Справа № 640/701/20
Суддя: Кочанова П.В.
Дата ухвалення: 2024-01-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 січня 2024 року № 640/701/20

Суддя Київського окружного адміністративного суду Кочанова П.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшов позов ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії.

В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у неї в м.Донецьку народилась донька ОСОБА_2 . Управлінням праці та соціального захисту населення Ворошиловської районної в м.Донецьку ради була призначена та виплачувалась допомога при народженні дитини. У зв`язку з тимчасовою окупацією міста Донецьк позивач зі сім`єю вимушена була виїхати до міста Києва. 28.10.2019 року вона звернулась з заявою до Управління праці та соціального захисту Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації щодо поновлення недоотриманої допомоги при народженні дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Проте листом відповідача їй було відмовлено у поновленні виплати допомоги, у зв`язку зі спливом терміну 12 місяців з місяця неотримання коштів.

Позивач вважає дії відповідача протиправними та такими, що порушують її конституційні права.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 лютого 2020 року прийнято до провадження адміністративну справу та призначено її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами.

З огляду на тимчасову непрацездатність судді, в провадженні якої перебувала дана адміністративна справа і не була нею розглянута, та згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями дана адміністративна справа передана на розгляд судді Костенку Д.А.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 лютого 2022 року призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Законом України від 13.12.2022 № 2825-IX "Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду" (далі - Закон № 2825-IX) Окружний адміністративний суд міста Києва ліквідовано, утворено Київський міський окружний адміністративний суд із місцезнаходженням у місті Києві.

Відповідно до пункту 2 Прикінцевих та перехідних Закону № 2825-IX, з дня набрання чинності цим Законом Окружний адміністративний суд міста Києва припиняє здійснення правосуддя; до початку роботи Київського міського окружного адміністративного суду справи, підсудні окружному адміністративному суду, територіальна юрисдикція якого поширюється на місто Київ, розглядаються та вирішуються Київським окружним адміністративним судом.

Матеріали справи отримані Київським окружним адміністративним судом та протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.10.2023, справу розподілено судді Кочановій П.В.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 27 жовтня 2023 року суддею Кочановою П.В. прийнято до провадження адміністративну справу та призначено її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами.

Через відділ документального забезпечення та контролю від відповідача надійшов відзив на адміністративний позов ОСОБА_1 , в якому відповідач заперечив проти задоволення заявлених вимог позивача. Свою позицію відповідач вмотивовував тим, що до Управління 28.10.2019 особисто звернулась ОСОБА_1 , яка зареєстрована з 06.04.2019 року за адресою: АДРЕСА_1 з заявою про виплату заборгованості сум адресної допомоги, що виникла з моменту припинення здійснення виплат в період з 07.2014 до досягнення дитиною 3-х річного віку. Листом № 11/35-5686 від 11.11.2012 управлінням повідомлено позивача про відсутність підстав для відновлення виплати допомоги при народженні дитини ОСОБА_2 на підставі пункту 13 Порядку №1751, оскільки звернення за поновленням допомоги надійшло пізніше, ніж через дванадцять календарних місяців після припинення виплати допомоги.

При цьому зазначає, що 5 вересня 2018 року позивач звернулась до Управління праці та соціального захисту Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації із заявою та необхідними документами за призначенням допомоги при народженні другої дитини, при цьому 5 вересня 2018 року позивач не зверталась до управління з заявою про відновлення виплати допомоги при народженні дитини ОСОБА_2 .

На підставі вищезазначеного, просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Згідно з пунктом 10 частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України, письмове провадження - розгляд і вирішення адміністративної справи або окремого процесуального питання в суді першої, апеляційної чи касаційної інстанції без повідомлення та (або) виклику учасників справи та проведення судового засідання на підставі матеріалів справи у випадках, встановлених цим Кодексом.

Перевіривши матеріали справи, вирішивши питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, судом встановлено наступне.

Як вбачається з наявних матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 є громадянкою України (паспорт серії НОМЕР_1 виданий Ворошиловським РВ у м.Донецьку ГУ ДМС України в Донецькій області), РНОКПП НОМЕР_2 та є матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_3 , видане 17 жовтня 2014 року Донецьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Донецькій області).

28 жовтня 2019 року позивач звернулась до відповідача з заявою про виплату заборгованості з виплати допомоги до досягнення дитиною 3-х річного віку.

Листом Управління праці та соціального захисту Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації від 11.11.2019 року №11/35-9686, повідомлено позивача за результатом її звернення про те, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про призначення та виплати державної допомоги сім`ям з дітьми» від 27.12.2001 №1751, виплата допомоги при народженні дитини поновлюється у разі, коли особа, що фактично здійснює догляд за дитиною (один з батьків дитини, опіку) звернувся протягом дванадцяти місяців після припинення виплати допомоги до органу, що призначив допомогу, з письмовою заявою. Оскільки, ОСОБА_1 звернулась із заявою 28.10.2019 року, коли сплинув термін 12 місяців з місяця неотриманих коштів, поновити виплату допомоги при народженні дитини не має законних підстав.

Матеріали справи містять довідку ОК-5 (індивідуальні відомості про застраховану особу з реєстру застрахованих осіб) на ОСОБА_1 , в якій зазначена інформація про останню виплату коштів у червні 2014 року в розмірі 1 218,00 грн. Управлінням праці та соціального захисту населення Ворошиловської районної в м.Донецьку ради.

Також, матеріали справи містять лист Донецького обласного центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат від 13.01.2020 №24-01/20, в якому зокрема зазначено, що згідно з архівом бази даних гр. ОСОБА_3 з 29.05.2014 перебувала на обліку в управлінні праці та соціального захисту населення Ворошиловської районної у м.Донецьку ради як отримувач державної допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку працюючим жінкам (на ОСОБА_2 ). Допомогу призначено з 29.05.2014 по 30.06.2014 у розмірі 130,00 грн. щомісячно, з 01.03.2016 по 17.02.2017 у розмірі 130,00 грн. щомісячно.

Також, у листі зазначено, що відповідно до листа Міністерства соціальної політики України від 16.03.2015 №310/5/75-15 станом на 01.09.2015 фінансування виплат усіх видів державних допомог управлінням з листопада 2014 року не здійснювалося.

Листом Міністерства соціальної політики України від 03.11.2022 року №11465/02-22/13 на виконання ухвали Окружного адміністративного суду міста Києва від 17.10.2022 повідомлено, що за інформацією, наданою Державним підприємством «Інформаційно-обчислювальний центр Міністерства соціальної політики України» та Департаментом соціального захисту населення Донецької облдержадміністрації, ОСОБА_1 перебувавала на обліку в Управлінні соціального захисту населення Ворошиловської районної у м.Донецьку ради, як отримувач допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку працюючій особі. Допомога по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку на дитину - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , призначена з 29.05.2014 по 01.07.2014 та з 01.03.2016 по 18.02.2017 у розмірі 130 гривень. Нарахування проводились за травень та червень 2014 року.

Отже, спірним питанням у справі є правомірність відмови відповідача у виплаті заборгованості з виплати допомоги при народженні дитини.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд виходить з наступного.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 22 Конституції України визначено, що права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

За змістом статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Конституційний Суд України у пункті 3.1. мотивувальної частини рішення від 07.10.2009 №25-рп/2009 у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" зазначив: "В Україні як соціальній, правовій державі людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (статті 1, 3 Конституції України).

Зазначені конституційні положення розвинуті в розділі II Конституції України "Права, свободи та обов`язки людини і громадянина". Тим самим право на соціальний захист віднесено до основоположних прав і свобод. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел (частина друга статті 46 Основного Закону України) і забезпечується частиною другою статті 22 Конституції України, відповідно до якої конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

Конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв`язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов`язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до яких громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками".

Відповідно до частини сьомої статті 7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно зі статтею 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 (у редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21.12.1995), яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 №789-XII, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Згідно з частиною першою статті 1 Закону України "Про державну допомогу сім`ям з дітьми" від 21.11.1992 №2811-ХІІ (надалі - Закон №2811-ХІІ) громадяни України, в сім`ях яких виховуються та проживають неповнолітні діти, мають право на державну допомогу у випадках та на умовах, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Статтею 3 Закону №2811-ХІІ /у редакції, чинній станом на дату народження ОСОБА_2 / визначено, що відповідно до цього Закону призначаються такі види державної допомоги сім`ям з дітьми: 1) допомога у зв`язку з вагітністю та пологами; 2) допомога при народженні дитини; 2-1) допомога при усиновленні дитини; 3) допомога по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку; 4) допомога на дітей, над якими встановлено опіку чи піклування; 5) допомога на дітей одиноким матерям.

Відповідно до частини першої статті 4 Закону №2811-ХІІ /у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин/ покриття витрат на виплату державної допомоги сім`ям з дітьми здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України у вигляді субвенцій до місцевих бюджетів.

Частиною першою статті 10 Закону №2811-ХІІ визначено, що допомога при народженні дитини за цим Законом надається одному з батьків дитини (опікуну), який постійно проживає разом з дитиною.

Статтею 12 Закону №2811-ХІІ /у редакції, чинній станом на дату народження ОСОБА_2 / було передбачено, що допомога при народженні дитини нараховується виходячи з розміру прожиткового мінімуму для дітей віком до шести років, установленого на день народження дитини.

Допомога при народженні дитини надається у сумі, кратній 30 розмірам прожиткового мінімуму, - на першу дитину; кратній 60 розмірам прожиткового мінімуму, - на другу дитину; кратній 120 розмірам прожиткового мінімуму, - на третю і кожну наступну дитину. Виплата допомоги здійснюється одноразово у десятикратному розмірі прожиткового мінімуму при народженні дитини, решта суми допомоги на першу дитину виплачується протягом наступних 24 місяців, на другу дитину - 48 місяців, на третю і кожну наступну дитину - 72 місяців рівними частинами у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

При цьому, згідно з частиною дев`ятою статті 11 Закону №2811-ХІІ /у редакції, чинній станом на дату припинення виплати допомоги/ визначено, що виплата допомоги при народженні дитини припиняється у разі: позбавлення отримувача допомоги батьківських прав; відібрання дитини в отримувача допомоги без позбавлення батьківських прав; тимчасового влаштування дитини на повне державне утримання; припинення опіки або звільнення опікуна від його повноважень щодо конкретної дитини; нецільового використання коштів і незабезпечення отримувачем допомоги належних умов для повноцінного утримання та виховання дитини; у разі виникнення інших обставин.

Відповідно до пункту 12 Порядку призначення і виплати державної допомоги сім`ям з дітьми, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27.12.2001 №1751 (надалі - Порядок №1751), допомога при народженні дитини призначається за умови, що звернення за її призначенням надійшло не пізніше ніж через 12 календарних місяців після народження дитини.

Згідно з пунктом 13 Порядку №1751 /у редакції, чинній станом на дату припинення виплати допомоги/ виплата допомоги припиняється у разі: позбавлення отримувача допомоги батьківських прав; відмови отримувача допомоги від виховання дитини; нецільового використання коштів і незабезпечення отримувачем допомоги належних умов для повноцінного утримання та виховання дитини; відібрання дитини в отримувача допомоги без позбавлення батьківських прав; тимчасового влаштування дитини на повне державне утримання, крім дітей, які народилися під час перебування матері в слідчому ізоляторі або установі виконання покарань за умови перебування дитини разом з матір`ю; припинення опіки або звільнення опікуна від його повноважень щодо конкретної дитини; перебування отримувача допомоги у місцях позбавлення волі за рішенням суду; усиновлення дитини-сироти або дитини, позбавленої батьківського піклування; смерті дитини; смерті отримувача допомоги; виникнення інших обставин.

Також за змістом указаного пункту Порядку №1751 виплата допомоги припиняється з місяця, що настає за місяцем, в якому виникли зазначені обставини, за рішенням органу, який призначив допомогу. Виплата допомоги поновлюється у випадках, передбачених абзацами двадцятим - двадцять сьомим, двадцять дев`ятим і тридцятим цього пункту, у разі, коли особа, що фактично здійснює догляд за дитиною (один з батьків дитини, опікун), звернулася протягом дванадцяти місяців після припинення виплати допомоги до органу, що призначив допомогу, з письмовою заявою.

Отже, зазначеними нормами визначено перелік обставин припинення виплати допомоги.

Суд звертає увагу, що предметом спору у даній справі є наявність або відсутність правових підстав для виплати позивачу невиплаченої частини допомоги при народженні дитини.

За твердженням позивача, відповідну допомогу було отримано за місцем реєстрації по 30.06.2014 року. Однак, у зв`язку з початком активної фази антитерористичної операції виплату цієї допомоги припинено з незалежних від неї причин.

Відповідач, стверджуючи про відсутність підстав для поновлення виплати позивачу допомоги при народженні дитини, виходив з того, що з моменту народження дитини минуло більше дванадцяти календарних місяців, що унеможливлює поновлення такої допомоги.

Оцінюючи наведені твердження, суд враховує, що пунктами 12, 13 Порядку №1751 дійсно визначено присічний строк у дванадцять календарних місяців протягом якого особа може звернутись за призначенням (а у визначених законом випадках - поновленням) виплати допомоги при народженні дитини.

Однак, суд зазначає, що відповідна допомога була призначена ще при народженні дитини та фактично виплачувалась позивачу за місцем реєстрації, що відповідачем не заперечується.

У свою чергу, обмеження строку для звернення за поновленням виплати допомоги при народженні дитини, передбачене пунктом 13 Порядку №1751, стосується конкретних підстав припинення виплати такої допомоги, наявність яких у спірних правовідносинах відповідачем не доведено.

Суд враховує, що виплату допомоги при народженні дитини у спірних правовідносинах припинено у зв`язку з проведенням антитерористичної операції у місці фактичного проживання позивача та її сім`ї. При цьому, відповідна обставина відсутня у переліку підстав для припинення виплати згаданої допомоги, передбачених частиною дев`ятою статті 11 Закону №2811-ХІІ та пунктом 12 Порядку №1751.

Наведене є підставою для висновку, що на позивача не розповсюджується строк подання заяви на поновлення виплати допомоги, передбачений пунктами 12, 13 Порядку №1751, а тому відповідач, відмовляючи позивачу у поновленні та виплаті допомоги при народженні дитини, діяв не на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені чинним законодавством України.

Відповідна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 05.09.2018 у справі №223/859/16-а, що враховується судом з огляду на приписи частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до яких при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд зазначає, що позивач та її дитина є громадянами України, тобто мають такі ж самі конституційні права, як і інші громадяни України, оскільки законодавство України не допускає обмеження прав на соціальний захист, зокрема, права на отримання допомоги при народженні дитини, за ознакою місця проживання (перебування).

До того ж, суд зауважує, що допомога при народженні дитини за своєю природою є допомогою самій дитині, а не її батькам, і в даному випадку відмова відповідача, в першу чергу, призводить до порушення інтересів дитини.

Надаючи правову оцінку обраного позивачем способу захисту, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

В рамках адміністративного судочинства:

дії - певна форма поведінки суб`єкта владних повноважень, яка полягає у здійсненні суб`єктом владних повноважень своїх обов`язків у межах наданих законодавством повноважень чи всупереч їм;

бездіяльність - певна форма поведінки суб`єкта владних повноважень, яка полягає у невиконанні ним дій, які він повинен був і міг вчинити відповідно до покладених на нього посадових обов`язків згідно із законодавством України;

рішення - нормативно-правовий акт або індивідуальний акт (нормативно-правовий акт - акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування; індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк).

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. The United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява N 38722/02).

Таким чином, ефективний засіб правого захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.

Згідно з частиною другою статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Отже, адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного суб`єктами владних повноважень, а вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення.

Враховуючи, що матеріали справи не містять чітко визначеної дати, з якої припинено позивачу виплату допомоги при народженні дитини, суд вважає, що порушене право позивача підлягає судовому захисту шляхом визнання протиправними дії відповідача щодо відмови позивачу у поновленні виплати допомоги при народженні дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та відновленню шляхом зобов`язання відповідача відновити позивачу нарахування допомоги при народженні дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та виплатити заборгованість з дати її припинення.

Сторонами суду не наведено інших специфічних, доречних та важливих аргументів, які суд зобов`язаний оцінити, виконуючи свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).

З урахуванням зазначеного, суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України, приходить до висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню у повному обсязі із обранням належного способу захисту порушених прав позивача.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Згідно з положеннями частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрат, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, судовий збір у розмірі 768,40 грн. підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача.

Керуючись ст.ст. 2, 5-10, 72-90, 139, 242-246, 205, 250, 255, 257-263, 293-295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити.

Визнати протиправними дії Управління праці та соціального захисту Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації щодо відмови ОСОБА_1 у поновленні виплати допомоги при народженні дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Зобов`язати Управління праці та соціального захисту Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації (, адреса: 01135, м.Київ, просп.Перемоги, буд.5) відновити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_2 ) нарахування допомоги при народженні дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та виплатити заборгованість з дати її припинення.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Управління праці та соціального захисту Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації (, адреса: 01135, м.Київ, просп.Перемоги, буд.5) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_2 ) судовий збір у розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім гривень) 40 коп.

Рішення складено у повному обсязі та підписано 18 січня 2024 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Кочанова П.В.