не було надано до суду будь-яких належних та допустимих доказів, які б свідчили про його призначення і звільнення з посади саме як слідчого Генеральної прокуратури України.

Вказане підтверджує обставини того, що норми законодавства, зокрема Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», щодо атестації прокурорів поширювались і на позивача.

Посилання позивача на функції структурного підрозділу, керівником якого він являвся, не свідчать про те, що позивач обіймав посаду слідчого, тому не спростовують заперечень відповідача щодо належності посади позивача до працівників органів прокуратури.

З цих же мотивів суд відхиляє твердження позивача щодо відсутності механізму переведення слідчих Генеральної прокуратури України до Офісу Генерального прокурора, відсутності обов`язку для подачі заяв про переведення слідчими при звільненні позивача.

Крім того, суд зауважує, що такі твердження суперечать абзацу 2 пункту 7 Прикінцевих і перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», яким визначено, що слідчі органів прокуратури, які на день набрання чинності цим Законом займають посади у Генеральній прокуратурі України можуть бути переведені на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора лише у разі успішного проходження ними атестації, яка проводиться у порядку, передбаченому цим розділом.

Тобто, на слідчих також, як і на прокурорів поширюються вимоги щодо подання заяв про переведення до Офісу Генерального прокурора у Порядку проходження прокурорами атестації, який було затверджено наказом Генерального прокурора №221 від 03 жовтня 2019 року.

В обґрунтування вказаної вище позиції, суд також вважає за необхідне зазначити таке.

В офіційному виданні Урядовий кур`єр від 23 листопада 2018 року №221 (6337) було опубліковано Повідомлення про початок діяльності Державного бюро розслідувань, відповідно до змісту якого: Директор Державного бюро розслідувань Труба Роман Михайлович, який діє на підставі Указу Президента України «Про призначення Р. Труби Директором Державного бюро розслідувань» від 22 листопада 2017 року № 386, повідомляє про початок діяльності Державного бюро розслідувань з 27 листопада 2018 року як центрального органу виконавчої влади, що здійснює правоохоронну діяльність з метою запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування злочинів, віднесених до його компетенції.

Отже, законодавством було визначено певний механізм переходу функцій слідства від органів прокуратури до ДБР та граничні терміни такого переходу, оскільки Законом України від 02 червня 2016 року №1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України» (щодо правосуддя) було внесено зміни до Конституції України, якими не передбачено функцію досудового слідства у прокуратури.

Суд вважає за необхідне зазначити, що зміни до Конституції України та інших законодавчих актів, якими врегульовано функцію досудового розслідування, не свідчать про зміну регулювання статусу слідчих органів прокуратури, які перебувають у трудових відносинах із, зокрема, Генеральною прокуратурою України, тим більше, регулювання їх статусу Законом України «Про Державне бюро розслідувань» від 12 листопада 2015 року №794-VIII.

Відповідно до частини 2 статті 85 Закону України «Про прокуратуру» в редакції, чинній до 19 вересня 2019 року, грошове утримання прокурорів, слідчих та інших працівників військових прокуратур, забезпечення їх діяльності здійснюються Генеральною прокуратурою України.

Таким чином, навіть після внесених змін до законодавства щодо функцій прокуратури в частині досудового слідства, положення Закону України розповсюджуються на слідчого органу прокуратури.

В свою чергу, 25 вересня 2019 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури».

Підпунктами 1, 2 пункту 1 розділу І Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» було внесено зміни до таких законодавчих актів України:

1) у Кодексі законів про працю України:

- статтю 32 доповнено частиною 5 такого змісту: «Переведення прокурорів відбувається з урахуванням особливостей, визначених законом, що регулює їхній статус»;

- статтю 40 доповнено частиною 5 такого змісту: «Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини 1 цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини 2 цієї статті, статей 42, 42-1, частини 1, частини 2, частини 3 статті 49-2, статті 74, частини 3 статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус».

2) у Кримінальному процесуальному кодексі України:

- абзац 2 пункту 1 розділу XI Перехідні положення викладено в такій редакції: «У разі неможливості закінчити досудове розслідування у таких провадженнях до спливу дворічного строку, а так само за наявності інших передбачених законом підстав питання про доручення його здійснення іншим органам досудового розслідування вирішується в установленому цим Кодексом порядку. Передача кримінальних проваджень до Державного бюро розслідувань здійснюється з урахуванням особливостей, визначених Законом України «Про Державне бюро розслідувань»»;

- абзац 4 пункту 1 розділу XI Перехідні положення доповнено словами: «але не пізніше дня початку діяльності відповідно Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур».

Відповідно до підпункту 3 пункту 20 розділу І Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» у статті 8 Закону України «Про прокуратуру» у назві слова «Генеральна прокуратура України» замінено словами «Офіс Генерального прокурора».

Пунктом 3 розділу II Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» встановлено, що до дня початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур їх повноваження здійснюють відповідно Генеральна прокуратура України, регіональні прокуратури, місцеві прокуратури.

Після початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур забезпечення виконання функцій прокуратури призначеними до них прокурорами здійснюється з дотриманням вимог законодавства України та особливостей, визначених Генеральним прокурором.

Пунктом 4 розділу II Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» встановлено, що день початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур визначається рішеннями Генерального прокурора стосовно Офісу Генерального прокурора, усіх обласних прокуратур, усіх окружних прокуратур. Вказані рішення публікуються у газеті Голос України.

Відповідно до наказу Генерального прокурора від 27 грудня 2019 року №358 «Про окремі питання забезпечення початку роботи Офісу Генерального прокурора», юридичну особу «Генеральна прокуратура України» перейменовано в «Офіс Генерального прокурора» без зміни ідентифікаційного коду юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Днем початку роботи Офісу Генерального прокурора згідно з наказом Генерального прокурора від 23 грудня 2019 року №351 визначено 02 січня 2020 року.

Відповідно до пункту 6 розділу II Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» з дня набрання чинності цим Законом усі прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур вважаються такими, що персонально попереджені у належному порядку про можливе майбутнє звільнення з посади на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру».

Атестація слідчих органів прокуратури відбувається за процедурою, передбаченою для прокурорів Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур і військових прокуратур відповідно до цього Порядку.

З урахуванням визначених норм законодавства щодо збереження повноважень слідчих органів прокуратури з розслідування кримінальних проваджень фактично залишався незмінним і їх правовий статус.

Вказане, також підтверджується абзацом 2 пункту 7 розділу II «;Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», яким чітко встановлено, що слідчі органів прокуратури, які на день набрання чинності цим Законом займають посади у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, можуть бути переведені на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах лише у разі успішного проходження ними атестації, яка проводиться у порядку, передбаченому цим розділом.

З цього слідує, що й інші норми Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», які регламентують подання заяви про переведення на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора та про намір пройти атестацію, проведення атестації, наслідки неподання заяви та неуспішного проходження атестації також поширюються на слідчих органів прокуратури.

Крім того, оскільки слідчі перебували у трудових відносинах з Генеральною прокуратурою України, отримували заробітну плату визначену законодавством для працівників прокуратури, а тому підлягають звільненню з підстав і в порядку, передбачених для прокурорів.

Проведення атестації прокурорів та слідчих регіональних прокуратур, військових прокуратур регіонів (на правах регіональних) забезпечують кадрові комісії Офісу Генерального прокурора, а прокурорів та слідчих місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих) - кадрові комісії обласних прокуратур.

Отже, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» та Порядком №221 посади прокурора та слідчого об`єднуються словом прокурор, тобто, кандидат на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, в межах вирішення питання звільнення або переведення в разі подання заяви в Офіс Генерального прокурора у разі проходження атестації.

Також, суд звертає увагу, що позивач, як начальник другого слідчого відділу управління з розслідування злочинів, вчинених працівниками органів, які ведуть боротьбу зі злочинністю Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України мав адміністративні, організаційні та представницькі повноваження працівника органу, як керівник структурного підрозділу Генеральної прокуратури України.

Під час розгляду судом цієї справи, позивачем не було надано до суду належних та допустимих доказів того, що позивач на момент звільнення, здійснював досудове розслідування в статусі слідчого, при цьому навіть наявність такої інформації не спростували би положення пункту 5 частини 1 статті 15 Закону України «Про прокуратуру», що діяв до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», яким чітко встановлено, що прокурором органу прокуратури є керівник підрозділу Генеральної прокуратури України.

Вказане вище свідчить, що за своїм статусом позивач був керівником органу досудового розслідування і відповідно до Перехідних положень Кримінального процесуального кодексу України слідчі органів прокуратури здійснюють досудове розслідування кримінальних справ, а також з огляду на положення пункту 5 Перехідних положень Закону України «Про прокуратуру», згідно з яким положення цього Закону поширюються на слідчих органів прокуратури до початку діяльності Державного бюро розслідувань.

Системний аналіз положень абзацу першого пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» дає підстави для висновку про те, що підставою для звільнення прокурора є настання однієї з підстав, визначених у підпунктах 1-4 пункту 19 цього розділу, зокрема й рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації, при цьому Закон не вимагає додаткової підстави для звільнення.

Аналогічна правова позиція була викладена у постановах Верховного Суду від 07 жовтня 2021 року у справі №640/23232/19, від 13 жовтня 2021 року у справі №560/4176/19, від 11 листопада 2021 року у справі №640/23057/19.

Отже, наказ про звільнення позивача прийнятий у відповідності та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

Відтак, позовні вимоги позивача є необгрунтованими.

VII. Висновок суду

Згідно з частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною першою статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (частини перша та друга статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України).

Частинами першою та другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статей 9, 77 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не надав суду доказів на підтвердження правомірності своїх дій.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову.

VIII. Розподіл судових витрат

Доказів понесення сторонами витрат, пов`язаних з розглядом справи, матеріали справи не містять, у зв`язку з чим їх розподіл судом не здійснюється.

Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 143, 242-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення .

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Леонтович А.М.

Дата виготовлення і підписання повного тексту рішення - 23 січня 2024 р.