Справа № 160/32600/23
Суддя: Куликов Андрій Володимирович
Дата ухвалення: 2024-01-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:головуючого судді Куликова А.В. розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Донецької обласної прокуратури про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-
ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовом до Донецької обласної прокуратури, в якому просить:
- Визнати бездіяльність Донецької обласної прокуратури, яка відповідно до ст. 52 КАСУ з 11.09.2020, є правонаступником прокуратури Донецької області, щодо неналежного розрахунку з Позивачем, а саме невиплати йому частини заробітної плати - посадового окладу визначеного за ч. З ст. 81 Закону України «Про прокуратуру», за період з 01 липня 2015 року по 30 серпня 2018 року протиправною та зобов`язати Відповідача сплатити на користь Позивача - ОСОБА_1 , матеріальну шкоду у розмірі 547 278,80 (п`ятсот сорок сім тисяч двісті сімдесят вісім гривень вісімдесят копійок) гри.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що з 03.07.2000 до 30.08.2018 він працював в органах прокуратури на різних прокурорсько-слідчих посадах. Починаючи з 01 липня 2015 року по час звільнення йому виплачувалася заробітна плата, у розмірі, меншому ніж це передбачено ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» , при цьому Позивач зазначає, що Конституційним Судом України прийнято рішення від 26.03.2020 року №6-р/2020 у справі №1-223/2018(2840/18), яким визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційними), окреме положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697-VII зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування. Відтак, позивач вважає, що з 01.07.2015 до 30.08.2018року має право на заробітну плату у розмірах, яка визначена у статті 81 Закону України «Про прокуратуру», а не постановою КМУ .
Також, позивачем в обґрунтування своїх позовних вимог зазначено, що рішенням Конституційного Суду України від 13.09.23 №8-р(ІІ)/23 визнано неконституційним друге речення абз.3 п.3 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19.09.2019 №113ІХ у частині, що визначає оплату праці прокурорам у розмірах відповідно до постанови Кабінету Міністрів України до переводу їх в Офіс Генерального прокурора, обласні та окружні прокуратури .
На підставі вищевикладеного позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь матеріальну шкоду ( недоплачену заробітну плату за період з 01 липня 2015 року по 30 серпня 2018 року) у розмірі 547 278,80 (п`ятсот сорок сім тисяч двісті сімдесят вісім гривень вісімдесят копійок) гри.
Від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній просить у задоволенні позовних вимог відмовити. В обгрунтування відзиву зазначено, що спірні правовідносини в цій справі склались з приводу визнання протиправною бездіяльності та відшкодування матеріальної шкоди у вигляді неотриманої частини заробітної плати, що полягає у ненарахуванні та невиплаті позивачу заробітної плати за період з 01.07.2015 до 30.08.2018 у порядку та розмірі, передбаченому статтею 81 Закону України «Про прокуратуру». Водночас, відповідач наголошує, що відповідно ч.2 ст.152 Конституції України закони та інші акти або їх окремі положення , що визнані неконституційними , втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше з дня його ухвалення . З вказаної норми вбачається, що рішення Конституційного Суду України встановлює неконституційність акту з дня прийняття такого рішення . Рішення не має ретроактивної дії, тобто воно не поширюється на відносини, які виникли до його ухвалення .
Позивач надав до суду відповідь на відзив, у якій не погоджуючись з висновками представника відповідача, зазначив, що відповідачем у відзиві не враховано частину 3 статті 152 Конституції України, що матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у в установленому законом порядку .
Згідно з ст.258 КАС України, суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.
За приписами ч.5 ст.262 КАС України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
За викладених обставин, у відповідності до вимог ст.ст.258, 262 КАС України, справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.
Судом встановлено, що позивач працював в органах прокуратури на різних посадах в період з 03.07.2000 до 30.08.2018 року, що підтверджується записами в трудовій книжці позивача серії НОМЕР_1 .
Рішенням Конституційного Суду України від 26.03.2020 за № 6-р/2020 визнано таким що не відповідає Конституції України (є неконституційним), окреме положення пункту 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статі 81 Закону України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року № 1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Листом від 11.10.2023 за №27-1284вих-23 Донецька обласна прокуратура надала позивачу відповідь на його запит на інформацію від 09.10.23 у якій зазначено, що Дніпропетровська обласна прокуратура не наділена правом самостійно визначати та встановлювати посадові оклади для працівників, розмірах інших, аніж ті, які були передбачені головним розпорядником коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності прокуратури - Генеральною прокуратурою України нині - Офіс Генерального прокурора) у кошторисах на відповідні роки. Відповідно, оплата праці прокурорів у вказаний період обґрунтовано здійснювалась на підставі Постанови Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 року №505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури», а тому відсутній факт завдання позивачу матеріальної шкоди з боку Дніпропетровської обласної прокуратури.

06.11.2023 року позивач звернувся до Керівництва Донецької обласної прокуратури із заявою на перерахунок посадового окладу та виплату різниці не отриманого заявником посадового окладу щодо нарахування та сплати йому недоотриманої суми посадового окладу в сумі 547 278,80гр. за період з 01.07.2015 року по 30.08.2018 року.

Листом від 10.11.2023 року №21-151 відповідач повідомив позивача про відсутність підстав нарахування позивачу зазначеним ним недоотриманої суми посадового окладу пославшись на ч.2 ст.152 Конституції України, згідно якої закони та інші акти або їх окремі положення , що визнані неконституційними , втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше з дня його ухвалення .

Позивач вважає, що заробітна плата за спірний період повинна була нараховуватися відповідачем виходячи з посадових окладів, передбачених статтею 81 Закону України "Про прокуратуру". Проте відповідач здійснював нарахування заробітної плати, керуючись постановами Кабінету Міністрів України, що, на думку позивача, суперечить нормам Конституції України та Закону України "Про прокуратуру".

Відтак, вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати частини заробітної плати за період з 01.07.2015 по 30.08.2018 на підставі положень ст. 81 Закону України "Про прокуратуру", позивач звернувся до суду з цим позовом.

Вирішуючи спір по суті, суд дійшов наступних висновків.

15.07.2015 набрав чинності Закон України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 №1697-VII (далі - Закон № 1697-VII), відповідно до пункту 1-1 "Перехідних положень" якого до утворення місцевих прокуратур їх повноваження здійснюють міські, районні, міжрайонні, районні у містах прокуратури. На зазначений період за прокурорами та керівниками цих прокуратур зберігається відповідний правовий статус, який вони мали до набрання чинності цим Законом, при реалізації функцій прокуратури.

Згідно з частинами першою та другою статті 81 Закону № 1697-VII заробітна плата прокурора регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Заробітна плата прокурора складається з посадового окладу, премій та надбавок за: 1) вислугу років; 2) виконання обов`язків на адміністративній посаді та інших виплат, передбачених законодавством.

Преміювання прокурорів здійснюється в порядку, затвердженому Генеральним прокурором, за результатами оцінювання якості їх роботи за календарний рік у межах фонду преміювання, утвореного в розмірі не менш як 10 відсотків посадових окладів та економії фонду оплати праці.

Розмір щорічної премії прокурора не може становити більше 30 відсотків розміру суми його посадового окладу, отриманої ним за відповідний календарний рік.

Разом з тим суд зауважує, що відповідно до ст.ст. 8, 13 Закону України "Про оплату праці" умови розміру оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з державного бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України, крім випадків, передбачених частиною третьою цієї статті, та частиною першою статті 10 цього Закону. Оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі актів Кабінету Міністрів України в межах бюджетних асигнувань. Обсяг витрат на оплату праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, затверджуються одночасно з бюджетом.

Приписами ст. 89 Закону № 1697-VII передбачено, що фінансування прокуратури здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України, а також інших джерел, не заборонених законодавством, у тому числі у випадках, передбачених міжнародними договорами України або проектами міжнародної технічної допомоги, зареєстрованими в установленому порядку.

Фінансування прокуратури здійснюється згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими Генеральним прокурором, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний бюджетний період (ст. 90 Закону № 1697-VII).

Частиною першою статті 22 Бюджетного кодексу України передбачено, що для здійснення програм та заходів, які реалізуються за рахунок коштів бюджету, бюджетні асигнування надаються розпорядникам бюджетних коштів. За обсягом наданих прав розпорядники бюджетних коштів поділяються на головних розпорядників бюджетних коштів та розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня.

Крім того, згідно ч. 1, 2 ст. 23 Бюджетного кодексу України будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.

Водночас Законом України від 28 грудня 2014 року «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України» щодо реформи міжбюджетних відносин, якого доповнено пунктом 26 розділу VI Прикінцеві та перехідні положення Бюджетного кодексу України, яким встановлено, що норми і положення статті 81 Закону № 1697-VII застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Також, пунктом 9 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» установлено, що положення частини другої статті 33, статті 81 Закону № 1697-VII застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Тобто, Законом України «Про Державний бюджет України на 2015 рік», як спеціальним законом, який регулює бюджетні відносини, у тому числі й питання заробітної плати працівників органів прокуратури, які фінансуються з державного бюджету, надано повноваження Кабінету Міністрів України визначати розмір і порядок виплати заробітної плати працівників органів прокуратури.

Схема посадових окладів працівників органів прокуратури затверджена постановою Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 року №505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури», зі змінами, внесеними постановами Кабінету Міністрів України від 30 вересня 2015 року №763 і від 9 грудня 2015 року №1013.

Підпунктом 1 пункту 13 Перехідних положень Закону України «Про прокуратуру» доручено Кабінету Міністрів України у тримісячний строк з дня, наступного за днем опублікування цього Закону, привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом та забезпечити приведення нормативно-правових актів міністерств та інших відповідних центральних органів виконавчої влади України у відповідність із цим Законом.

Однак, Кабінет Міністрів України вказаного не здійснив, тоді як реалізація положень Закону № 1697-VII є неможливою без унесення відповідних змін як до Постанови КМУ №505, так і до Бюджетного кодексу України й законів про Державний бюджет України на відповідні періоди, щодо заробітної плати працівників органів прокуратури.

Зміни до Постанови Кабінету Міністрів України № 505, зокрема, щодо розмірів окладів працівників органів прокуратури не вносились, законами про Державний бюджет України на відповідні періоди не було передбачено видатки на реалізацію положень статті 81 Закону України Про прокуратуру , а суд приходить до висновку, що відповідач не мав правових підстав для перерахунку та виплати заробітної плати поза межами видатків Державного бюджету на оплату праці таких працівників у розмірах інших, ніж встановлено Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, відповідач не наділений правом самостійно, без правового врегулювання збільшення видатків Державного бюджету України, здійснювати перерахунок посадового окладу позивача та виплату заробітної плати у розмірі, встановленому Законом № 1697-VII, а тому доводи позивача, що прокуратурою не було здійснено нарахування заробітної плати позивачу у спірний період виходячи з розміру посадового окладу визначеного за ч.3 ст. 81 Закону № 1697-VII, не ґрунтуються на нормах законодавства.

Зважаючи на вищевикладене, дія окремого положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, згідно рішення Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року № 6-р/2020 у справі № 1-223/2018(2840/18), втратила чинність 26 березня 2020 року.

Тобто, саме з цього часу втратили чинність положення п. 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 №1697-VII зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

В даному випадку спірні правовідносини між сторонами виникли щодо нарахування та виплати заборгованості по заробітній платі за період з 01.07.2015 по 30.08.2018, а отже рішення Конституційного Суду України від 26.03.2020 року № 6-р/2020 на спірні правовідносини не може вплинути, оскільки такі виникли до прийняття вказаного рішення Конституційного Суду України, а останнє не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 25.07.2019 у справі №804/3790/17, від 04.06.2020 у справі №818/45/16, від 27.10.2020 у справі № 826/18228/16.

Таким чином, враховуючи викладене, доводи позивача визнаються судом безпідставними. оскільки відповідач, у спірних відносинах, був зобов`язаний і діяв у межах та на підставі того законодавства, яке існувало на час виникнення спірних відносин.

За таких обставин, суд вважає необхідним відмовити в задоволенні позову у зв`язку з недоведеністю позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 243-246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Донецької обласної прокуратури про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії-відмовити.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя А.В. Куликов