Справа № 160/29715/23
Суддя: Маковська Олена Володимирівна
Дата ухвалення: 2024-01-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Маковської О.В. розглянувши в порядку письмового провадження у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІРМА «ВІЗАРД ЛТД» до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень - рішень, -
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІРМА «ВІЗАРД ЛТД» до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, в якій позивач просить:
- стягнути з Головного управління ДПС у Дніпропетровській області за рахунок його бюджетних асигнувань на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІРМА «ВІЗАРД ЛТД», судові витрати в загальному розмірі 52 982,10 грн, з яких 12 982,10 грн. витрат зі сплати судового збору за подачу позову та 40 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16.11.2023 відкрито провадження у справі та призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 18.12.2023.
Від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній просить в задоволенні позову відмовити, оскільки перевіркою встановлено порушення п. 189.1 ст. 189, п. 198.5 ст. 198 Податкового Кодексу України (далі ПК України) в результаті чого:
1) завищено ПДВ заявлене по відшкодування з бюджету на загальну суму 2812 396грн., в тому числі по періодам:
лютий 2022 року у сумі 455 850 грн.,
березень, 2022 року у сумі 315 608 грн.,
квітень 2022 року у сумі 574 096 грн.,
травень 2022 року у сумі 635 925 грн.
червень 2022 року у сумі 256 144 грн.
за березень, 2023 року у сумі 574 773 грн.
2) завищено від`ємне значення з ПДВ на загальну суму 783 598 грн. за березень 2023 - 783 598 грн.
3) занижено податкові зобов`язання з ПДВ па загальну суму 400 336 грн, в тому числі по періодам:
лютий 2022 року на суму - 345 955 грн.
квітень 2022 року на суму 51 378 грн.
За результатами перевірки ГУ ДПС у Дніпропетровській області винесені оскаржувані податкові повідомлення-рішення заниження податкових зобов`язань та не реєстрації податкових накладних внаслідок не підтвердження використання у господарській діяльності товарів, придбаних з податком на додану вартість, який було віднесено до податкового кредиту та внаслідок проведення реорганізації шляхом виділу з порушеннями норм законодавства.
За таких обставин, відповідач вважає, що відсутні підстави для визнання протиправними та скасування оскаржуваних податкових повідомлень-рішень.
Від позивача до суду надійшла відповідь на відзив, яка обґрунтована доводами позовної заяви.
Підготовче засідання призначене на 18.12.2023 відкладено на 27.12.2023, у зв`язку з клопотанням відповідача щодо ознайомлення з відповіддю на відзив.
В підготовче засідання 27.12.2023 сторони з`явились, підготовче провадження закрито та вирішено подальший розгялд справи здійснювати в порядку письмового провадження.
Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, повно та всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що відповідачем проведена документальна позапланова виїзна перевірка ТОВ «ФІРМА «ВІЗАРД ЛТД» в порядку п.78.1.8 ст. 78 ПК України з питання законності декларування заявленого до відшкодування з бюджету податку на додану вартість та/або з від`ємного значення з податку на додану вартість, яка була призначена відповідно до наказу № 2457-п від 17.05.2023.
В подальшому, позивачем подані заперечення на Акт перевірки та копії документів до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області.
За результатами перевірки, контролюючим органом винесено 3 податкових повідомлення- рішення від 14.07.2023, а саме:
Позивачем було подано скаргу на податкові повідомлення-рішення від 14.07.2023.
Рішенням про результати розгляду скарги від 04.10.2023 скаргу платника частково задоволено, а саме: скасовано ППР від 14.07.2023 № в частині завищення бюджетного відшкодування ПДВ на суму 511 993,00 грн та застосованої штрафної санкції у сумі 127 998,25 грн, в іншій частині зазначене ППР та ППР від 14.07.2023 № та № залишено без змін.

Підставою для винесення податкового повідомлення-рішення від 09.10.2023 № став висновок контролюючого органу щодо заниження податкового зобов`язання з ПДВ у зв`язку з не нарахуванням податку на ТМЦ, які обліковуються на бухгалтерському рахунку 281 «Товари на складі» та були списані у виробництво, що не підтверджено відповідними документами.

Підставою для винесення податкового повідомлення-рішення від 14.07.2023 № став висновок контролюючого органу щодо відсутності реєстрації податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних у зв`язку з не нарахуванням податку на ТМЦ, які обліковуються на бухгалтерському рахунку 281 «Товари на складі» та були списані у виробництво, що не підтверджено відповідними документами.

Вказані висновки податкового органу ґрунтуються, зокрема на тому, що під час перевірки платник податків не надав до перевірки відомості про етапи виробництва, ТУ, норми списання сировини та оприбуткування готової продукції, планові (нормативні) та фактичні калькуляції тощо, не надано документів, чим на думку контролюючого органу не підтвердив правомірність списання сировини, матеріалів та загальновиробничих витрат у виробництво та не довів факту використання у господарський діяльності вищенаведених ТМЦ. Порядок формування визначений приписами ст. 198 ПК України.

Підставою для винесення податкового повідомлення-рішення від 14.07.2023 № є твердження контролюючого органу щодо завищення від`ємного значення, а саме: у придбанні підприємством літаків відсутня ділова мета, через не використання цих активів у господарській діяльності платника податків, у зв`язку з чим вони мали б бути переведені до складу невиробничих активів, на які мали б бути нараховані податкові зобов`язання; неможливості використання у господарській діяльності позивача придбаного авіаційного палива та не нарахування податку на додану вартість на ТМЦ, які обліковувались на бухгалтерських рахунках 20, 26, 281 та були списані на позабалансовий рахунок на підставі розподільчого балансу по операції з виділу активів з ТОВ "ФІРМА «ВІЗАРД ЛТД" на ТОВ «ВІЗАРД 2».

Не погодившись з даними податковими повідомленнями-рішеннями, позивач звернувся за захистом порушеного права до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює Податковий кодекс України (далі - ПК України).

Згідно пп.14.1.36 п.14.1 ст.14 ПК України господарська діяльність - це діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Відповідно до абз.1, 2 п. 44.1 ст. 44 ПК України, для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Також, згідно з абз.1 п.44.2 ст.44 ПК України, для обрахунку об`єкта оподаткування платник податку на прибуток використовує дані бухгалтерського обліку та фінансової звітності щодо доходів, витрат та фінансового результату до оподаткування.

Відповідно до п.44.3 ст.44 ПК України, платники податків зобов`язані забезпечити зберігання документів, визначених у пункті 44.1 цієї статті, а також документів, пов`язаних із виконанням вимог законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, не менш як 1095 днів з дня подання податкової звітності, для складення якої використовуються зазначені документи, а у разі її неподання - з передбаченого цим Кодексом граничного терміну подання такої звітності.

Згідно пункту 198.1 статті 198 ПК України, право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з:

а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг;

б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності);

в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України;

г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Відповідно до пункту 198.3, статті 198 ПК України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій - не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу) та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних фондів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті.

Згідно з п. 198.2 ст. 198 ПК України, датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг.

Відповідно до пункту 198.6 статті 198 ПК України, не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 Кодексу.

Пунктом 200.1 статті 200 ПК України встановлено, що сума податку, яка підлягає сплаті (перерахуванню) до Держбюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов`язання звітного періоду та сумою податкового кредиту такого звітного періоду.

Згідно з пунктом 200.2 статті 200 ПК України, при позитивному значенні суми, розрахованої згідно з цим пунктом 200.1 цієї статті, така сума підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені розділом V Податкового кодексу, а при від`ємному значенні суми, розрахованої згідно з цим розділом.

Згідно з ст.1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.99 №996, господарською операцією, є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.

В свою чергу, у відповідності до п.2 ст.3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкуванням оброблених даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Таким чином, для цілей визначення об`єкта оподаткування відповідним податком мають бути підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків. Первинні документи, які складені суб`єктами господарської діяльності на операції, що суперечать законодавчим і нормативним актам, та такі що не відповідають сутності і не несуть доказовості відносно змісту здійсненної операції, не є документами, які можуть бути підставою для відображення в облікових регістрах господарського та податкового обліку.

Необхідність підтвердження господарських операцій первинними документами визначена також у п.п.1.2 п.1, п.п.2.1 п.2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 року №88, де первинні документи це письмові свідоцтва, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації на їх проведення.

Будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів у разі фактичного здійснення господарської операції. При цьому наявність або відсутність окремих документів, а так само помилки у їхньому оформленні не є підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших даних вбачається, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов`язаннях платника податків у зв`язку з його господарською діяльністю мали місце.

Відповідно до 198.3. статті 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів та наданням послуг; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи); ввезенням товарів та/або необоротних активів на митну територію України.

Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах провадження господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Згідно пункту 198.5 статті 198 ПК України платник податку зобов`язаний нарахувати податкові зобов`язання виходячи з бази оподаткування, визначеної відповідно до пункту 189.1 статті 189 цього Кодексу, та скласти не пізніше останнього дня звітного (податкового) періоду і зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних в терміни, встановлені цим Кодексом для такої реєстрації, зведену податкову накладну за товарами/послугами, необоротними активами, придбаними/виготовленими з податком на додану вартість (для товарів/послуг, необоротних активів, придбаних або виготовлених до 1 липня 2015 року, - у разі якщо під час такого придбання або виготовлення суми податку були включені до складу податкового кредиту), у разі якщо такі товари/послуги, необоротні активи призначаються для їх використання або починають використовуватися г) в операціях, що не є господарською діяльністю платника податку (крім випадків, передбачених пунктом 189.9 статті 189 цього Кодексу).

Суд зазначає, що ТОВ «ФІРМА «ВІЗАРД ЛТД» на підтвердження списання сировини у виробництво було надано первинні бухгалтерські документи щодо списання у виробництво та оприбуткування запасів: калькуляційні карти та уточнені рецептури.

Стосовно доводів контролюючого органу щодо використання ТМЦ норми витрат, технологічний регламент, калькуляція, суд зазначає наступне.

Вказані доводи контролюючого органу по суті зводяться до оцінки формування витрат товариства. Проте суд зазначає, що перевірка формування витрат позивача не була предметом перевірки.

Також, чинне законодавство не містить визначення поняття калькуляція і відповідно не вимагає оформлення документа з такою назвою. На практиці калькуляція собівартості одиниці виготовленої продукції визначається як обчислення собівартості одиниці продукції, виконаних робіт і послуг, а також заготівельної собівартості матеріальних цінностей та засобів виробництва за елементами витрат, яка за своє суттю може бути плановою та нормативні калькуляції; що складаються за даними бухгалтерського обліку; фактичні калькуляції. Калькуляція собівартості продукції за своїм призначенням не відповідає ознакам первинного бухгалтерського документу та використовується для попереднього визначення ціни продукції перед здійсненням виробництва для планування витрат, які можуть в подальшому змінюватись, що не заборонено законодавством. Проте формування витрат не було предметом перевірки.

Верховним Судом у справах №804/5840/16 та №160/11773/21 зроблено висновок, що такі документи, як калькуляції, технологічні картки, картки розкрою тощо не є первинними бухгалтерськими документами у розумінні вимог Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», у зв`язку з чим, віднесення цих документів податковим інспектором до первинних бухгалтерських документів є безпідставним.

Калькуляція не є обов`язковим документом бухгалтерського обліку і не може свідчити про недотримання та/або порушення податкового законодавства, оскільки згідно з чинним законодавством у суб`єкта господарювання відсутній обов`язок здійснювати будь-які додаткові розрахунки чи калькулювання для обчислення рентабельності виробництва чи визначення його економічної ефективності. Натомість податкові органи здійснюють контроль саме за додержанням податкового законодавства та належним виконанням суб`єктом господарювання своїх податкових зобов`язань, а не за рентабельністю виробництва чи економічною ефективністю діяльності такого суб`єкта.

При списанні товарів, які складаються, в тому числі, з власних витрат на придбання товарів/послуг, вартості послуг та робіт по будівництву, та які включаються до складу вартості готової продукції, податкові зобов`язання за правилами, встановленими пунктом 198.5 статті 198 Податкового кодексу України, не визначаються, оскільки такі складові товарів візьмуть участь в операціях з постачання готової продукції, що підлягають оподаткуванню ПДВ у загальновстановленому порядку.

Отже, враховуючи пов`язаність витрат ТОВ "ФІРМА «ВІЗАРД ЛТД" на виробництво готової продукції з виробничою діяльністю підприємства та, як наслідок, правомірність віднесення до складу витрат платником податків витрат, пов`язаних з виробництвом, та ТОВ "ФІРМА «ВІЗАРД ЛТД" не мало обов`язку нараховувати податкові зобов`язання з податку на додану вартість (в тому числі, відповідно до норм пункту 198.5 статті 198 ПК України) та реєструвати податкові накладні за такими операціями.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду 14.09.2022 у справі №440/364/20.

Крім цього, нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах провадження господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Підставою для коригуванням податкового кредиту шляхом складання податкової накладної на підставі підпункту «і» пункту 198.5 статті 198 ПК України є використання придбаних товарів поза межами діяльності, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямованої на отримання доходу.

Жодних належних та допустимих доказів на підтвердження використання придбаних товарів поза межами господарської діяльності контролюючим органом в ході переврки не встановлено та суду не надано.

Таким чином, придбання запасів у періоді, що підлягав перевірці та у визначених первинними бухгалтерськими документами обсягах відповідає потребам позивача в сировині, а також, відповідає задекларованим обсягам готової продукції, з врахуванням залишків на складі та реалізованої продукції за відповідні періоди, що також не спростовано контролюючим органом, що виключає необхідність коригуванням податкового кредиту шляхом складання податкової накладної на підставі підпункту «г» пункту 198.5 статті 198 ПК України.

Усі податкові накладні, що відображено у складі податкового кредиту належним чином зареєстровані в ЄРПН та були долучені до акта документальної перевірки та є його невід`ємною частиною.

Таким чином, жодних належних та допустимих доказів про негосподарське використання сировини та матеріалів перевіркою не наведено, та судом не встановлено, що виключає правові підстави для нарахування податкових зобов`язань відповідно до п.198.5 ст.198 ПКУ та вказує на безпідставність застосування штрафних санкцій за не реєстрацію податкових накладних.

Щодо ППР від 14.07.2023 № в частині формування від`ємного значення з ПДВ внаслідок придбання підприємством літаків, суд зазначає наступне.

Так, в межах контракту від 16.04.2019 №16/04, 2019 ТОВ "ФІРМА «ВІЗАРД ЛТД" придбано літак Gulfstream Aerospase модель АА5В Tiger, серійний номер 0200 у «City North Ltd.».

Відповідно до пояснень позивача гвинтовий одномоторний літак цивільної авіації АА5В-0200 був придбаний, згідно з рішенням про промо-акції власної продукції: з метою прибуття та презентації фірми на закордонних та вітчизняних виставках, ярмарках, ділових зустрічах тощо. Літак був придбаний в неексплуатаційному стані, тому були понесені витрати на закупівлю запчастин та фарби для ремонту і нанесення лого з попкорном на поверхні борту. На даний час у зв`язку з введенням в Україні воєнного стану та пов`язану з війною відсутністю можливості здійснювати польоти, літак не використовується. Мета експлуатації залишається актуальною, як тільки з`явиться можливість його використовувати.

Також, відповідно до контракту від 10.10.2021 №1 ТОВ "ФІРМА «ВІЗАРД ЛТД" придбано літак у Speed Air.

Відповідно до пояснень позивача, Другий літак (Цивільний літак АТ-З3 Р-100, 5Р-ТМЕ, 5/М АТ-003 2005 рік) був придбаний, згідно рішення про розвинення нового напрямку у господарській діяльності - оренда: надавання борту у операційну оренду для Школи пілотів. Дана обставина підтверджується договором оренди вказаного літака від 05.01.2022, укладеним до початку війни з ТОВ «ФЛАЙТ СКУЛ КАМ`ЯНКА». Умовами вказаного договору було передбачено початок орендних правовідносин з моменту отримання ТОВ «ФІРМА «ВІЗАРД ЛТД» всіх необхідних документів та приведення літака у експлуатаційний стан. Однак, враховуючи те, що всі необхідні документи були отримані вже під час воєнного стану, фактичне виконання цього договору, та отримання ТОВ «ФІРМА «ВІЗАРД ЛТД» прибутку, було неможливим з об`єктивних причин. Вказане підтверджується договором оренди від 05.10.2022 та додатковою угодою до нього.

На даний момент, як тільки це стало можливо, вказаний літак вивезено на територію Польщі, та передано в оренду підприємству - «ВООМZА» зр. 2.0.0. (31-153 Кгакоw, ul. Szlak nr 77/222), що підтверджує наявність ділової мети - отримання прибутку від передачі даного активу в оренду. Вказане, підтверджується Договором оренди повітряного судна від 14.06.2023 №134.

Суд зазначає, що відповідачем не заперечується реальність придбання літаків, а лише зазначається про відсутність зв`язку їх використання з господарською діяльністю позивача.

Проте нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах провадження господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Підпунктом 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України визначено, що господарською діяльністю є діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Мета отримання доходу як кваліфікуюча ознака господарської діяльності кореспондує з вимогою щодо наявності розумної економічної причини (ділової мети) під час здійснення господарської діяльності. Таким чином, лише господарські операції, здійснені за наявності розумних економічних причин (ділової мети), є такими, що вчинені в межах господарської діяльності.

За правилами підпункту 14.1.231 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України розумна економічна причина (ділова мета) - це причина, яка може бути наявна лише за умови, що платник податків має намір одержати економічний ефект у результаті господарської діяльності.

Отже, зміст поняття розумної економічної причини (ділової мети) передбачає обов`язкову спрямованість будь-якої операції платника на отримання позитивного економічного ефекту, тобто на приріст (збереження) активів платника (їх вартість), а так само створення умов для такого приросту (збереження) в майбутньому.

В той же час, не обов`язково, аби економічний ефект спостерігався негайно після вчинення операції. Не виключено, що такий ефект настане в майбутньому, а також не виключено, що в результаті об`єктивних причин економічний ефект може не настати взагалі.

Господарський характер операцій поставки товару ТОВ «ФІРМА «ВІЗАРД ЛТД» визначається спрямованістю останнього на одержання прибутку; кожний платник вправі одноособово оцінювати ефективність і доцільність своїх економічних рішень, виходячи з поставленої мети.

Здійснені господарські операції відповідають діловій меті діяльності підприємства, оскільки сприяли отриманню прибутку підприємства із подальшою сплатою податків до бюджету, та проведені у рамках статутної діяльності нашого підприємства.

Щодо формування від`ємного значення з ПДВ внаслідок придбання та використання авіаційного палива, суд зазначає наступне.

Під час перевірки контролюючим органом встановлено неможливість використання у господарській діяльності позивача придбаного авіаційного палива, а також відсутність документів, щодо його транспортування, оприбуткування, зберігання та списання.

Так, з матеріалів справи вбачається, що 01.08.2019 між Southern Aircraft Consultansy Inc. Trustee (US Citizen Corporation), як Орендодавцем та ТОВ «Фірма «Візард ЛТД», як Орендарем укладено договір оренди повітряного судна, а саме: Літак: М449ТА, Модель: Рірег, РА-31, Серійний номер: 31-480. Літак, було орендовано ТОВ «Фірма «Візард ЛТД» в рекламних і маркетингових цілях. Безпосередньо, в інтересах ТОВ «Фірма «Візард ЛТД», керівництво літаком здійснював ОСОБА_1 , який є директором з маркетингу та має ліцензію приватного пілота. Літаком здійснювались польоти по території України з метою привернути увагу до фірми та продукції, представляючи її на масових заходах що підтверджується рахунками, актами здачі-приймання послуг з аеронавігаційного обслуговування польотів повітряних суден, а також реєстрами польотів.

З метою заправки літака використовувалось пальне, яке було придбане у ТОВ «Хелмкойл Україна», внаслідок чого постачальник зареєстрував акцизні накладні від 11.08.2020 №364; від 16.06.2020 № 216; від 20.11.2019 № 236; від 23.09.2019 № 159.

Суд зазначає, що відповідачем не заперечується реальність придбання авіаційного пального, а лише зазначається про відсутність зв`язку їх використання з господарською діяльністю позивача.

Бензин авіаційний АVGAS 100LL, використовувався ТОВ «Фірма «Візард ЛТД» у вказаний вище період для заправки зазначеного орендованого літака, заливався безпосередньо в паливний бак та окремо не зберігався, що підтверджується наступними документами:

Рахунок від 11.12.2019 №498;

Акт здачі-приймання послуг з аеронавігаційного обслуговування польотів повітряних суден від 30.11.2019 № 498;

Реєстр польотів № 2.11100-1911.1СД/1 за листопад 2019 року;

Рахунок від 14.01.2020 №542;

Акт здачі-приймання послуг з аеронавігаційного обслуговування польотів повітряних суден від 31.12.2019 № 542;

Реєстр польотів № 2.11100-1912.ІСРД/ за грудень 2019 року;

Рахунок № 418 від 10.10.2019;

Акт здачі-приймання послуг з аеронавігаційного обслуговування польотів повітряних суден від 30.09.2019 № 418;

Реєстр польотів № 2.11100-1909.ІСР/1 за вересень 2019 року;

Рахунок від 10.09.2020 №369;

Акт здачі-приймання послуг з аеронавігаційного обслуговування польотів повітряних суден від 31.08.2020 № 369;

Реєстр польотів № 2.11100-2008.ІСР/1 за серпень 2020 року;

Рахунок від 10.12.2020 № 547;

Акт здачі-приймання послуг з аеронавігаційного обслуговування польотів повітряних суден від 30.11.2020 № 547;

Реєстр польотів № 2.11100-2011.41СЮ/ за листопад 2020 року;

Рахунок від 11.11.2020 № 489;

Акт здачі-приймання послуг з аеронавігаційного обслуговування польотів повітряних суден від 31.10.2020 № 489;

Реєстр польотів № 2.11100-2010.1СП/1 за жовтень 2020 року;

Рахунок від 10.10.2019 №419;

Акт здачі-приймання послуг з аеронавігаційного обслуговування польотів повітряних суден від 30.09.2019 № 419;

Реєстр польотів № 2.11100-1907.ІСР/ за липень 2019 року;

Рахунок від 31.12.2020 №623;

Рахунок від 10.10.2019 № 421;

Акт здачі-приймання послуг з аеронавігаційного обслуговування польотів повітряних суден від 30.09.2019 № 421;

Реєстр польотів №2.11100-1908.1СР/ за серпень 2019 року;

Рахунок від 12.10.2020 №436;

Акт здачі-приймання послуг з аеронавігаційного обслуговування польотів повітряних суден від 30.09.2020 № 436.

Згідно зі ст. 15 Закону України від 19.12.1995 №481 «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та пального» (далі - Закон №481) зберігання пального здійснюється суб`єктами господарювання всіх форм власності за наявності ліцензії.

Відповідно до ст. 1 Закону № 481 зберігання пального - діяльність зі зберігання пального (власного або отриманого від інших осіб) зі зміною або без зміни його фізико-хімічних характеристик.

Місцем зберігання пального є місце (територія), на якому розташовані споруди та/або обладнання, та/або ємності, що використовуються для зберігання пального на праві власності або користування.

Підпунктом 14.1.6-1 ПКУ передбачено, що не є акцизним складом пересувним, зокрема, паливний бак транспортного засобу.

Отже, зберігання пального у паливному баку літака не потребує отримання ліцензії на право зберігання пального.

Враховуючи викладене, бензин використовувався безпосередньо в господарській діяльності позивача для заправки орендованого літака.

Щодо процедури виділу частини активів і зобов`язань позивача, суд зазначає наступне.

У ході проведення перевірки було досліджено, що з метою систематизації ведення підприємницької діяльності та отримання більш ефективного економічного результату ТОВ «Фірма «Візард ЛТД» прийнято рішення про виділення на підставі розподільчого балансу з ТОВ «Фірма «Візард ЛТД» активів та пасивів для створення юридичної особи ТОВ «Візард 2».

В подальшому, на підставі розподільчого балансу, затвердженого протоколом загальних зборів від 04.02.2022, ТОВ «Фірма «Візард ЛТД» передано частину свого майна, прав і обов`язків, а саме: - активів на суму 51752,10 тис. грн., пасивів на суму 51752,10 грн., що підтверджується актами про передачу-приймання майна, прав та обовязків № 1 та № 2.

ТОВ «Візард 2» зареєстроване в Єдиному реєстрі юридичних осіб і фізичних осіб-підприємців 04.02.2022.

Згідно з матеріалами справи, податковим органом зроблено висновок, що «документальне оформлення операції виділення не створює реальної зміни активу і пасиву ТОВ «Фірма «Візард ЛТД» в розумінні передачі частини майна платника податків, що реорганізується».

Так, згідно статті 56 Господарського кодексу України суб`єкт господарювання може бути утворений шляхом заснування нового або реорганізації (злиття, приєднання, виділення, поділу, перетворення) діючого (діючих) суб`єкта господарювання з додержанням вимог законодавства.

За змістом частини 4 статті 59 Господарського кодексу України у разі виділення одного або кількох нових суб`єктів господарювання до кожного з них переходять за роздільним актом (балансом) у відповідних частках майнові права і обов`язки попереднього суб`єкта господарювання.

Згідно п. 98.1.4 ст.98 ПК України, виділення з платника податків інших платників податків, а саме передача частини майна платника податків, що реорганізується, до статутних фондів інших платників податків, які створюються власниками корпоративних прав платника податків, що реорганізується, та внаслідок якого не відбувається ліквідація платника податків, що реорганізується.

Відповідно до положень ч.1ст.109 Цивільного кодексу України виділом є перехід за розподільчим балансом частини майна, прав та обов`язків юридичної особи до однієї або кількох створюваних нових юридичних осіб.

На підставі ч. 2ст. 109 ЦК України після прийняття рішення про виділ учасники юридичної особи або орган, що прийняв рішення про виділ, складають та затверджують розподільчий баланс.

Відносини, які виникають у сфері державної реєстрації юридичних осіб, а також фізичних осіб - підприємців регулюються Законом України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців» (надалі - Закон).

Так, частиною 1статті 32 Закону передбачено, що для проведення державної реєстрації юридичної особи, що створюється шляхом виділу, засновники (учасники) або уповноважені ними орган чи особа, крім документів, які передбачені частинами 1 - 7 статті 24 цього Закону, повинні додатково подати примірник оригіналу (ксерокопію або нотаріально засвідчену копію) розподільчого балансу.

Державна реєстрація юридичної особи, що створюється шляхом виділу, проводиться в порядку, встановленому статтями 25-27 цього Закону, не раніше двох місяців з дати публікації повідомлення про прийняття засновниками (учасниками) або уповноваженим ними органом рішення про виділ у спеціалізованому друкованому засобі масової інформації (частина 3 статті 32 Закону).

Згідно частини 6статті 32 Закону виділ вважається завершеним з дати державної реєстрації юридичних осіб, утворених в результаті виділу.

Відповідно до частини 1 статті 10 Закону якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою.

Таким чином, суд доходить висновку, що надані товариством до перевірки документи, а також відомості з Єдиного державного реєстру є належними доказами та, відповідно, свідчать про реальну зміну активу і пасиву ТОВ «Фірма «Візард ЛТД» у зв`язку з виділом.

Також, слід зазначити, що державна реєстрація ТОВ «Візард 2», як юридичної особи, не скасовувалась, судом фіктивною не визнавалась, а тому висновки податкового органу про виникнення у позивача обов`язку включення до складу доходів суми кредиторської заборгованості по отриманим товарам, яка фактично була передана новоствореній юридичні особі за розподільчим балансом, є передчасними.

Окрім цього, слід зазначити, що разом з активами були передані пасиви, що також не заперечується податковим органом.

Фактичний перехід права власності на активи підтверджується актами про передачу-приймання майна, прав та обов`язків № 1 та № 2, а ТМЦ були списані зі складського обліку.

Вказані ТМЦ перевезені до складського приміщення ТОВ «Візард 2», що підтверджується товарно-транспортними накладними від 12.04.2023 №12/01/ТТ; від 12.04.2023 № 12/02/ТТ; від 12.04.2023 № 12/03/ТТ; від 12.04.2023 № 12/04/ТТ; від 13.04.2023 № 13/01/ТТ; від 13.04.2023 №13/02/ТТ; від 13.04.2023 №13/03/ТТ; від 13.04.2023 № 13/04/ТТ; від 14.04.2023 № 14/01/ТТ; від 14.04.2023 № 14/02/ТТ; від 14.04.2023 № 14/03/ТТ; від 14.04.2023 №14/04/ТТ; від 14.04.2023 №14/05/ТТ.

Приприйнятті рішенн суд також враховує, що висновки податкового органу ґрунтуються лише на податковій інформації стосовно ТОВ «Візард 2».

У зв`язку з викладеним такі висновки є неналежними, оскільки правильність нарахування податків не може ґрунтуватися тільки на даних, які містяться в інформаційних базах контролюючого органу, без урахування даних первинних документів.

У випадку посилання на таку інформацію, контролюючий орган має надати докази, зокрема у вигляді винесення відносно таких осіб податкових повідомлень-рішень чи судових рішень, що набрали законної сили, якими встановлено факт порушення податкового законодавства.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 10.02.2021 у справі №200/13883/19-а.

Частиною 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відтак, відповідачем не була доведена правомірність своїх дій щодо прийняття оскаржуваних ППР, у зв`язку з чим позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у сумі 40000,00 грн., суд зазначає наступне.

За змістом приписів ч.1 ст.132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом 1 частини третьої статті 132 КАС України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Частинами 1 та 2 статті 134 КАС України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Згідно з ч.3 ст.134 КАС України для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до частини четвертої цієї статті для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката, виходячи із положень частини п`ятої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частини 6 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина сьома статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України).

Згідно з ч.7 ст.139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись (частина дев`ята статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України).

Зміст наведених положень законодавства дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Суд звертає увагу на те, що при визначенні суми відшкодування судових витрат суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені договором про надання правничої допомоги, актами приймання-передачі наданих послуг, платіжними документами про оплату таких послуг, розрахунками таких витрат тощо.

Водночас, при визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, суди мають досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категорії складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

Так, судом встановлено, що 13.11.2023 між адвокатом Ясир Сергієм Андрійовичем та ТОВ «Фірма «Візард ЛТД» укладено договір про надання правничої допомоги №1113/01-23, згідно з п.1 у відповідності із даним договором, який укладено у відповідності із ст. 59 Конституції України, адвокат приймає на себе обов`язок по наданню клієнтові захисту та правової допомоги, а клієнт приймає на себе обов`язок сплатити адвокату гонорар за надання захисту та правової допомоги.

За надання правової допомоги клієнт зобов`язаний сплатити адвокату гонорар. Розмір та порядок сплати гонорару визначається сторонами в додатковій угоді до даного договору. Клієнт компенсує адвокату всі прямі та непрямі витрати, пов`язані з наданням правової допомоги, а саме: судові збори, витрати на експертні дослідження, транспортні та поштові витрати тощо. У випадку відсутності коштів на компенсування таких витрат клієнт зобов`язаний повідомити адвоката про це та погоджується з тим, що відмова у вжитті запропонованих адвокатом заходів через відсутність коштів на їх сплату може вплинути на результативність захисту (правової допомоги) та зобов`язується не пред`являти адвокату претензій п.4 Договору.

Відповідно до п. 1 Додаткової угоди № 1113-2 до договору про надання правничої допомоги від 13.11.2023 №1113/01-23 розмір гонорару Адвоката за надання професійної правничої допомоги Клієнту по справі в суді першої інстанції складає 40000,00 грн. не залежно від обсягу проведених робіт/наданих послуг. У випадку задоволення/часткового задоволення позову (кінцеве позитивне рішення суду про задоволення або часткове задоволення позовних вимог ТОВ «ФІРМА «ВІЗАРД ЛТД»), гонорар успіху адвоката становить 1 % від суми, на яку за рішенням суду знижено податкове зобов`язання (з урахуванням штрафних санкцій), внаслідок повного або часткового скасування податкових повідомлень-рішень від 14.07.2023 №, № та від 09.10.2023 №.

Акти приймання-передачі виконаних робіт (вгаданих послуг) з професійної правничої допомоги будуть підписані між Сторонами по факту виконаних робіт (п. 3 Додаткової угоди).

Між сторонами 13.11.2023 підписано акт приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг) з професійної правничої допомоги № 1, відповідно до якого Виконавець передав, а Замовник прийняв роботи/послуги з надання професійної правничої допомоги в суді першої інстанції в наступному обсязі:

Вивчення та аналіз наданих документів 4 години,

аналіз судової практики в аналогічних судових спорах використанням даних реєстрів судових рішень 2 години,

написання позовної заяви про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від № від 14.07.2023, № від 14.07.2023 та № від 09.10.2023,

складання та завірення додатків до позовної заяви та направлення позовної заяви з додатками до суду 2 години.

Розмір гонорару адвоката за надання робіт/послуг з надання професійної правничої допомоги складає 40000,00 грн.

Так, суд зазначає, що при вирішенні даного питання має враховуватися критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката, має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Аналогічні критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі Схід/Захід Альянс Лімітед проти України (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

Відповідно до частини другої статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі Баришевський проти України (Заява № 71660/11), пункті 80 рішення у справі Двойних проти України (Заява № 72277/01), пункті 88 рішення у справі Меріт проти України (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

У пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява № 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

Верховний Суд у додатковій постанові від 05.09.2019 у справі №826/841/17 зазначив, що метою стягнення витрат на правничу допомогу є не тільки компенсація стороні, на користь якої прийняте рішення понесених збитків, але і у певному сенсі має спонукати суб`єкта владних повноважень утримуватися від подачі безпідставних заяв, скарг та своєчасно вчиняти дії, необхідні для поновлення порушених прав та інтересів фізичних та юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин.

При цьому, також необхідно враховувати, що Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Отже, при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських, а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг з урахуванням доводів іншої сторони щодо зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката.

Дослідивши письмові докази, надані заявником на підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу, суд вважає, що останнім доведено фактичне надання адвокатом правничої допомоги позивачу.

В той же час, за переконанням суду визначена позивачем та адвокатом сума за надання правничої допомоги в розмірі 40000,00 грн. не є обґрунтованою у контексті дослідження обсягу фактично наданих адвокатом послуг із урахуванням складності справи, та, відповідно, співмірності обсягу цих послуг із розміром заявленої суми витрат на професійну правничу допомогу.

Отже, суд доходить висновку, що заявлена до відшкодування сума витрат є неспівмірною із складністю даної справи та не відповідає критерію реальності таких витрат та розумності їхнього розміру.

В той же час, оскільки позивач, у зв`язку із неправомірними діями відповідача, був змушений звернутися до суду за захистом порушеного права, враховуючи принцип співмірності, суд доходить висновку про необхідність присудження на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача понесених витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн.

Враховуючи положення статті 139 КАС україни, сплачений позивачем судовий збір в розмірі 12 982,11 грн. (платіжне доручення від 08.11.2023 № 1226) підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись ст.ст. 72-90, 132, 139, 242-246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІРМА «ВІЗАРД ЛТД» до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень рішень задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати податкові повідомлення-рішення від 14.07.2023 № та № , від 09.10.2023 №.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Дніпропетровській області на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІРМА «ВІЗАРД ЛТД» судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 12 982,11 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у сумі 5000,00 грн.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст. ст. 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя О.В. Маковська