Справа № 160/1801/24
Суддя: Конєва Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2024-01-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

24 січня 2024 року Справа №160/1801/24

Суддя Дніпропетровського окружного адміністративного суду Конєва С.О., розглянувши матеріали адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

19.01.2024р. ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області та просить:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та не виплати позивачеві додаткової винагороди в розмірі до 30000,00 грн. пропорційно в розрахунку на місяць, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» від 28.02.2022 року №168 за період з 17.07.2022р. по 23.02.2023р.;

- зобов`язати відповідача провести нарахування та виплату позивачеві додаткову винагороду в розмірі до 30000,00 грн. пропорційно в розрахунку на місяць, передбачену постановою Кабінету Міністрів України «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану від 28.02.2022 року №168 за період 17.07.2022р. по 23.02.2023р.;

- стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1073,60 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 9000,00 грн.

Окрім того, 19.01.2024р. разом з позовом представником позивача було подано заяву про поновлення пропущеного строку звернення до суду за захистом своїх прав, в якій остання просить визнати причини пропуску строку поважними та поновити строк звернення до суду з цим позовом посилаючись на те, що позивач довідався про порушення своїх прав 31.08.2023р., отримавши відповідь на адвокатський запит №6 від 14.08.2023р. та трьохмісячний строк звернення до суду з позовом, встановлений ст.233 КЗпП України у редакції чинній з 19.07.2022р., пропустив з поважних причин, а саме: у зв`язку зі збройною агресією рф на території України, введенням воєнного стану Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022р., який триває і на теперішній час та рекомендаціями Ради суддів України від 02.03.2022р., зазначає, що подав позов 23.10.2023р., проте, ухвалу суду про повернення позову отримав лише 17.01.2024р.

Вивчивши матеріали поданого адміністративного позову, суд приходить до висновку про те, що зазначений позов слід залишити без руху на підставі ч.1 ст.169 Кодексу адміністративного судочинства України, виходячи з наступного.

Відповідно до п.3, п.6 ч.1 ст.171 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, зокрема, чи відповідає позовна заява вимогам, встановленим статтями 160, 161, 172 цього Кодексу та чи немає інших підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви або відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, встановлених цим Кодексом.

Крім того, пунктом 5 частини 1 статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи позов подано у строк, установлений законом (якщо позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними).

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.169 Кодексу адміністративного судочинства України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, встановлених статтями 160,161 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом п`яти днів з дня подання позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху і встановлює строк для їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позову без руху.

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Відповідно до пункту 17 частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України публічною службою є діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Як видно зі змісту позову, спірні правовідносини виникли у зв`язку з невиплатою відповідачем ОСОБА_2 додаткової винагороди, встановленої Постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», в розмірі до 30000,00 грн. пропорційно в розрахунку за місяць, за період з 17.07.2022 по 23.02.2023.

Також, з матеріалів позову вбачається, що постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 22.02.2023 у справі №160/8906/22, старшого лейтенанта поліції, ОСОБА_1 було поновлено на службі в поліції на посаді оперуповноваженого сектору відділу кримінальної поліції №1 Дніпровського районного управління поліції з 17.06.2022 року.

Таким чином, за характером спірних правовідносин і їх суб`єктним складом цей спір є публічно-правовим спором з приводу проходження і звільнення з публічної служби, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів.

За змістом статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

З наведених положень статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України слідує, що такі не містять норм, які б урегульовували порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці (грошового забезпечення).

Разом із тим, такі правовідносини регулюються положеннями статті 233 КЗпП України, зокрема, частиною другою цієї статті, адже зважаючи на гарантування конституційного права на своєчасне одержання винагороди за працю та рівність усіх працівників у цьому праві, положення статті 233 КЗпП України у частині, що стосуються строку звернення до суду у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці, мають перевагу в застосуванні перед частиною п`ятою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 03 серпня 2023 року у справі №280/6779/22.

При цьому, судом враховується і те, що поняття «грошове забезпечення» та «заробітна плата», які використано у чинному законодавстві, що регулює трудові правовідносини, є рівнозначними.

Таким чином суд дійшов висновку, що на спірні правовідносини про стягнення заробітної плати/грошового забезпечення розповсюджуються положення частини другої статті 233 КЗпП України, та до правовідносин з питання стягнення заробітної плати/ грошового забезпечення відсутні підстави для застосування положень частини п`ятої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України.

Так, відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній до змін, внесених згідно із Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-IX) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

В подальшому, Законом України від 01.07.2022 № 2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», який набрав чинності 19.07.2022, зокрема, назву та частини першу і другу статті 233 викладено в такій редакції:

«Стаття 233. Строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів

Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».

Отже, до 19 липня 2022 року КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 19 січня 2023 року у справі №460/17052/21, від 06 квітня 2023 року у справі №260/3564/22, від 25 квітня 2023 року у справі № 380/15245/22 та інших справах за подібних правовідносин. Застосування такого підходу судом касаційної інстанції є сталим та послідовним.

Разом з тим, Законом України від 30 березня 2020 року №540-IX КЗпП України доповнено главою XIX такого змісту: «1. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.».

Наведений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 17.08.2023 у справі № 380/14039/22.

Згідно з частиною 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Статтею 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Отже, запровадження на території України карантину є безумовною підставою для продовження строків, визначених статтею 233 КЗпП України, на строк дії такого карантину.

Карантин в Україні, пов`язаний з COVID-19, діяв з 12 березня 2020 року (постанова Уряду від 11 березня 2020 року № 211) та закінчився 30 червня 2023 року (постанова Уряду від 27 червня 2023 року № 651).

Тобто, аналіз наведених норм свідчить про те, що строки на звернення до суду заявою із заявами про вирішення трудового спору становлять три місяці з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні працівник, в тому числі щодо виплати заробітної плати/грошового забезпечення три місяці з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні. Проте, такі строки були продовжені у зв`язку з дією карантину до 30.06.2023 включно.

Враховуючи наведене, можна дійти висновку, що відлік трьохмісячного строку звернення до суду з цим позовом, встановлений ст.233 КЗпП України у редакції чинній з 19.07.2022р. розпочався для позивача з 01.07.2023р. та завершився 01.10.2023р.

При цьому, слід зазначити, що закони та інші нормативно-правові акти, що визначають права і обов`язки громадян, доводяться до відома населення у порядку, встановленому законом. Факт їх офіційного опублікування свідчить про можливість ознайомлення з ними невизначеним колом осіб. Саме інститут офіційного опублікування покликаний забезпечити уникнення випадку незнання особою певного закону. Отже, незнання через небажання дізнатися про те, що законодавством України встановлені певні строки звернення до суду, не дає підстав стверджувати про поважність пропуску позивачем такого строку.

Аналогічний висновок висловлений Верховним Судом у постановах від 13.03.2019 у справі № 826/13430/17 та від 19.06.2020 у справі № 320/5787/18.

Як уже зазначено судом вище, предметом спору у цій справі є правомірність невиплати відповідачем ОСОБА_1 додаткової винагороди, встановленої Постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», в розмірі до 30000,00 грн. пропорційно в розрахунку за місяць, за період з 17.07.2022 по 23.02.2023.

Із копій доданих до позову матеріалів видно, що позивач лише у серпні 2023 року розпочав вживати заходів щодо спірного питання та за результатами звернення на запит адвоката №6 від 14.08.2023р., листом від 31.08.2023р. №1/Г-426аз/103/05-2023 Головне управління Національної поліції в Дніпропетровській області повідомило представника позивача про те, що позивача було поновлено на службі в поліції 23.02.2023р. згідно наказу №85 о/с та у період з 17.06.2022р. по 22.02.2023р. за час вимушеного прогулу додаткова винагорода, передбачена постановою КМУ №168, позивачеві не призначалася та не виплачувалася.

Тобто, зміст наведеного листа свідчить про те, що додаткова винагорода, встановлена постановою КМУ №168, після поновлення на службі в поліції, тобто, після 23.02.2023р. йому не виплачувалась через перебування останнього з 17.06.2022р. по 22.02.2023р. у вимушеному прогулі.

Отже, отримавши у березні 2023 року грошове забезпечення з урахуванням додаткової винагороди відповідно до постанови КМУ №168 за період з 23.02.2023р. по 28.02.2023р. позивачу мало бути достеменно відомо про порушення його прав на отримання спірної допомоги за період з 17.07.2022р. по 23.02.2023р.

А, відповідно, із наведеного можна зробити висновок, що оскільки з березня 2020 року по 30.06.2023р. на всій території України тривав карантин, який було відмінено 30.06.2023р. (постанова КМУ №651 від 27.06.2023р.), початок відліку строку звернення до суду з цим позовом для позивача розпочався 01.07.2023р. та завершився 02.10.2023р. (включно, з урахуванням вихідних днів).

Отже, твердження позивача про те, що звертаючись з позовом 23.10.2023р. він не пропустив строк звернення до суду з цим позовом є неспроможними та спростовуються вищенаведеними висновками.

При цьому, судом враховується і те, що частиною першою статті 118 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що процесуальні строки це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені встановлюються судом.

Строк звернення до адміністративного суду це проміжок часу після виникнення спору в публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. Початок перебігу строку звернення до суду починається з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 09 грудня 2021 року у справі №9901/241/21, проаналізувавши положення частини п`ятої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України, дійшла висновку, що нею встановлено скорочені строки звернення до суду у справах щодо проходження публічної служби, однак такі не ставлять під сумнів саму суть права доступу до суду, а переслідують легітимну мету якнайскорішого поновлення порушених прав добросовісного позивача. При цьому не порушується пропорційність між застосованими законодавцем засобами (строком звернення до суду за захистом порушеного права протягом одного місяця з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів) та метою звернення до суду.

Тобто, розумні строки в адміністративному судочинстві це найкоротші за конкретних обставин строки (якщо інше не визначено законом або встановлено судом), протягом яких сторона повинна вжити певних дій, демонструючи свою зацікавленість у їх результатах, і які об`єктивно оцінюються судом стосовно відповідності принципам добросовісності та розсудливості, а також на предмет дотримання прав інших учасників (забезпечення балансу інтересів).

Проте, як встановлено судом із доданих до позову матеріалів позивач, довідавшись у березні 2023 року про невиплату йому додаткової винагороди, встановленої постановою КМУ №168 за період з 17.06.2022р. по 22.02.2023р., розпочав вчиняти дії з даного питання шляхом надіслання запитів до відповідача лише у середині серпня 2023 року (запит №6 від 14.08.2023р.), тобто через більше як після спливу 3-х місяців, після того, як отримав грошове забезпечення у березні 2023 року.

Чим було викликане таке зволікання позивачем у заяві не зазначено.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що невжиття відповідних заходів та зволікання у зверненні до суду з цим позовом у період з березня 2023 року по січень 2024 року (позов у цій справі подано 19.01.2024р.) не може бути визнано судом поважними причинами, а звернення із запитами адвоката та отримання на них відповідей не змінює початку перебігу строку його звернення до суду, який для позивача розпочався 01.07.2023р. (після відміни карантину), а свідчить лише про час, коли позивач почав вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду в даному випадку.

Також, відповідний висновок щодо початку перебігу строків звернення до суду з позовом узгоджується із висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.11.2022р. у справі №990/115/22.

Поряд із цим, частиною 6 статті 161 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у разі пропуску строку звернення до адміністративного суду позивач зобов`язаний додати до позову заяву про поновлення цього строку та докази поважності причин його пропуску.

Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

Наведений висновок узгоджується з неодноразово викладеною правовою позицією Верховного Суду, зокрема у постановах від 31.03.2021 по справі № 240/12017/19 та від 14.07.2021 у справі № 560/964/17.

Таким чином, за загальним правилом поважними причинами визнаються ті обставини, існування яких є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійсними істотними перешкодами та труднощами для своєчасного звернення до суду з даним позовом.

Так, у заяві про поновлення пропущеного строку позивач вказує як на поважність причин пропуску строку звернення до суду з цим позов на введення воєнного стану Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022р., який триває і на теперішній час.

Разом з тим, до заяви жодного доказу на підтвердження обставин, які б перешкоджали позивачеві у період з 01.07.2023р. по 19.01.2024р. звернутися до суду з цим позовом не додано, а відповідно, факт введення воєнного стану сам по собі не може бути поважною причиною для поновлення процесуального строку звернення до суду з цим позовом.

Такою підставою можуть бути лише обставини, що виникли внаслідок запровадження воєнного стану та унеможливили виконання учасником судового процесу процесуальних дій протягом установленого законом строку (п.47 постанови ВП ВС від 10.11.2022р. у справі 990/115/22).

Також, за висновками викладеними в п.47 постанови ВП ВС від 10.11.2022р. у справі 990/115/22 зазначено, що введення на території України воєнного стану не зупинило перебіг процесуальних строків звернення до суду з позовами. Питання поновлення процесуального строку у випадку його пропуску з причин, пов`язаних із запровадженням воєнного стану в Україні, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням доводів, наведених у заяві про поновлення такого строку.

Проте, позивачем таких обставин, які виникли внаслідок запровадження воєнного стану та унеможливили виконання позивачем процесуальних дій, направлених на звернення до суду з цим позовом у період з 01.07.2023р. по 01.10.2023р. у поданій заяві не наведено.

Не можуть бути визнані судом і поважними причини пропуску процесуального строку звернення до суду з цим позовом посилання позивача на те, що він звернувся з даним позовом в межах трьохмісячного строку звернення, встановленого ст.233 КЗпП України, 23.10.2023р. та ухвалою суду від 11.12.2023р. у справі №160/27574/23 позов йому було повернуто, з огляду на те, що, як зазначено вище, позивач повинен був звернутися з цим позовом у строк з 01.07.2023р. по 02.10.2023р. включно (з урахуванням вихідних днів), а відповідно, звернення позивача з позовом 23.10.2023р. відбулося з пропуском строку звернення до суду, про що також було зазначено і в ухвалах суду від 30.10.2023р., від 11.12.2023р. у справі №160/27574/23, які набрали законної сили.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що вищенаведені досліджені судом підстави не є поважними, а відповідно, не можуть бути обрані судом обґрунтованими підставами для поновлення позивачеві пропущеного строку звернення до суду з цим позовом.

Суд також враховує і те, що реалізація позивачем права на звернення до суду з позовною заявою в рамках строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності відповідача, формування судової практики і таке інше. Нереалізація цього права зумовлена власною пасивною поведінкою позивача.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 12.04.2023 у справі № 380/14933/22 (№ в ЄДРСР 110187784).

Отже, під час вирішення питання про достатність підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними, суд звертає увагу, що обов`язок по доведенню та обґрунтуванню наявності обставин, на які посилається позивач у заяві про поновлення процесуального строку звернення до суду, покладається саме на позивача.

Окрім того, позивач у заяві про поновлення пропущеного строку посилається і на те, що довідався про порушення свого права в частині невиплати йому додаткової винагороди, передбаченої постановою КМУ №168, - 31.08.2023р. після отримання відповіді від відповідача №1/Г-426аз/103/05-2023 від 31.08.2023р. на адвокатський запит №6 від 14.08.2023р.

Тобто, позивач скористався правом досудового врегулювання спору та не погодившись із такою відмовою/бездіяльністю відповідача у виплаті додаткової винагороди, звернувся до адміністративного суду за захистом своїх порушених прав та інтересів в межах строків, визначених ст.122 Кодексу адміністративного судочинства України.

Так, в силу положень частини 4 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України якщо законом передбачена можливість досудового порядку вирішення спору і позивач скористався цим порядком, або законом визначена обов`язковість досудового порядку вирішення спору, то для звернення до адміністративного суду встановлюється тримісячний строк, який обчислюється з дня вручення позивачу рішення за результатами розгляду його скарги на рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень.

Якщо рішення за результатами розгляду скарги позивача на рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень не було прийнято та (або) вручено суб`єктом владних повноважень позивачу у строки, встановлені законом, то для звернення до адміністративного суду встановлюється шестимісячний строк, який обчислюється з дня звернення позивача до суб`єкта владних повноважень із відповідною скаргою на рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень.

При цьому, суд звертає увагу на те, що застосування положень частини 4 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України передбачає необхідність дослідження судом умов застосування цієї норми процесуального права, зокрема:

- встановлення законом можливості досудового порядку вирішення спору;

- фактичні обставини, за яких позивач скористався правом досудового порядку вирішення спору та спосіб такого оскарження;

- обставини прийняття рішення за результатами розгляду скарги та дата вручення цього рішення позивачу.

Окрім цього, перевірці підлягає дотримання строків прийняття рішення, а у разі їх порушення або неприйняття рішення, питання щодо застосування абзацу 2 частини 4 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України.

Наведена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 16.03.2023 у справі № 640/19192/18.

Також, судом враховується і те, що звернення позивача більше ніж через 5,5 місяців після отримання грошового забезпечення у березні 2023 року із скаргами/адвокатськими запитами до відповідача не є в розумінні чинного законодавства досудовим порядком вирішення спору. Більш того, законом не передбачена можливість досудового порядку вирішення спору стосовно отримання недонарахованого/недоотриманого грошового забезпечення.

З огляду на викладене, зазначені вище досліджені судом обставини досудового врегулювання спору не змінюють початку строку його перебігу з 01.07.2023р. по 02.10.2023р.

Проте, навіть при врахуванні судом таких обставин цей процесуальний строк є також пропущеним без поважних причин (з 01.09.2023р. по 01.12.2023р.), з урахуванням того, що позов подано позивачем у цій справі 19.01.2024р.

За викладеного, суд не находить обґрунтованих підстав для визнання поважними причин пропуску строку звернення до суду з даним позовом, які досліджені вище, відповідно, такі підстави поважності пропуску строку звернення до суду, визнаються судом неповажними, тому у задоволенні заяви позивача про поновлення строку звернення з цим позовом слід відмовити згідно ст.123 Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно до ч.1 ст.123 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані, вказані нею у заяві, визнані судом не поважними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Також і за приписами ч.6 ст.161 вказаного Кодексу передбачено, що у разі пропуску строку звернення до адміністративного суду позивач зобов`язаний додати до позову заяву про поновлення цього строку та докази поважності причин його пропуску.

Таким чином, слід дійти висновку, що даний позов слід залишити без руху та запропонувати позивачеві надати заяву про поновлення строку звернення до суду з цим позовом із наведенням у ній інших підстав для його поновлення та відповідних доказів, виходячи з вимог вищезазначених приписів.

Окрім того, частиною 3 ст.161 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що до позовної заяви додається документ про сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі або документи, які підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

За приписами ст.4 Закону України Про судовий збір встановлені ставки судового збору, зокрема, за подання адміністративного позову немайнового характеру фізичною собою - 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який станом на 01.01.2024р. складає 3028,00 грн.

Тобто, за подання даного позову з однією вимогою немайнового характеру позивач повинен був сплатити судовий збір у розмірі 1211,20 грн., виходячи із розрахунку: 3028,00 грн.*0,4.

Так, як вбачається зі змісту роздруківки платіжної інструкції №0.0..1 від 23.10.2023р., долученої позивачем на підтвердження сплати судового збору, позивачем було сплачено судовий збір за даною платіжною інструкцією лише у розмірі 1073,60 грн., при цьому, вказана платіжна інструкція не може бути прийнята судом як належний доказ сплати позивачем судового збору за подання даного адміністративного позову, виходячи з наступного.

У відповідності до ч.1, ч.2 ст.9 Закону "Про судовий збір" судовий збір сплачується за місцем розгляду справи та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України.

Суд перед відкриттям (порушенням) провадження у справі, прийняттям до розгляду заяв (скарг) перевіряє зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України.

Так, згідно виписки про зарахування судового збору до спеціального фонду державного бюджету України, яка міститься в матеріалах справи, вбачається, що платіжною інструкцією №0.0..1 від 23.10.2023р. ОСОБА_1 було сплачено судовий збір за подання адміністративного позову у справі №160/27574/23.

Згідно листа Державної судової адміністрації України №6-17517-18 від 14.09.2018р. "Про забезпечення заходів контролю за надходженням та поверненням судового збору", саме на суд покладено обов`язок при розгляді, зокрема, позовних заяв перевіряти надходження судового збору до спеціального фонду відповідно до документів, що підтверджують перерахування коштів до бюджету.

Тобто, як вбачається із доданих до позовної заяви документів, позивачем до адміністративного позову не додано оригіналу документу про сплату судового збору у розмірі 1211,20 грн. саме за подання позовної заяви у цій справі в порушення вимог ч.3 ст.161 Кодексу адміністративного судочинства України.

З урахуванням вищевказаних обставин, суд приходить до висновку, що позивачем адміністративний позов поданий без додержання вимог, встановлених ст.ст.123, 161 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому даний позов підлягає залишенню без руху із встановленням позивачеві п`ятиденного строку для усунення недоліків з дня отримання ухвали про залишення позову без руху.

Вищезазначені недоліки уточненого адміністративного позову мають бути усунені позивачем у десятиденний строк з дня отримання ухвали про залишення позову без руху шляхом надання до канцелярії суду:

- заяви про поновлення строку звернення до суду з цим адміністративним позовом, вказавши інші підстави для поновлення строку, та надати докази поважності причин його пропуску на її підтвердження, у відповідності до вимог ч.1 ст.123, ч.6 ст.161 Кодексу адміністративного судочинства України;

- оригіналу документу про сплату судового збору в сумі 1211,20 грн. у відповідності до вимог ст.4 Закону України "Про судовий збір", ч.3 ст.161 Кодексу адміністративного судочинства України.

На підставі викладеного, керуючись ч.1 ст.123, ч.3, ч.6 ст.161, ч.1 ст.169, ст.ст.243, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про поновлення строку звернення до суду у справі №160/1801/24 - відмовити.

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії - залишити без руху.

Позивачеві у десятиденний строк з дня отримання цієї ухвали, усунути недоліки уточненого адміністративного позову шляхом надання до канцелярії суду:

- заяви про поновлення строку звернення до суду з цим адміністративним позовом, вказавши інші підстави для поновлення строку, та надати докази поважності причин його пропуску на її підтвердження, у відповідності до вимог ч.1 ст.123, ч.6 ст.161 Кодексу адміністративного судочинства України;

- оригіналу документу про сплату судового збору в сумі 1211,20 грн. у відповідності до вимог ст.4 Закону України "Про судовий збір", ч.3 ст.161 Кодексу адміністративного судочинства України.

Реквізити, на які підлягає сплаті судовий збір: р/р отримувача №UA4004632 ГУК у Дніпропетровській області/Чечелівський район, , банк отримувача Казначейство України (ЕАП), код банку отримувача (МФО) 899998, код класифікації доходів бюджету 22030101.

Роз`яснити позивачеві, що відповідно до п.1 ч.4 ст. 169 КАС України, позовна заява повертається, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк.

Ухвала суду не підлягає оскарженню окремо від ухвали про повернення заяви згідно до вимог ст.ст.294, 295 Кодексу адміністративного судочинства України та набирає законної сили у строки, встановлені ст. 256 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.О. Конєва