Справа № 160/26095/23
Суддя: Турлакова Наталія Василівна
Дата ухвалення: 2023-12-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Турлакової Н.В.
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про визнання протиправним та скасування рішення, визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії,-
ОСОБА_1 звернулася до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, в якій позивач просить:
- визнати противоправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, оформлені листом № 0400-010308-8/115231 від 31 липня 2023 року, щодо відмови у зарахуванні у подвійному розмірі для обчислення пенсії за віком згідно ст. 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» періоду роботи ОСОБА_1 з 01.01.2004 по 16.06.2020;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України B Дніпропетровській області: - зарахувати у подвійному розмірі для обчислення пенсії за віком згідно ст. 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» період роботи ОСОБА_1 з 01.01.2004 по 16.06.2020; - зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період навчання з 01.09.1985 по 16.07.1988, періоди отримання допомоги по безробіттю з 17.11.1999 по 10.11.2000, з 17.05.2001 по 12.11.2001; - з 07 червня 2023 року призначити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , пенсію за віком на пільгових умовах за Списком № 2 відповідно до п. «б» ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в редакції, яка діяла до ухвалення Закону України від 02 березня 2015 року № 213-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення», з урахуванням Рішення Конституційного Суду України № 1-р/2020 від 23.01.2020, на підставі заяви про призначення пенсії №4200 від 07.06.2023.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2023 року прийнято до свого провадження вказану позовну заяву та згідно ч.2 ст.257 КАС України ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Також, Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області, заперечуючи проти позовних вимог, подало до суду відзив на позов, в якому просили у задоволенні позову відмовити у повному обсязі, виходячи з того, що згідно з п.2 ч.2 ст.114 Закону №1058 на пільгових умовах пенсія за віком призначається, зокрема, працівникам, зайнятим повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах. За доданими документами до загального страхового стажу не зараховано період навчання з 01.09.1985 по 15.07.1988 згідно диплома НОМЕР_2 від 15.07.1988, оскільки неможливо підтвердити зміну прізвища заявниці ОСОБА_2 - ОСОБА_3 та невірно зазначено ім`я в україномовному варіанті. Не зараховано період навчання згідно трудової книжки з 01.09.1985 по 15.07.1988, оскільки невірно зазначено дату видачі диплома. Не зараховано період отримання допомоги по безробіттю згідно трудової книжки НОМЕР_3 з 17.11.1999 по 10.11.2000, оскільки підстави припинення виплати дописано чорнилом' іншого кольору. На підставі наданих документів та враховуючи індивідуальні відомості про застраховану особу, страховий стаж ОСОБА_1 склав 33 роки 00 місяців 14 днів, пільговий стаж -18 років 00 місяців 14 днів, вік на момент звернення становить -53 роки, що є не достатнім для призначення пенсії за віком на пільгових умовах. На підставі викладеного було прийнято рішення про відмову в призначенні пенсії за віком нЦ! пільгових умовах відповідно до п.2 ч. 2 ст.114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у зв`язку з недосягненням пенсійного віку, передбаченого статтею 114 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування. Отже, управління здійснювало свої повноваження в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України, відповідно до вимог частини 2 статті 19 Конституції України, а отже своїми діями права та законні інтереси позивача не порушило.
Відповідно до ч.1 ст.257 КАС України, за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.
За приписами ч.5 ст.262 КАС України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
За викладених обставин, у відповідності до вимог ст.ст.258, 262 КАС України, справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні.
Дослідивши чинне законодавство та матеріали справи, суд встановив наступне.
Судом встановлено, що 07 червня 2023 року ОСОБА_1 звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області через відділ обслуговування громадян № 16 (сервісний центр) із заявою про призначення/перерахунок пенсії, що підтверджується заявою встановленого зразка та розпискою-повідомленням, прийнято 07.06.2023 і зареєстровано за № 4200 (оригінали у відповідача 1).
До заяви про призначення пенсії були додані (підтверджується розпискою- повідомленням з переліком доданих документів): паспорт та РНКОПП, свідоцтво про укладення шлюбу НОМЕР_4 , диплом НОМЕР_2 , трудова книжка НОМЕР_3 , довідка про підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у них № 406 від 23.05.2023, наказ № 40 від 29.06.1995, наказ № 244 від 04.12.2000 з переліком посад, наказ № 181а від 04.06.2005 з переліком посад, наказ № 231 від 21.06.2011 з переліком посад, наказ № 103 від 04.06.2015 з переліком посад, витяг із рішення про реорганізацію підприємства, довідка № 405 від 23.05.2023, заява про виплату пенсії або грошової допомоги.
Рішенням Головного управління Пенсійного фонду в Харківській області № 7030 від 14 червня 2023 року позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком за Списком № 2 відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та повідомлено:«...Вік заявниці: 53 роки. Пільговий стаж заявниці становить: 18 років 00 місяців 14 днів. Страховий стаж заявниці становить: 33 роки 11 місяців 12 днів. Відповідно до підпункту 2 пункту 2 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах мають жінки, після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу 25 років, з них не менше 10 років на роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць. До пільгового стажу роботи зараховано всі періоди згідно наданої пільгової довідки. Результати розгляду документів, доданих до заяви: до загального страхового стажу не зараховано період навчання з 01.09.1985 по 15.07.1988 згідно диплома НОМЕР_2 від 15.07.1988, оскільки неможливо підтвердити зміну прізвища « ОСОБА_2 » - « ОСОБА_3 » та не вірно зазначено ім`я в україномовному варіанті. Свідоцтва про шлюб заявницею не надано. Не зараховано період навчання згідно трудової книжки з 01.09.1985 по 15.07.1988, оскільки невірно зазначено дату видачі диплома. Не зараховано період отримання допомоги по безробіттю згідно трудової книжки НОМЕР_3 з 17.11.1999 по 10.11.2000, оскільки підстави припинення виплати дописано чорнилом іншого кольору. Не зараховано період отримання матеріальної допомоги по безробіттю з 17.05.2001 по 12.11.2001, оскільки вищезазначений вид допомоги відсутній в переліку періодів, з яких складається страховий стаж, який визначений в п. 1 ст. 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Враховуючи зазначене, вирішено: відмовити в призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у зв`язку із недосягненням пенсійного віку передбаченого п.п. 2 п. 2 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» .

Право на пенсію заявниця набуде з 25.05.2025...».

18 липня 2023 року ОСОБА_1 через портал електронних послуг Пенсійного фонду України направила заяву на допризначення у зв`язку з наданням додаткових документів до Відповідача 1, яка зареєстрована за № ВЕБ-04001-Ф-С-23-161684 та до Відповідача 2, яка зареєстрована за № ВЕБ-20001-Ф-С-23-161690.

Окрім того, заява на допризначення у зв`язку з наданням додаткових документів була направлена Відповідачу 1 рекомендованим листом з повідомленням про вручення № 060 від 18.07.2023 і отримана адресатом 26.07.2023, що підтверджується фіскальним чеком з Укрпошти та поштовим повідомленням про вручення № 060 і направлена Відповідачу 2 рекомендованим листом з повідомленням про вручення № 079 від 18.07.2023 і отримана адресатом 24.07.2023, що підтверджується фіскальним чеком з Укрпошти та поштовим повідомленням про вручення № 079.

До заяви на допризначення у зв`язку з наданням додаткових документів від 18 липня 2023 року позивач додала (підтверджується переліком додатку до заяви): свідоцтво про народження НОМЕР_5 , свідоцтво про укладення шлюбу НОМЕР_4 , свідоцтво про народження дитини НОМЕР_6 та паспорт дитини, довідка № 45 від 26.06.2023, довідка № 4665 від 30.06.2023, договір про надання правничої допомоги від 27.06.2023, ордер, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю.

У заяві позивач просила: зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період навчання з 01.09.1985 по 15.07.1988, періоди отримання допомоги по безробіттю з 17.11.1999 по 10.11.2000, з 17.05.2001 по 12.11.2001, зарахувати у подвійному розмірі для обчислення пенсії згідно ст. 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» періоди роботи ОСОБА_1 з 01.06.1995 по 05.10.1998, з 06.10.1998 по 01.11.1999, з 01.03.2002 по 31.03.2008, з 01.04.2008 по 13.10.2010, з 14.10.2010 по 16.06.2020,згідно довідки № 405 від 23.05.2023, з 07 червня 2023 року призначити ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №2 відповідно п. «б» до ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з урахуванням Рішення Конституційного Суду № 1-р/2020 від 23.01.2020 на підставі заяви № 4200 від 07.06.2023.

Листом № 0400-010308-8/115231 від 31 липня 2023 року Відповідач 1 повідомив наступне: «...Відповідно до підпункту 2 пункту 2 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах мають жінки, після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу 25 років, з них не менше 10 років на роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць.

Вважаючи рішення відповідача про відмову у призначенні пенсії № 7030 від 14 червня 2023 року протиправним та таким, що підлягає скасуванню, позивач звернулась до суду із даним позовом.

Надаючи правову оцінку вказаним обставинам, суд виходить з наступного.

Згідно зі статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення.

У преамбулі Закону України від 05.11.1991 №1788-XII «Про пенсійне забезпечення» (далі Закон №1788-XII) зазначено, що цей Закон відповідно до Конституції України гарантує всім непрацездатним громадянам України право на матеріальне забезпечення за рахунок суспільних фондів споживання шляхом надання трудових і соціальних пенсій.

Підстави призначення пенсії за віком на пільгових умовах та за вислугу років для окремих категорій працівників визначені ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV (далі Закон №1058-IV; у чинній на момент виникнення спірних правовідносин редакції).

Згідно з пунктом «б» статті 13 Закону №1788-XII в редакції, чинній до внесення змін Законом України від 02.03.2015 №213-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» (далі Закон №213-VІІІ), на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи: працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, що затверджений Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць: чоловіки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах; жінки після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Статтею 13 Закону № 1788-XII було передбачено зменшення пенсійного віку для чоловіків і жінок відносно загального пенсійного віку (60 років для чоловіків і 55 років для жінок) з урахуванням різниці між пенсійним віком у чоловіків і жінок на 10 років для працівників, зайнятих повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, та на 5 років для працівників, зайнятих повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці; зменшення пенсійного віку та стажу для чоловіків і жінок стосовно загального пенсійного віку з урахуванням різниці між пенсійним віком у чоловіків і жінок на 5 років.

Отже, за змістом вищенаведеної норми пенсія за віком на пільгових умовах є особливим видом пенсії, яка призначається конкретній особі на підставі наявного страхового стажу, залежить від праці такої особи в особливих умовах, певно визначений час, призначення якої має відбуватись при досягненні нижчого пенсійного віку.

У постанові від 18.02.2020 у справі №1840/3344/18 Верховний Суд зазначив, що «пенсія за віком» - це свого роду «державний депозит» (примусовий та індивідуальний) кожної особи, який залежить від праці такої особи, та підлягає безумовному поверненню з боку держави у встановленому розмірі протягом всього життя пенсіонера після досягнення певного віку.

Суд зазначає, що зазначений правовий висновок необхідно розповсюдити також і на «пенсії за віком на пільгових умовах».

Законом №213-VІІІ, який набрав чинності з 01.04.2015, збільшено раніше передбачений пунктом «б» статті 13 Закону № 1788-ХІІ вік набуття права на пенсію на пільгових умовах, зокрема, жінкам з 50 років до 55 років.

09.07.2003 було ухвалено Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі Закон №1058-ІV).

03.10.2017 Верховною Радою України було ухвалено Закон №2148-VIII, що доповнив Закон №1058-ІV розділом XIV-1, який містить пункт 2 частини другої статті 114 такого змісту:

«На пільгових умовах пенсія за віком призначається працівникам, зайнятим повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах».

За приписами статті 12 Закону №1788-XII право на пенсію за віком мають чоловіки після досягнення 60 років і при стажі роботи не менше 25 років, жінки після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 20 років

Натомість згідно з пунктом «б» статті 13 Закону №1788-XII в редакції, чинній до внесення змін Законом №213-VІІІ, на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи: працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, що затверджений Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць:

чоловіки після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах;

жінки після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Законом №213-VІІІ, який набрав чинності з 1 квітня 2015 року, збільшено раніше передбачений пунктом «б» статті 13 Закону №1788-ХІІ вік набуття права на пенсію на пільгових умовах, зокрема, жінкам з 50 років до 55 років.

Відповідно до пункту 1 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України №1-р/2020 визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), стаття 13, частина друга статті 14, пункти «б» - «г» статті 54 Закону №1788-XII зі змінами, внесеними Законом №213-VIII (пункт 1 Рішення).

Згідно з пунктом 3 резолютивної частини зазначеного Рішення застосуванню підлягають стаття 13, частина друга статті 14, пункти «б» - «г» статті 54 Закону №1788-XII в редакції до внесення змін Законом №213-VIII для осіб, які працювали до 01.04.2015 на посадах, визначених у вказаних нормах, а саме: на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи, зокрема, працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць, у тому числі жінки після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Таким чином, Рішенням №1-р/2020 Конституційний Суд України визнав неконституційними окремі положення Закону № 1788-ХІІ, у зв`язку із чим, вони втратили чинність з дня ухвалення Рішення (пункт 2 резолютивної частини Рішення). Одночасно Конституційний Суд України встановив, що підлягають застосуванню відповідні норми в редакції до внесення змін Законом №213-VIII.

У зв`язку із цим на час виникнення спірних правовідносин Закон №1788-ХІІ з урахуванням Рішення №1-р/2020 встановлював право на пенсію за віком на пільгових умовах за списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, для жінок після досягнення 50 років (за наявності стажу роботи та інших умов, визначених в Рішенні Конституційного Суду України).

Отже, на час виникнення спірних правовідносин була наявна колізія між нормами Закону №1788-ХІІ з урахуванням Рішення №1-р/2020 з одного боку, та Законом №1058-ІV з іншого в частині віку набуття права на пенсію на пільгових умовах. Перший із цих законів визначав такий вік у 50 років, тоді як другий у 55 років.

Оскільки норми названих законів регулюють одне і те ж коло відносин, суд доходить висновку, що вони явно суперечать один одному. Таке регулювання порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника (див. пункт 56 рішення Європейського суду з прав людини від 14.10.2010 у справі «Щокін проти України»).

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19.02.2020 у справі №520/15025/16-а (провадження № 11-1207апп19, пункт 56) сформувала правовий висновок, згідно з яким у разі існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.

Отже, у цій справі застосуванню підлягають саме норми Закону №1788-ХІІ з урахуванням Рішення №1-р/2020, а не Закону №1058-ІV.

Таким чином, суд критично оцінює доводи відповідачів щодо недосягнення позивачем пенсійного віку для призначення пенсії за віком на пільгових умовах.

Разом з тим, суд зазначає, що відповідно до частини 1 статті 114 Закону №1058-IV право на пенсію за віком на пільгових умовах незалежно від місця останньої роботи мають особи, які працювали на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на роботах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, а пенсії за вислугу років - на умовах, зазначених у частині четвертій цієї статті. Розміри пенсій для осіб, визначених цією статтею, обчислюються відповідно до статті 27 та з урахуванням норм статті 28 цього Закону.

На підставі пункту 2 частини 2 статті 114 Закону №1058-IV на пільгових умовах пенсія за віком призначається працівникам, зайнятим повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Працівникам, які не мають стажу роботи з шкідливими і важкими умовами праці, передбаченого абзацом першим цього пункту, але мають не менше половини стажу на зазначених роботах, за наявності передбаченого абзацами першим і п`ятнадцятим - двадцять третім цього пункту відповідного страхового стажу пенсії на пільгових умовах призначаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого абзацом першим частини першої статті 26 цього Закону: чоловікам - на 1 рік за кожні 2 роки 6 місяців такої роботи; жінкам - на 1 рік за кожні 2 роки такої роботи.

Відповідно до частини статті 24 Закону №1058-IV страховий стаж період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

На підставі частини 2 статті 24 Закону №1058-IV страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Частиною 4 статті 24 Закону №1058-IV визначено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Відповідно до частини 1 статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» № 1788-XII від 05.11.1991 (далі Закон № 1788-XII) до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Статтею 62 Закону № 1788-XII та пунктом 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №637 від 12.08.1993 передбачено, що трудова книжка є основним документом, який підтверджує стаж роботи.

Матеріли справи свідчать, та ці обставини не заперечується сторонами, що на час звернення із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах позивач досягла віку 53 років, страховий стаж особи становить 33 роки 11 місяців 12 днів, пільговий стаж роботи за Списком № 2 148 років 00 місяців 12 днів.

Відповідно до пункту 1.1. Інструкції про порядок ведення трудових книжок, яка затверджена наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 року №58 (далі Інструкція №58) трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Так, в рішенні Головного управління Пенсійного фонду в Харківській області № 7030 від 14 червня 2023 року зазначено, що до загального страхового стажу не зараховано період навчання з 01.09.1985 по 15.07.1988 згідно диплома НОМЕР_2 від 15.07.1988, оскільки неможливо підтвердити зміну прізвища « ОСОБА_2 » - « ОСОБА_3 » та не вірно зазначено ім`я в україномовному варіанті; не зараховано період навчання згідно трудової книжки з 01.09.1985 по 15.07.1988, оскільки невірно зазначено дату видачі диплома; не зараховано період отримання допомоги по безробіттю згідно трудової книжки НОМЕР_3 з 17.11.1999 по 10.11.2000, оскільки підстави припинення виплати дописано чорнилом іншого кольору; не зараховано період отримання матеріальної допомоги по безробіттю з 17.05.2001 по 12.11.2001, оскільки вищезазначений вид допомоги відсутній в переліку періодів, з яких складається страховий стаж, який визначений в п. 1 ст. 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Отже, щодо зарахування у подвійному розмірі для обчислення пенсії згідно ст. 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» періоди роботи ОСОБА_1 з 01.01.2004 по 16.06.2020.

Стаття 24 Закону №1058 не скасовує ст. 60 Закону України Про пенсійне забезпечення та не зупиняє її дію.

Нормами ст. 16 Прикінцевих положень №1058 передбачено, що положення Закону України Про пенсійне забезпечення застосовуються в частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах.

Статтею 60 Закону № 1788-XII передбачено, що робота в лепрозорних і протичумних закладах охорони здоров`я, закладах (відділеннях) з лікуванням осіб, заражених вірусом імунодефіциту людини або хворих на СНІД, інших інфекційних закладах (відділеннях) охорони здоров`я, патологоанатомічних і реанімаційних відділеннях закладів охорони здоров`я зараховується до стажу роботи в подвійному розмірі.

Згідно ст. 1 Закону України Про захист населення від інфекційних хвороб інфекційні хвороби - розлади здоров`я людей, що викликаються живими збудниками (вірусами, бактеріями, рикетсіями, найпростішими, грибками, гельмінтами, кліщами, іншими патогенними паразитами), продуктами їх життєдіяльності (токсинами), патогенними білками (пріонами), передаються від заражених осіб здоровим і схильні до масового поширення.

Лікування хворих на інфекційні хвороби може проводитися в акредитованих у встановленому законодавством порядку державних і комунальних спеціалізованих закладах (відділеннях) охорони здоров`я та клініках наукових установ, а також в акредитованих закладах охорони здоров`я, заснованих у встановленому законодавством порядку на приватній формі власності. У разі якщо перебіг інфекційної хвороби легкий, а епідемічна ситуація в осередку інфекційної хвороби благополучна, лікування такого хворого під систематичним медичним наглядом може здійснюватися амбулаторно, крім випадків, передбачених статтями 22, 27 і 31 цього Закону.

Лікуванням хворих на інфекційні хвороби можуть займатися особи, які мають медичну освіту та відповідають кваліфікаційним вимогам, установленим центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я, у тому числі особи, які в установленому порядку займаються приватною медичною практикою. (ст. 7 Закону Про захист населення від інфекційних хвороб).

Визначення протитуберкульозному закладу і туберкульозу наведено у ст. 1 Закону України Про протидію захворюванню на туберкульоз.

Відповідно до пунктів 7, 12 вказаної статті протитуберкульозні заклади - лікувально-профілактичні заклади охорони здоров`я (протитуберкульозні диспансери, лікарні, санаторно-курортні, інші заклади) чи їх структурні підрозділи, в яких надається медична допомога хворим на туберкульоз.

Перелік протитуберкульозних закладів затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я;

туберкульоз - соціально небезпечна інфекційна хвороба, що викликається мікобактеріями туберкульозу.

Частиною 1 ст. 10 цього Закону встановлено, що медична допомога хворим на туберкульоз надається амбулаторно або в умовах стаціонару протитуберкульозного закладу відповідно до галузевих стандартів надання медичної допомоги та стандарту інфекційного контролю за захворюванням на туберкульоз.

Відповідно до п. 1.1 наказу Міністерства охорони здоров`я України "Про затвердження Переліку протитуберкульозних закладів" за №514 від 16.07.2009 протитуберкульозний диспансер є лікувально-профілактичним закладом.

Наказом Міністерства охорони здоров`я України 19.07.1995 за №133 затверджено Перелік особливо небезпечних, небезпечних інфекційних та паразитарних хвороб людини і носійства збудників цих хвороб, до якого віднесено і туберкульоз.

Наказом Міністерства охорони здоров`я України Про затвердження переліків закладів охорони здоров`я, лікарських посад, посад фармацевтів, посад фахівців, посад фахівців з фармацевтичною освітою (асистентів фармацевтів), посад професіоналів у галузі охорони здоров`я, посад фахівців у галузі охорони здоров`я, посад фахівців у галузі охорони здоров`я та посад професіоналів з вищою немедичною освітою у закладах охорони здоров`я від 28.10.2002 №385, затверджено Перелік закладів охорони здоров`я, до якого увійшов протитуберкульозний диспансер.

Згідно ст. 22 Закону України "Про протидію захворюванню на туберкульоз" працівникам протитуберкульозних закладів, які надають медичну допомогу хворим на туберкульоз, працюють із живими збудниками туберкульозу чи матеріалами, що їх містять, здійснюють догляд за хворими на туберкульоз та/або прибирання приміщень, у яких перебувають такі хворі, встановлюються підвищені посадові оклади у зв`язку із шкідливими і важкими умовами праці, надбавка за вислугу років та інші надбавки і доплати. Перелік робіт, професій і посад, зайняття яких дає право на підвищені посадові оклади, затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я.

Працівники протитуберкульозних закладів, зазначені у частині першій статті 22 цього Закону, мають право на пенсію за віком на пільгових умовах у порядку, встановленому пенсійним законодавством (ст. 23 Закону).

Висновки щодо застосування у даній справі ст. 60 Закону України Про пенсійне забезпечення узгоджуються також з правовою позицією Верховного Суду у постанові від 20.04.2022 у справі №214/3705/17, постанові від 27.04.2023 у справі №160/14078/22.

За приписами ст. 62 Закону № 1788-XII основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637, передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Записами 15-23 трудової книжки НОМЕР_3 підтверджується, що позивач працювала:

з 01.03.2002 по 16.06.2020 (18 років 6 місяці 16 днів) дезінфектором, молодшою медичною сестрою приймального відділення, молодшою медичною сестрою палатною по обслуговуванню туберкульозних хворих дитячого відділення, молодшою медичною сестрою прибиральницею відділення легеневого туберкульозу для дітей, молодшою медичною сестрою з догляду за хворими відділення легеневого туберкульозу для дітей в «Криворізькому міськтубдиспансері №2», який перейменовано в КЗ «Міський протитуберкульозний диспансер №2», далі в ОКЗ «Міський протитуберкульозний диспансер № 2», далі в КЗ «Криворізький протитуберкульозний диспансер» ДОР, реорганізовано в КП «Криворізький протитуберкульозний диспансер» ДОР.

Довідкою № 405 від 23.05.2023, виданою КП «Криворізький протитуберкульозний диспансер» Дніпропетровської обласної ради», підтверджується, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , працювала повний робочий день у «Криворізькому міськтубдиспансері № 2», комунальному закладі «Міський протитуберкульозний диспансер №2», обласному комунальному закладі «Криворізький протитуберкульозний диспансер №2», комунальному закладі «Криворізький протитуберкульозний диспансер» Дніпропетровської обласної ради»,комунальному підприємстві «Криворізький протитуберкульозний диспансер» Дніпропетровської обласної ради»:

за період з 01 червня 1995 року (наказ від 01.06.1995р. №39-к) по 05 жовтня 1998року на посаді дезінфектора;

за період з 06 жовтня 1998 року (наказ від 06.10.1998р. №52-к) по 01 листопада 1999 року (наказ від 30.10.1999 р. №65-к) на посаді молодшої медичної сестри приймального відділення;

за період з 01 березня 2002 року (наказ від 01.03.2002р. №18-к) по 31 березня 2008 року на посаді молодшої медичної сестри палатної по обслуговуванню туберкульозних хворих дитячого відділення;

за період з 01 квітня 2008 року (наказ від 01.04.2008р. №27-к) по 13 жовтня 2010 року на посаді молодшої медичної сестри прибиральниці відділення легеневого туберкульозу для дітей;

за період з 14 жовтня 2010 року (наказ від 14.10.2010р. №53-к) по 16 червня 2020 року на посаді молодшої медичної сестри з догляду за хворими відділення легеневого туберкульозу для дітей.

Отже, ця робота в інфекційному закладі, зараховується до стажу в подвійному розмірі, відповідно до ст.60 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Вказані записи/періоди роботи позивача здійснені у її трудовій книжці.

Суд звертає увагу на те, що записи в трудовій книжці ніким не оспорювались та в судовому порядку недійсними не визнавались.

На думку суду, трудова книжка позивача містить всі необхідні відомості, які підтверджують трудовий стаж на пільгових умовах за Списком №2 у спірний період.

Окрім цього, як уже було зазначено вище, позивачем, на підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, надано довідку, згідно з якою підтверджено спірний стаж її роботи.

Отже, враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку про необґрунтованість підстав для неврахування Пенсійним органом спірного періоду роботи позивача

Відповідно до ст. 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» робота в лепрозорних і протичумних закладах охорони здоров`я, у закладах (відділеннях) з лікування осіб, заражених вірусом імунодефіциту людини або хворих на СНІД, в інших інфекційних закладах (відділеннях) охорони здоров`я, у патолого-анатомічних і реанімаційних відділеннях закладів охорони здоров`я, а також у закладах з надання психіатричної допомоги зараховується до стажу роботи у подвійному розмірі.

Враховуючи положення ст.60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» спірні періоди роботи позивача підлягають зарахуванню до стажу її роботи у подвійному розмірі.

Таким чином, при призначенні пенсії за віком відповідачем безпідставно і протиправно не зараховано до страхового стажу період роботи позивача з 01.01.2004 по 16.06.2020 згідно довідки №405 від 23.05.2023 у подвійному розмірі.

Щодо незарахування відповідачем до загального страхового стажу періоду навчання з 01.09.1985 по 15.07.1988 згідно диплома НОМЕР_2 від 15.07.1988, суд зазначає наступне.

Згідно зі ст. 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 3 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 637 від 12.08.1993 року, у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Суд також зазначає, що обов`язок по здійсненню записів у документах, що підтверджують трудовий стаж покладено на керівників підприємств, власників або уповноважені ним органи, а не на працівника, а отже, відповідальність за неправильність вчиненого запису, невідповідність запису чи інших відомостей не може бути перекладена на працівника та позбавляти його права на врахування трудового стажу, який враховується для призначення та перерахунку пенсії.

Отже, формальні неточності у документах, за загальним правилом, не можуть бути підставою для органів пенсійного фонду для обмеження особи у реалізації конституційного права на соціальний захист.

При цьому, суд зауважує, що у відповідності до розділів ІІІ, ІV Порядку № 22-1, відповідач наділений повноваженнями самостійно отримати необхідні документи, що відповідає принципу належного урядування і націлено на забезпечення органами Пенсійного фонду України реалізації громадянами їх конституційного права на пенсійне забезпечення.

Згідно зі статтею 101 Закону України "Про пенсійне забезпечення" органи, що призначають пенсії, мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі.

Підприємства та організації несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну громадянам або державі внаслідок несвоєчасного оформлення або подання пенсійних документів, а також за видачу недостовірних документів, і відшкодовують її.

Зловживанням з боку пенсіонера в розумінні частини першої статті 103 Закону України "Про пенсійне забезпечення" є, зокрема, подання ним документів з явно неправильними відомостями.

Аналіз наведених норм дає підстави вважати, що право особи на перерахунок пенсії має бути підтверджене як пенсіонером (особистими документами), так і підприємством, на якому особа працювала. Також і відповідальність за надання недостовірних пенсійних документів покладена на підприємство (організацію) та пенсіонера.

Суд зазначає, що витребування та перевірка первинних документів є також правом пенсійного органу. Тобто перекладання обов`язку доказування, надання відомостей тощо на позивача є неприйнятним. Неможливість пенсійного органу скористатися правом на перевірку зазначених у довідці відомостей не може бути підставою для обмеження права пенсіонера на отримання належної пенсії.

Верховним Судом в постанові від 24.05.2018 року у справі № 490/12392/16-а викладено правову позицію, відповідно до якої, працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини підприємства не може бути підставою для позбавлення особи конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань нарахування/призначення пенсії.

З аналізу наведених норм, судом встановлено, що відповідальність за ведення трудової книжки, складення довідки, іншої документації покладається на підприємство, відтак, неточності у заповненні трудової книжки, довідки, іншої документації не можуть бути підставою для виключення певних періодів роботи зі страхового стажу позивача.

Суд зазначає, що не зарахування спірного стажу ОСОБА_1 , буде суперечити принципу правової визначеності, оскільки в п.3.1 Рішення Конституційного Суду України (Справа №1-25/2010 від 29 червня 2010 року) зазначено, що одним з елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки.

Суд вважає, що право позивача на встановлені законом гарантії не може бути поставлене в залежність від якості виконання обов`язків працівником, відповідальним за порядок ведення трудової книжки, довідки, іншої документації. На особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці, довідці, іншій документації.

Неточність в записах в трудовій книжці, довідці, іншій документації не може бути підставою для виключення певних періодів роботи з трудового стажу позивача, що дає йому право на перерахунок пенсії, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення та належний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства.

Підставою для призначення/перерахунку пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки, складанні довідки, іншої документації.

За таких обставин, суд вважає, що відповідачем неправомірно відмовлено позивачу до загального страхового стажу періоду навчання з 01.09.1985 по 15.07.1988 згідно диплома НОМЕР_2 від 15.07.1988, зазначений період позивача підтверджено відповідними доказами, наявними в матеріалах справи.

Щодо незарахування відповідачем до загального страхового стажу період отримання допомоги по безробіттю згідно трудової книжки НОМЕР_3 з 17.11.1999 по 10.11.2000, та період отримання матеріальної допомоги по безробіттю з 17.05.2001 по 12.11.2001, суд зазначає наступне.

Статтею 25 Закону України "Про зайнятість населення" від 01 березня 1991 року №803-ХІІ (чинного на час призначення та отримання допомоги по безробіттю та матеріальної допомоги) встановлено, що держава створює умови незайнятим громадянам у поновленні їх трудової діяльності та забезпечує їм такі види компенсацій: а) надання особливих гарантій працівникам, вивільнюваним з підприємств, установ, організацій; б) виплата матеріальної допомоги в період професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації; в) виплата в установленому порядку допомоги по безробіттю, матеріальної допомоги по безробіттю; г) подання додаткової матеріальної допомоги безробітному громадянину і членам його сім`ї з урахуванням наявності осіб похилого віку і неповнолітніх дітей, які перебувають на його утриманні.

Відповідно до статті 28 Закону України «Про зайнятість населення» допомога по безробіттю виплачується громадянам, які шукають роботу, крім осіб, які реєструються на підставі статті 26 цього Закону. Право на допомогу по безробіттю мають незайняті (непрацюючі) громадяни, визнані у встановленому порядку безробітними.

З аналізу вказаної норми вбачається, що законодавець розмежовує поняття допомога по безробіттю та матеріальна допомога по безробіттю.

Відповідно до частини 1 статті 31 Закону України "Про зайнятість населення" від 01 березня 1991 року №803-ХІІ безробітні після закінчення строку виплати допомоги по безробіттю можуть одержувати протягом 180 календарних днів матеріальну допомогу по безробіттю у розмірі до 75 процентів встановленої законодавством мінімальної заробітної плати за умови, що середньомісячний сукупний доход на члена сім`ї не перевищує встановленого законодавством неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

Згідно пункту "а" частини 3 статті 56 Закону України "Про пенсійне забезпечення" (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) до стажу роботи зараховується будь-яка інша робота, на якій працівник підлягав державному соціальному страхуванню, або за умови сплати страхових внесків, період одержання допомоги по безробіттю, а також робота в`язнів і робота за угодами цивільно-правового характеру за умови сплати страхових внесків.

У відповідності до абзацу 3 частини 1 статті 24 "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" період, протягом якого особа, яка підлягала загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню на випадок безробіття, отримувала допомогу по безробіттю (крім одноразової її виплати для організації безробітним підприємницької діяльності) та матеріальну допомогу у період професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації, включається до страхового стажу.

Судом встановлено, що записами трудової книжки НОМЕР_3 підтверджується, що позивачу Тернівським центром зайнятості:

запис 11 - 17.11.1999 - призначено допомогу по безробіттю відповідно до п. 1 «а» ст.. 29 ЗУ «Про зайнятість населення» (наказ № 862 від 17.11.1999), запис 12 - 10.11.2000 - закінчено виплату допомоги по безробіттю відповідно до п. 1 «з» ст. 30 ЗУ «Про зайнятість населення» (наказ № 117 від 14.11.2000), запис 13 - 17.05.2001 - призначено матеріальну допомогу по безробіттю відповідно до п. 1 ст. 28 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» (наказ № 317 від 17.05.2001);

запис 14 - 12.11.2001 - припинена виплата матеріальної допомоги по безробіттю відповідно до п. 1 «з» ст. 30 ЗУ «Про зайнятість населення» (наказ № 746 від 13.11.2001).

Окрім того, довідкою № 4665 від 30.06.2023, видана Криворізькою філією Дніпропетровського обласного центру зайнятості (додавалася до заяв на допризначення у зв`язку з наданням додаткових документів від 18.07.2023 за №ВЕБ-20001-Ф-С-23-161690 та №ВЕБ-04001-Ф-С-23-161684), підтверджується, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , перебувала на обліку як безробітна в Тернівському районному центрі зайнятості з виплатою:

допомоги по безробіттю з 17.11.1999 року (Наказ №862 від 17.11.1999 року ) по 10.11.2000 року (Наказ №177 від 14.11.2000 року);

матеріальної допомоги по безробіттю з 17.05.2001 року (Наказ №317 від 17.05.2001 року) по 12.11.2001 рік (Наказ №746 від 13.11.2001 року)

Перебувала на обліку як безробітна в Криворізькому міськрайонному центрі зайнятості з виплатою: допомоги по безробіттю з 03.05.2022 року (Наказ №НТ220503 від 03.05.2022 року) по 31.08.2022 рік (Наказ №НТ220915 від 15.09.2022 року).

Оскільки відповідно до вимог пункту "а" частини 3 статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» до стажу роботи зараховується період одержання допомоги по безробіттю, відтак, суд дійшов висновку, що відповідачем протиправно не зараховано до загального страхового стажу позивача період отримання позивачем допомоги по безробіттю.

Згідно з підпунктом «з» пункту 1 статті 30 Закону України «Про зайнятість населення» виплата допомоги по безробіттю та матеріальної допомоги по безробіттю припиняється у разі закінчення строку їх виплати.

Приписами пункту «ж» частини 1 статті 4 Закону України «Про зайнятість населення» визначено, що держава гарантує працездатному населенню у працездатному віці в Україні: включення періоду перепідготовки та навчання нових професій, участі в оплачуваних громадських роботах, одержання допомоги по безробіттю та матеріальної допомоги по безробіттю до загального трудового стажу, а також до безперервного трудового стажу.

Так, пунктом 12 частини 1 статті 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» від 02.03.2000 №1533-III, страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає страхуванню на випадок безробіття та за який сплачено страхові внески (нею, роботодавцем).

Статтею 21 вказаного Закону передбачено, що страховий стаж обчислюється як сума періодів, протягом яких особа підлягала страхуванню на випадок безробіття та сплачувала страхові внески особисто або через рахунки роботодавця та роботодавцем.

Період, протягом якого застрахована особа була звільнена відповідно до цього Закону від сплати страхових внесків або отримувала виплати за окремими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, крім пенсій усіх видів, включається до страхового стажу.

До страхового стажу прирівнюється трудовий стаж, набутий працівником за час роботи на умовах трудового договору (контракту) до набрання чинності цим Законом.

Враховуючи встановлені судом обставини справи, період з 17.11.1999 по 10.11.2000 року протиправно не був зарахований пенсійним органом до страхового стажу позивача та підлягає обов`язковому зарахуванню при обрахунку страхового стажу для призначенні пенсії за віком.

Як наслідок, наявні підстави для зобов`язання зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу період отримання матеріальної допомоги по безробіттю з 17.05.2001 року по 12.11.2001 року.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання призначити пенсію за віком на пільгових умовах відповідно до п. «б» ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в редакції згідно із Рішенням Конституційного Суду України № 1 -р/2020 від 23.01.2020 року, починаючи з 03.05.2022 року, суд вважає за потрібне зазначити про таке.

У рішеннях по справах "Клас та інші проти Німеччини", "Фадєєва проти Росії", "Єрузалем проти Австрії" Європейський суд з прав людини зазначив, що суд не повинен підміняти думку національних органів будь-якою своєю думкою.

Згідно Рекомендації Комітету Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Науковий висновок Верховного Суду щодо меж дискреційного повноваження суб`єкта владних повноважень та судового контролю за його реалізацією від 13 квітня 2018 року.

Дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи бездіяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору із будь-ким;

- дискреційне повноваження надається у спосіб його закріплення в оціночному понятті, відносно-визначеній нормі, альтернативній нормі, нормі із невизначеною гіпотезою. Для позначення дискреційного повноваження законодавець використовує, зокрема, терміни "може", "має право", "за власної ініціативи", "дбає", "забезпечує", "веде діяльність", "встановлює", "визначає", "на свій розсуд". Однак наявність такого терміну у законі не свідчить автоматично про наявність у суб`єкта владних повноважень дискреційного повноваження; подібний термін є приводом для докладного аналізу закону на предмет того, що відповідне повноваження є дійсно дискреційним;

- при реалізації дискреційного повноваження суб`єкт владних повноважень зобов`язаний поважати основоположні права особи, додержуватися: конституційних принципів; принципів реалізації відповідної владної управлінської функції; принципів здійснення дискреційних повноважень; змісту публічного інтересу; положень власної компетенції; вказівок, викладених у інтерпретаційних актах; фахових правил, закріплених у нормативних актах; адміністративної практики; судової практики; процедурних вимог.

- критеріями судового контролю за реалізацією дискреційних повноважень є: критерії перевірки діяльності публічної адміністрації, встановлені Кодексом адміністративного судочинства України, зокрема, мета, з якою дискреційне повноваження надано, об`єктивність дослідження доказів у справі, принцип рівності перед законом, безсторонність; публічний інтерес, задля якого дискреційне повноваження реалізується; зміст конституційних прав та свобод особи; якість викладення у дискреційному рішенні доводів, мотивів його прийняття.

Адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями, визначеними статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади не допускає надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішень.

Виходячи зі змісту положень КАС України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Таким чином, суди не наділені повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями, визначеними статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України та не вправі підміняти собою держані органи, компетенція яких чітко регламентована чинним законодавством.

Отже, суд відмовляє у задоволенні даної позовної вимоги.

У відповідності до вимог ч.2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

З огляду на наведене, суд дійшов висновку про вихід за межі заявлених позовних вимог та зобов`язати повторно розгляну заяву позивача про призначення пенсії за віком на пільгових умовах по Списку №2 відповідно до п. «б» ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в редакції Рішення конституційного Суду України від 23.01.2020р. №1-р/2020, подану 03.05.2022р., з урахуванням висновків суду, викладених в даному рішенні, оскільки це є необхідним для захисту права та інтересів позивача.

Щодо позовної вимоги про протиправність дій ГУ ПФУ в Дніпропетровській області, щодо відмови у зарахуванні у подвійному розмірі для обчислення пенсії за віком згідно ст. 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення», оформлене листом № 0400-010308-8/115231 від 31 липня 2023 рок, суд зазначає наступне.

Як зазначалось судом вище, після отримання позивачем рішення про відмову у призначенні пенсії, позивач звернулась до ГУ ПФУ в Дніпропетровській області з запитом про надання інформації про причини не зарахування ГУ ПФУ в Харківській області спірного періоду роботи в подвійному розмірі.

Тобто, розрахунок стажу роботи позивача, в тому числі пільгового та визначення кратності, здійснювалось саме ГУ ПФУ в Харківській області.

ГУ ПФУ в Дніпропетровській області лише розглянуто звернення позивача та надано роз`яснення з приводу дій, вчинених саме ГУ ПФУ в Харківській області.

Таким чином, суд доходить висновку, що ГУ ПФУ в Дніпропетровській області не вчинялись жодних дій щодо відмови у зарахуванні спірного періоду роботи в подвійному розмірі, а тому в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Відповідно до частини першої статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що тягар доказування у спорі покладається на відповідача - суб`єкта владних повноважень, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.

За вказаних обставин, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи викладене вище, суд дійшов висновку щодо наявності підстав для стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідачів, на користь позивача сплачену ним суму судового збору у розмірі 1073,60грн. (по 536,80грн. з кожного).

Керуючись ст.ст. 241-250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (49094, м.Дніпро, вул.Набережна Перемоги, 26, ), Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (61022, м.Харків, вул.Майдан Свободи, 5, Держпром, 3 під`їзд, 2 поверх, ) про визнання протиправним та скасування рішення, визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії, - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківський області № 7030 від 14 червня 2023 року, яким відмовлено у призначенні ОСОБА_1 , пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2 згідно п.2 ч.2 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та відмовлено у зарахуванні до страхового стажу періоду навчання з 01.09.1985 по 16.07.1988, періодів отримання допомоги по безробіттю з 17.11.1999 по 10.11.2000, з 17.05.2001 по 12.11.2001 на підставі заяви про призначення пенсії № 4200 від 07.06.2023.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зарахувати у подвійному розмірі для обчислення пенсії за віком згідно ст. 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» період роботи ОСОБА_1 з 01.01.2004 по 16.06.2020.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період навчання з 01.09.1985 по 16.07.1988, періоди отримання допомоги по безробіттю з 17.11.1999 по 10.11.2000 та періоди отримання матеріальної допомоги по безробіттюз 17.05.2001 по 12.11.2001.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повторно розгляну заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком на пільгових умовах по Списку №2 відповідно до п. «б» ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в редакції Рішення Конституційного Суду України від 23.01.2020 року №1-р/2020, подану 03.05.2022 року за №3030, з урахуванням висновків суду, викладених в цьому рішенні.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (49094, м.Дніпро, вул.Набережна Перемоги, 26, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) судові витрати зі сплати судового збору у сумі 536,80грн. (п`ятсот тридцять шість гривень вісімдесят копійок).

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (61022, м.Харків, вул.Майдан Свободи, 5, Держпром, 3 під`їзд, 2 поверх, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) судові витрати зі сплати судового збору у сумі 536,80грн. (п`ятсот тридцять шість гривень вісімдесят копійок).

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Н.В. Турлакова