Справа № 303/12022/23
Суддя: Кость В. В.
Дата ухвалення: 2024-01-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2024 року м. Мукачево Справа №303/12022/23

2-а/303/111/23

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

у складі: головуючого судді Кость В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Мукачево адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до відповідачів: (1) Департаменту патрульної поліції;

(2) Головного управління Національної поліції в Закарпатській області

про скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА №1069970 від 5 грудня 2023 року.

Позовні вимоги обґрунтовуються доводами про незаконність постанови, внаслідок допущених інспектором грубих порушень при її складанні, а також неврахування ним фактичних обставин справи.

У поданому на розгляд суду позові позивач зазначив, що притягнення його до відповідальності за порушення вимог п. 31.4.7 Правил дорожнього руху є неправомірним через те, що у зазначених положеннях законодавства не йдеться про «тріщини на лобовому склі». Разом з тим, у вимогах ДСТУ, також не зазначається про «тріщини на лобовому склі», а отже винесена постанова є незаконною.

Позивач заперечень проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження не надав.

На підставі ухвали суду від 1 січня 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі в частині позовної вимоги про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху та закриття справи про адміністративне правопорушення. Відмовлено у відкритті провадження відносно позовних вимог щодо відшкодування моральних та матеріальних збитків в результаті затримання (втрачена вигода) та призначенні службової перевірки відносно старшого лейтенанта ОСОБА_2 , а також замінено відповідача на Департамент патрульної поліції.

4 січня 2024 року Департаментом патрульної поліції через систему «Електронний суд» подано заяву про залишення позову без розгляду та відзив на позовну заяву.

Разом з тим, відзив на позовну заяву повинен відповідати вимогам ст. 162 Кодексу адміністративного судочинства України.

У відповідності до ч. 3 наведеної статті, копія відзиву та доданих до нього документів повинна бути надіслана (надана) іншим учасникам справи одночасно з надісланням (наданням) відзиву до суду.

Натомість, поданий до суду відзив не містить доказів його надіслання (надання) позивачу, а тому не може бути взятий до уваги судом при розгляді справи.

На підставі ухвал суду від 5 січня 2024 року залучено до участі у розгляді справи в якості другого відповідача Головне управління Національної поліції в Закарпатській області та відмовлено Департаменту патрульної поліції у залишенні позову без розгляду.

11 січня 2024 року уповноваженим представником відповідача (2) через систему «Електронний суд» подано відзив на позовну заяву у якому відповідач (2) просить суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі посилаючись на те, що ч. 1 ст. 121 КУпАП передбачена, в тому числі, відповідальність за керування водієм транспортним засобом, що має інші технічні несправності, з якими відповідно до встановлених правил його експлуатація забороняється.

Представник відповідача (2) також посилається на вимоги ДСТУ 3649:2010, а саме п. 6.8.5 «Колісні транспортні засоби. Вимоги щодо безпечності технічного стану та методи контролювання», яким на вітровому склі колісного транспортного засобу не дозволено сколи чи тріщини в зоні роботи склоочисників. Вимоги ГОСТ 5727-88 «Скло безпечне для наземного транспортного засобу. Загальні технічні умови», не допускають наявність тріщин завдовжки більш як 50 мм на вітровому склі в зоні роботи склоочисників транспортного засобу погіршують його прозорість.

Таким чином, уповноважений представник відповідача (2) вважає, що автомобіль позивача мав технічні несправності, а саме тріщину на вітровому склі в зоні роботи склоочисників, що відноситься до категорії технічної несправності, з якою відповідно до встановлених правил експлуатація його забороняється.

Крім того, на думку представника Головного управління Національної поліції у Закарпатській області, санкція ч.1 ст. 121 КУпАП не передбачає застосування адміністративного арешту, а тому відсутність захисника при складанні оскаржуваної постанови не суперечить інтересам позивача, оскільки він реалізував своє право на оскарження постанови про адміністративне правопорушення.

З урахуванням положень частини восьмої ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України судовий розгляд справи проведено на підставі наявних у ній доказів.

Дослідивши матеріали справи, суд констатує наступне.

05.12.2023 інспектором відділення поліції №1 (м.Виноградів) Берегівського районного відділу поліції ГУНП в Закарпатській області старшим лейтенантом Худою М.А. було винесено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА №1069970 про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 340 грн. за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою ст. 121 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

В постанові зазначено, що «05.12.2023 10 год. 53 хв. с.Тисобикень, вул. Головна водій керував автомобілем в якого було розбите лобове скло в зоні дії склоомивача, чим порушив п. 31.4.7 ПДР інші технічні несправності, з якими відповідно до встановлених правил експлуатація його забороняється, переобладнаний з порушенням відповідних правил, норм і стандартів».

Приймаючи до уваги вищевказані фактичні обставини по справі суд, передусім, виходить з наступного.

Згідно з частиною другою ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною другою ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з положеннями ст. 251 Кодексу України про адміністративні правопорушення доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Кодексом України про адміністративні правопорушення (ст. 268) закріплено низку гарантій забезпечення прав суб`єктів, які притягаються до адміністративної відповідальності. В сукупності з наведеними конституційними нормами ці гарантії створюють систему процесуальних механізмів захисту вказаних осіб.

Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Висловлюючи свою правову позицію по відношенню до вищевказаних приписів чинного законодавства Конституційний Суд України в своєму рішенні (п. 4) від 22.12.2010 року 23-рп/2010 (справа за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень частини першої статті 14-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення (справа про адміністративну відповідальність у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху)) вказав, що конституційний принцип правової держави передбачає встановлення правопорядку, який повинен гарантувати кожному утвердження і забезпечення прав і свобод людини (ст. 1, 3, ч. 2 ст. 19 Основного Закону України). Конституція України визначає основні права і свободи людини і громадянина та гарантії їх дотримання і захисту, зокрема: юридична відповідальність особи має індивідуальний характер (ч. 2 ст. 61); обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях; усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь (ч. 3 ст. 62); конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України (ч. 1 ст. 64). Адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні.

Згідно з частиною другою статті 61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Необхідність індивідуалізації адміністративної відповідальності передбачена частиною другою статті 33 Кодексу України про адміністративні правопорушення, якою визначено, що при накладенні стягнення враховується характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, крім випадків накладення стягнення за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксовані в автоматичному режимі, та за порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксовані в режимі фотозйомки (відеозапису). У Кодексі конкретизовано й інші конституційні принципи, зокрема принцип рівності громадян перед законом (стаття 248).

Орган (посадова особа) при розгляді справи, зокрема, зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи; (статті 245, 280 Кодексу); справа про адміністративне правопорушення розглядається відкрито, крім справ про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані в автоматичному режимі, про порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксовані в режимі фотозйомки (відеозапису), та випадків, коли це суперечить інтересам охорони державної таємниці (частина перша статті 249); оцінка доказів ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності (стаття 252) тощо.

Приймаючи до уваги вищевказані фактичні обставини справи на предмет їх відповідності зазначеним судом положенням Основного Закону України, Кодексу України про адміністративні правопорушення та Кодексу адміністративного судочинства України суд приходить до наступного висновку.

Частиною першою статті 121 Кодексу України про адміністративні правопорушення передбачена адміністративна відповідальність за керування водієм транспортним засобом, що має несправності системи гальмового або рульового керування, тягово-зчіпного пристрою, зовнішніх світлових приладів (темної пори доби) чи інші технічні несправності, з якими відповідно до встановлених правил експлуатація його забороняється, або переобладнаний з порушенням відповідних правил, норм і стандартів.

Пунктом 31.4.7 Правил дорожнього руху України передбачена відповідальність для водіїв, якою забороняється експлуатація транспортних засобів згідно із законодавством за наявності таких технічних несправностей і невідповідності таким вимогам: інші елементи конструкції.

При цьому, п. 31.4.7 містить підпункти з «а» до «ї».

В оскаржуваній за предметом позову постанові від 05.12.2023 не зазначено конкретний підпункт п. 31.4.7 ПДР, який порушено позивачем.

З наданого відзиву відповідачем (2) також не вбачається, який саме підпункт пункту 31.4.7 ПДР порушив позивач.

Крім того, відповідно до п.31.4.7. ПДР тріщина на склі відсутня у переліку вимог, які забороняють експлуатацію транспортного засобу, а відтак суд відхиляє доводи відповідача (2) про порушення позивачем п. 31.4.7 ПДР.

Поряд з цим, постанова про притягнення особи до адміністративної відповідальності є офіційним документом рішенням суб`єкта владних повноважень за результатами розгляду справи про адміністративне правопорушення, в якому, поміж іншого, має бути чітко зазначено опис обставин, установлених при розгляді справ та посилання на норму закону, який передбачає відповідальність за дане адміністративне правопорушення.

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 21.12.2018 року у справі № 263/15738/16-а.

Сам по собі опис адміністративного правопорушення не може бути належним доказом вчинення особою такого порушення, а постанова про притягнення позивача до адміністративної відповідальності не може вважатися беззаперечним доказом наявності складу порушення, оскільки така по своїй правовій природі є рішенням суб`єкта владних повноважень щодо наслідків розгляду зафіксованого правопорушення, якому передує процедура його фіксування.

Лише фіксація вчинення адміністративного правопорушення позивача, підтверджує правомірність накладення відповідачем адміністративного стягнення та буде вважатися належним доказом по справі.

Поряд з цим, в матеріалах справи відсутні відомості про те, що при винесенні оскаржуваної постанови відповідачем було встановлено параметри тріщини на вітровому склі автомобіля позивача.

Доказів наявності таких пошкоджень вітрового скла автомобіля позивача, які б могли обмежувати оглядовість з місця водія і погіршувати прозорість скла (тріщин завдовжки більш як 50 мм на вітровому склі в зоні роботи склоочисників транспортного засобу), відповідачем (2) не надано.

У графі 7 оскаржуваної постанови «До постанови додаються» нічого не зазначено, що свідчить про те, що під час розгляду справи про адміністративне правопорушення та винесення оскаржуваної постанови інспектор поліції жодних доказів не досліджував.

Водночас, до відзиву представником відповідача (2) доєднано три відеофайли: «відео 1 Могилевець», «відео 2 Могилевець», «відео 3 Могилевець».

Зокрема, на «відео 3 Могилевець», позивач стверджує, що на склі автомобіля з`явилася тріщина тільки що через те, що під час руху перед ним їхала фура, з під коліс якої вилетіли каміння та спричинили тріщину.

Таким чином, позивач не заперечує факту наявності тріщини на склі автомобіля, водночас заперечує вчинення ним адміністративного правопорушення, вказаного в постанові.

Надаючи правову оцінку вказаним обставинам, суд виходить також з того, що постанова про притягнення до адміністративної відповідальності є рішенням суб`єкта владних повноважень, актом індивідуальної дії, який встановлює відповідні права та обов`язки для особи, щодо якої він винесений. Таке рішення суб`єкта владних повноважень має бути обґрунтованим на момент його прийняття, оскільки воно має значимі наслідки для суб`єктів приватного права, що знаходяться в нерівному положенні по відношенні до суб`єкта владних повноважень.

В контексті наведеного слід відмітити, що дотримання передбаченої законом процедури та порядку винесення такого рішення має виключно важливу роль для встановлення об`єктивної істини органом, на який законом покладено повноваження, зокрема, щодо розгляду справ про адміністративне правопорушення. Порушення норм процесуального права суб`єктом владних повноважень при прийнятті та складанні протоколу та постанови про притягнення до адміністративної відповідальності зводить нанівець саму суть та завдання, покладені в основу поняття адміністративної відповідальності, оскільки ускладнює, а подекуди й унеможливлює встановлення судом, що розглядає справу про адміністративне правопорушення, об`єктивної сторони вчинюваного порушення та вини особи в його вчиненні.

Поряд з цим, як вбачається з досліджених судом відеофайлів, під час притягнення позивача до адміністративної відповідальності було порушено процедуру та порядок винесення постанови, зокрема позивачу було повідомлено, що відносно нього буде складено постанову за ч. 1 ст. 121 КУпАП, однак не ознайомлено з його правами. Тільки після прохання позивача про ознайомлення з правами, працівник поліції зачитав права позивача та відразу вручив оскаржувану постанову, не беручи до уваги заявленого позивачем клопотання про необхідність залучення адвоката та перенесення розгляду справи.

В контексті наведеного, слід зазначити, що працівники підрозділів Національної поліції мають право виносити постанову у справах про адміністративні правопорушення з порушенням ПДР на місці вчинення правопорушення, але за таких обставин, інспектор поліції повинен надати водію можливість реалізувати своє право на отримання правової допомоги на місці.

Такими діями інспектор порушив права особи, яка притягалася до адміністративної відповідальності, тому і порушено порядок розгляду справи про адміністративне правопорушення, що є підставою для скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення.

Наведене узгоджується з правовою позицію висловленою у постанові Верховного Суду від 18.02.2020 № 524/9827/16-а.

За таких обставин, не заслуговують на увагу доводи уповноваженого представника відповідача (2) про те, що оскільки санкція статті ч.1 ст. 121 КУпАП не передбачає адміністративного арешту, то відсутність захисника не суперечить інтересам позивача.

Відповідно до частини другої ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Зазначене положення поширюється на доказування правовірності оскаржуваного рішення (дії чи бездіяльності). Окрім доказування правових підстав для рішення (тобто правомірності), суб`єкт владних повноважень повинен доказувати фактичну підставу, тобто наявність фактів, з яким закон пов`язує можливість прийняття рішення, вчинення дії чи утримання від неї.

З урахуванням наведених фактичних обставин справи та приписів чинного законодавства, позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі в зв`язку з відсутністю у діях позивача складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою ст. 121 Кодексу України про адміністративні правопорушення, а також порушення відповідачем прав позивача, гарантованих статтею 268 КУпАП, що не можна вважати правомірним та таким, що вчинені як на підставах і в порядку, встановлених законом. Зазначене порушення є підставою для скасування оскаржуваної постанови як такої, що прийнята без дотримання встановленої законом процедури.

Поряд з цим, відповідач (1) є неналежним відповідачем в межах розгляду даної справи, що є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог, пред`явлених до нього.

За таких обставин справи, позовні вимоги підлягають задоволенню частково, із скасуванням судом оскаржуваної за предметом позову постанови.

При цьому суд зазначає, що Європейський суд з прав людини зауважує на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Судові витрати по справі у сумі 536,80 гривень підлягають віднесенню на відповідача (2) за рахунок бюджетних асигнувань відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 8, 19, 61, 1291 Конституції України, ст.ст. 2, 5, 9, 19, 72 77, 246, 250, 255, 262, 286 Кодексу адміністративного судочинства України, ст.ст. 251, 252, 268, 288 Кодексу України про адміністративні правопорушення, Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

УХВАЛИВ:

1. Позов ОСОБА_1 - задоволити частково.

2. Скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адімністративне правовпорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА №1069970 від 5 грудня 2023 року.

3. Справу про адміністративне правопорушення закрити.

4. У задоволенні позовних вимог заявлених до Департаменту патрульної поліції відмовити.

5. Стягнути з Головного управління Національної поліції в Закарпатській області на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань суму 536,80 гривні (п`ятсот тридцять шість гривень 80 копійок) у відшкодування витрат по сплаті судового збору

6. Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

7. Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідачі: (1) Департамент патрульної поліції, м.Київ, вул. Федора Ернста, 3, .

(2) Головне управління національної поліції в Закарпатській області, м. Ужгород, вул. Ференца Ракоці, 13, .

Суддя В.В. Кость