Справа № 120/12895/23
Суддя: Драчук Т. О.
Дата ухвалення: 2024-01-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/12895/23

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Воробйова І.А.

Суддя-доповідач - Драчук Т. О.

19 січня 2024 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Драчук Т. О.

суддів: Полотнянка Ю.П. Смілянця Е. С. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу відділу №1 у м. Вінниці Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 23 листопада 2023 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 до відділу №1 у м. Вінниці Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області про визнання протиправною відмови та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

в серпні 2023 року позивач, ОСОБА_1 в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_2 , звернулась до Вінницького окружного адміністративного суду з позовом до відділу №1 у м. Вінниці УДМС у Вінницькій області, в якому просила:

- визнання протиправною відмови щодо видачі паспорта громадянина України у формі паспортної книжечки відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року № 2503-XII;

- зобов`язання оформити та видати ОСОБА_2 паспорт громадянина України у формі паспортної книжечки відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року № 2503-XII.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 23 листопада 2023 року адміністративний позов задоволено частково.

Зобов`язано відділ №1 у м. Вінниці Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області оформити та видати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 паспорт громадянина України у формі паспортної книжечки відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року № 2503-XII.

В решті позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій апелянт просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні адміністративного позову, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначає, що постановою Великої Палати Верховного Суду від 19 вересня 2018 року у справі №806/3265/17 визначено основні ознаки типової справи, за яких спори відкриті в інших судах, є типовими для даної зразкової справи.

При цьому, апелянт вказує, що в постанові від 24 вересня 2020 року у справі №340/2618/19 Верховний Суд зазначив, що встановлений Великою Палатою Верховного Суду предмет спору не є ідентичним предмету спору в даній справі.

Так, ОСОБА_1 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 була надана письмова відповідь на звернення, а також консультації працівниками територіального підрозділу, як отримати паспорт громадянина України зразка 1994 року.

При цьому, пунктом 3 Порядку №456 встановлено, що оформлення і видачу паспорта здійснюють територіальні підрозділи Державної міграційної служби України, зокрема, особі, яка досягла 16 річного віку на підставі заяви про видачу паспорта громадянина України за зразком, наведеним у додатку 1 до цього тимчасового порядку, поданої нею особисто.

На думку апелянта, отримання паспорта громадянина України є обов`язком особи, однак вибір форми такого документа (картка або книжечка) є правом, яке втім, може також бути обмежене відповідними положеннями закону.

Тобто, право отримати паспорт у формі книжечки наявне у особи, яка досягла саме 16-річного віку та звернулась до уповноваженого органу з заявою, форма якої встановлена додатком 1 до Тимчасового порядку.

В той же час, вказане положення не регулює питання видачі паспорта у формі книжечки особам, які не досягли 16-річного віку, про що зазначено у відповіді на заяву позивача до суб`єкта владних повноважень.

Крім того, апелянт зауважує, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що ОСОБА_2 належить до певної соціальної групи та за своїми релігійними переконаннями міг вважати, що отримання паспорта у вигляді ID-картки може спричинити шкоду приватному життю.

Апелянт також звертає увагу, що форма заяви для оформлення паспорта є не довільною, а затверджена Додатком 1 до Тимчасового порядку оформлення і видачі паспорта громадянина України, затвердженого наказом МВС України від 06.06.2019 №456. Однак, позивачем не надано належних доказів звернення із відповідною заявою та переліком документів, який визначено п. 1 Розділу ІІІ Тимчасового порядку для отримання паспорту у формі книжечки при досягненні особою віку 16 років.

Враховуючи викладене, відповідач вважає, що обставини, які викладені в рішенні суду першої інстанції стосуються ситуації, коли уповноважений орган відмовляється оформити і видати паспорт у вигляді книжечки особі, яка вже досягла 16-річного віку, тоді як в даних правовідносинах ОСОБА_2 не досяг 16-річного віку, а відтак позовні вимоги є передчасними.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Враховуючи, що матеріали справи містять достатньо доказів для вирішення спору, колегія суддів вважає за можливе розглядати справу в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 20.07.2023 ОСОБА_2 , ОСОБА_1 звернулись до відділу №1 у м. Вінниці Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області з заявою про видачу ОСОБА_2 паспорту громадянина України виключно у вигляді паспортної книжечки, форма якої не заборонена діючим законодавством України.

За наслідком розгляду вказаної заяви відповідача надано відповідь за вих.КО-16/0511-23/0511/21-23 від 11.08.2023, якою повідомлено заявника, що відповідно до п. 2 Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 №2503, паспорт громадянина України видається кожному громадянину України центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері громадянства після досягнення 16-річного віку. Оскільки заявник не досяг 16-річного віку, вказане унеможливлює прийняття рішення по суті заяви. В свою чергу, відповідно до Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр, документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» від 20.11.2012 №5492-VI, при досягненні 14-річного віку кожен громадянин України зобов`язаний отримати паспорт громадянина України, який виготовляється у формі картки, що містить безконтактний електронний носій.

Позивач, не погоджуючись з діями відповідача, звернувся з адміністративним позовом до суду.

Частково задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що паспорт громадянина України є документом, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України.

Тобто, у разі відсутності у особи паспорта, така особа не має підтвердження громадянства України, що в свою чергу є порушенням її громадянських прав у зв`язку з неможливістю їх реалізації.

Суд першої інстанції вказав, що норми Закону № 5492-VI на відміну від норм Положення №2503-XII не тільки звужують, але фактично скасовують право громадянина на отримання паспорту у вигляді паспортної книжечки без безконтактного електронного носія персональних даних, який містить кодування його прізвища, ім`я та по-батькові та залишають тільки право на отримання паспорта громадянина України, який містить безконтактний електронний носій, що є безумовним порушенням вимог ст. 22 Конституції України, яка забороняє при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод, не відповідає вимогам якості закону (тобто втручання не було встановлене законом) не було необхідним у демократичному суспільстві у тому сенсі, що воно було непропорційним цілям, які мали бути досягнуті, не покладаючи на особу особистий надмірний тягар. Зазначене допускає свавільне втручання у право на приватне життя, у контексті неможливості реалізації права на власне ім`я, що становить порушення ст. 8 Конвенції.

Отже, будь-яке обмеження прав і свобод особи повинно бути чітким та законодавчо визначеним, однак у даному випадку таке обмеження, як неможливість отримання паспорта у формі книжечки, законодавством не передбачено.

Таким чином, позбавлення особи можливості отримання паспорта у традиційній формі - у вигляді книжечки, і спричинені цим побоювання окремої суспільної групи, що отримання паспорта у вигляді ID-картки може спричинити шкоду приватному життю, становить втручання держави, яке не було необхідним у демократичному суспільстві, і воно є непропорційним цілям, які мали б бути досягнуті без покладення на особу такого особистого надмірного тягаря.

Під час розгляду справи суд першої інстанції врахував, що у постанові від 18.11.2021 листопада 2021 року у справі № 420/4049/20 (виходячи з предмету спору, підстав позову та обставин, вирішував справу, правовідносини якої є подібними зі справою, що розглядається) Верховний Суд, звернув увагу на те, що питання стосовно права особи на отримання паспорта України у формі книжечки відповідно до Положення № 2503-ХІІ, у зв`язку з ненаданням нею згоди на обробку персональних даних було предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду у зразковій справі, за результатами розгляду якої 19 вересня 2018 року була винесена постанова у справі № 806/3265/17 (Пз/9901/2/18).

В означеному рішенні Велика Палата Верховного Суду констатувала, що норми Закону №5492-VI на відміну від норм Положення № 2503-XII (теж діючого на момент виникнення правовідносин) не тільки звужують, але фактично скасовують право громадянина на отримання паспорту у вигляді паспортної книжечки без безконтактного електронного носія персональних даних, який містить кодування його прізвища, ім`я та по-батькові та залишають тільки право на отримання паспорта громадянина України, який містить безконтактний електронний носій, що є безумовним порушенням вимог статті 22 Конституції України, яка забороняє при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод, не відповідає вимогам якості закону (тобто втручання не було встановлене законом) не було необхідним у демократичному суспільстві у тому сенсі, що воно було непропорційним цілям, які мали бути досягнуті, не покладаючи на особу особистий надмірний тягар. Зазначене допускає свавільне втручання у право на приватне життя, у контексті неможливості реалізації права на власне ім`я, що становить порушення ст. 8 Конвенції.

При цьому, суд вказав, що положення Тимчасового порядку №456 щодо оформлення та видачі паспорта громадянина України особам, що досягли 16-річного віку, не відповідають ані Закону №5492-VI, ані Порядку №302, тому в силу частини 3 статті 7 КАС України, яка передбачає, що у разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України, суд не застосовує положення Тимчасового порядку №456 щодо оформлення паспорту зразка 1994 року особам тільки після досягнення 16-річного віку.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність зобов`язати відповідача оформити та видати ОСОБА_2 паспорт громадянина України у формі книжечки.

Щодо вимоги про визнання протиправної відмову відповідача у видачі паспорта у формі книжечки, суд першої інстанції вказав, що Тимчасовий порядок оформлення і видачі паспорта громадянина України визначає, що для видачі паспорту, особа, крім заяви, подає рішення суду. Враховуючи відсутність судового рішення, суд вказав про відсутність у відповідача правових підстав для видачі паспорта у формі книжечки.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, що передбачено ч.1 ст.308 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.

Як передбачено ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з вимог ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог ч.1 ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Згідно з вимогами ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові та організаційні засади створення та функціонування Єдиного державного демографічного реєстру та видачі документів, що посвідчують особу, підтверджують громадянство України чи спеціальний статус особи, а також права та обов`язки осіб, на ім`я яких видані такі документи визначено Законом № 5492-VI (далі у редакції на час виникнення спірних правовідносин).

За змістом частини першої статті 4 Закону № 5492-VI Єдиний державний демографічний реєстр це електронна інформаційно-телекомунікаційна система, призначена для зберігання, захисту, обробки, використання і поширення визначеної цим Законом інформації про особу та про документи, що оформлюються із застосуванням засобів Реєстру, із забезпеченням дотримання гарантованих Конституцією України свободи пересування і вільного вибору місця проживання, заборони втручання в особисте та сімейне життя, інших прав і свобод людини та громадянина.

Єдиний державний демографічний реєстр ведеться з метою ідентифікації особи для оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсними та знищення передбачених цим Законом документів. Єдиний державний демографічний реєстр у межах, визначених законодавством про свободу пересування та вільний вибір місця проживання, використовується також для обліку інформації про реєстрацію місця проживання чи місця перебування.

Відповідно до ч.1 ст.13 Закону № 5492-VI документами, оформлення яких встановлено цим Законом із застосуванням засобів Реєстру, відповідно до їх функціонального призначення, є документи, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України, яким є, зокрема, паспорт громадянина України.

За приписами ч.3 ст.13 Закону № 5492-VI паспорт громадянина України містить безконтактний електронний носій.

Згідно з частинами першою, другою статті 21 Закону № 5492-VI паспорт громадянина України є документом, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України. Кожен громадянин України, який досяг чотирнадцятирічного віку, зобов`язаний отримати паспорт громадянина України. Оформлення, видача, обмін паспорта громадянина України, його пересилання, вилучення, повернення державі та знищення здійснюються в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до частини четвертої статті 21 Закону № 5492-VI паспорт громадянина України виготовляється у формі картки, що містить безконтактний електронний носій.

Перелік інформації, яка вноситься до паспорта громадянина України, визначено у частині сьомій статті 21 Закону № 5492-VI, відповідно до якої такий містить, зокрема, унікальний номер запису в Реєстрі; відцифрований образ обличчя особи; відцифрований підпис особи.

Відповідно до п.1, 2, Положення № 2503-ХІІ (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) паспорт громадянина України є документом, що посвідчує особу власника та підтверджує громадянство України.

Паспорт громадянина України (далі паспорт) видається кожному громадянинові України центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері громадянства, після досягнення 16-річного віку.

Згідно з п.12, 13 Положення № 2503-ХІІ видача та обмін паспорта провадиться у місячний термін за місцем постійного проживання громадянина.

Для одержання паспорта громадянин подає: заяву за формою, встановленою Міністерством внутрішніх справ України; свідоцтво про народження; дві фотокартки розміром 35 х 45 мм; у необхідних випадках документи, що підтверджують громадянство України.

25 березня 2015 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 302 «Про затвердження зразка бланка, технічного опису та Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, знищення паспорта громадянина України» (Постанова № 302).

26 жовтня 2016 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 745 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 р. № 302» (Постанова № 745), яка набрала чинності з 01 листопада 2016 року, і з цієї ж дати паспорт громадянина України оформляється у формі картки з безконтактним електронним носієм з використанням бланка, затвердженого Постановою № 302.

Згідно з пп.1 п.7 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, знищення паспорта громадянина України, затвердженого Постановою № 302 (у редакції постанови Уряду № 745), оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обмін та видача паспорта здійснюються особі, яка досягла 14-річного віку, - на підставі заяви-анкети, поданої нею особисто.

Пунктом 131 вказаного Порядку також передбачено, що до безконтактного електронного носія, який міститься у паспорті, вноситься така інформація, зокрема, як: біометричні дані, параметри особи (відцифрований образ обличчя особи, відцифрований підпис особи, відцифровані відбитки пальців рук) виключно за згодою особи. Безконтактний електронний носій паспорта громадянина України нового зразку містить відцифровані персональні данні особи.

Постановою Кабінету Міністрів України від 03.04.2019 № 398 внесено зміни до пункту 3 Постанови № 302 (далі Постанова № 398), доповнивши його абзацом такого змісту: Державна міграційна служба до законодавчого врегулювання питання завершення оформлення та видачі паспорта громадянина України зразка 1994 року здійснює оформлення та видачу таких паспортів у порядку, встановленому Міністерством внутрішніх справ, громадянам України, щодо яких прийнято рішення суду, що набрало законної сили, про зобов`язання Державної міграційної служби оформити та видати паспорт громадянина України зразка 1994 року..

Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.06.2019 № 456 Про затвердження Тимчасового порядку оформлення і видачі паспорта громадянина України (далі Тимчасовий порядок № 456), зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 14.06.2019 за №620/33591, відповідно до абзацу 5 пункту 3 Постанови № 302 та Постанови № 398 затверджено Тимчасовий порядок оформлення і видачі паспорта громадянина України.

Згідно з п.1 Тимчасового порядку № 456 (у редакції на час виникнення спірних правовідносин), цей Тимчасовий порядок, розроблений відповідно до Постанови № 302, Постанови № 398, Положення №2503-XII, визначає порядок подання документів, їх розгляду і прийняття рішення про оформлення та видачу паспорта громадянина України зразка 1994 року (далі паспорт) особі, щодо якої прийнято рішення суду, що набрало законної сили, про зобов`язання ДМС оформити та видати паспорт громадянина України зразка 1994 року (далі - рішення суду), засвідчене в установленому законодавством порядку.

Відповідно до п.2 Тимчасового порядку № 456 паспорт оформлюється з використанням бланка паспорта громадянина України зразка, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04.06.1994 № 353 Про затвердження зразка бланка паспорта громадянина України.

Пунктом 3 Тимчасового порядку передбачено, що оформлення і видачу паспорта здійснюють територіальні підрозділи Державної міграційної служби України (далі територіальні підрозділи ДМС), зокрема, особі, яка досягла 16-річного віку, на підставі заяви про видачу паспорта громадянина України (далі - заява) за зразком, наведеним у додатку 1 до цього Тимчасового порядку, поданої нею особисто.

За приписами п.4, 5 Тимчасового порядку № 456, оформлення і видача паспорта здійснюються протягом 30 календарних днів з дня подання особою до територіального підрозділу ДМС заяви та документів для оформлення і видачі паспорта. Заява та документи для оформлення і видачі паспорта (у тому числі для вклеювання фотокартки) подаються заявником до територіального підрозділу ДМС за зареєстрованим місцем проживання особи.

Так, судом встановлено, що предметом спору є видача паспорта у вигляді паспортної книжечки відповідно до Положення №2503-ХІІ.

Досліджуючи спірні правовідносини, колегія суддів зазначає, що питання щодо права особи на отримання паспорта України у формі книжечки відповідно до Положення №2503-ХІІ, у зв`язку з ненаданням нею згоди на обробку персональних даних було предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду у зразковій справі, за результатами розгляду якої 19.09.2018 була винесена постанова у справі №806/3265/17 (Пз/9901/2/18).

У вказаній справі Верховний Суд зробив висновок, що норми Закону № 5492-VI на відміну від норм Положення № 2503-XII не тільки звужують, але фактично скасовують право громадянина на отримання паспорту у вигляді паспортної книжечки без безконтактного електронного носія персональних даних, який містить кодування його прізвища, ім`я та по-батькові, та залишають тільки право на отримання паспорта громадянина України, який містить безконтактний електронний носій, що є безумовним порушенням вимог статті 22 Конституції України, яка забороняє при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод, не відповідає вимогам якості закону (тобто втручання не було «встановлене законом») не було «необхідним у демократичному суспільстві» у тому сенсі, що воно було непропорційним цілям, які мали бути досягнуті, не покладаючи на особу особистий надмірний тягар. Зазначене допускає свавільне втручання у право на приватне життя, у контексті неможливості реалізації права на власне ім`я, що становить порушення статті 8 Конвенції.

У постанові Великої Палати Верховного Суду у зразковій справі №806/3265/17 (Пз/9901/2/18) визначені наступні ознаки типових справ:

а) позивач фізична особа, якій територіальним органом ДМС України відмовлено у видачі паспорту у формі книжечки, у відповідності до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року № 2503-ХІІ;

б) відповідач територіальні органи ДМС України;

в) предмет спору вимоги щодо неправомірної відмови відповідача у видачі паспорта громадянина України у формі книжечки у зв`язку з ненаданням особою згоди на обробку персональних даних та зобов`язання відповідача видати позивачеві паспорт у формі книжечки, у відповідності до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року № 2503-ХІІ.

На переконання Великої Палати, позбавлення особи можливості отримання паспорта у традиційній формі у вигляді книжечки, і спричинені цим побоювання окремої суспільної групи, що отримання паспорта у вигляді ID-картки може спричинити шкоду приватному життю, становить втручання держави, яке не було необхідним у демократичному суспільстві, і воно є непропорційним цілям, які мали б бути досягнуті без покладення на особу такого особистого надмірного тягаря.

У цій же постанові Велика Палата вказала, що висновки у цій зразковій справі належить застосовувати в адміністративних справах щодо звернення осіб до суду з позовом до територіальних органів ДМС України з вимогами видати паспорт громадянина України у формі книжечки, у зв`язку з ненаданням особою згоди на обробку персональних даних, відповідно до Положення № 2503-ХІІ.

З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 звернулась до відділу №1 у м. Вінниці УДМС у Вінницькій області з заявою про видачу неповнолітньому ОСОБА_2 паспорта громадянина України у формі паспортної книжечки зразка 1994 року. До вказаної заяви ОСОБА_1 долучено заяву про видачу паспорта згідно Додатку 1 до Тимчасового порядку оформлення і видачі паспорта громадянина України, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України №456 від 06.06.2019, дві фотокартки розміром 3,5 х 4,5 см для оформлення бланку паспорту громадянина України, оригінал та копія свідоцтва про народження ОСОБА_2 , оригінал та копія паспорту ОСОБА_1 , оригінал та копія довідки про реєстрацію місця проживання ОСОБА_2 .

Крім того, у поданій заяві ОСОБА_2 зазначено, що у зв`язку із його релігійними переконаннями, він відмовляється від оформлення і отримання паспорта у формі пластикової ID-картки з безконтактним електронним носієм інформації та не надає згоди на обробку персональних даних.

За результатом розгляду вказаної вище заяви відповідачем листом від 11.08.2023 повідомлено заявника, що відповідно до п. 2 Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 №2503, паспорт громадянина України видається кожному громадянину України центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері громадянства після досягнення 16-річного віку. Оскільки заявник не досяг 16-річного віку, вказане унеможливлює прийняття рішення по суті заяви. В свою чергу, відповідно до Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр, документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» від 20.11.2012 №5492-VI, при досягненні 14-річного віку кожен громадянин України зобов`язаний отримати паспорт громадянина України, який виготовляється у формі картки, що містить безконтактний електронний носій.

Тобто, аналізуючи викладене, суд приходить до висновку, що фактично підставою для відмови у видачі паспорту у формі книжечки позивачу слугувало те, що на момент звернення з заявою позивач не досяг 16-річного віку. Вказані аргументи також викладені апелянтом в мотивувальній частині апеляційної скарги.

Надаючи оцінку доводам апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що спірним питанням в межах даної справи є питання віку, з якого має видаватися паспорт у формі книжечки, враховуючи положення статті 21 Закон №5492-VI, якими встановлено обов`язок громадянина України, який досяг чотирнадцятирічного віку отримати паспорт громадянина України, тоді як приписами Положення №2503-ХІІ передбачено отримання паспорта з шістнадцятирічного віку.

Так, Тимчасовий порядок №456 визначає шістнадцятирічний вік для оформлення та видачі паспорта.

Частинами другою, третьою статті 7 КАС України передбачено, що суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.

У разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

Отже, враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку про застосування положень Закону № 5492-VI, який має вищу юридичну силу, ніж Положення №2503-ХІІ та Тимчасовий порядок №456.

Крім того, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що відповідно до частини першої статті 21 Закону №5492-VI паспорт громадянина України є документом, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України.

Відтак, у разі відсутності у особи паспорта, така особа не має підтвердження громадянства України, що в свою чергу може створювати перешкоди у реалізації позивачем своїх громадянських прав.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 18 листопада 2021 року у справі № 420/4049/20 та від 21 грудня 2022 року у справі №420/5353/20.

Враховуючи викладене, правомірним є висновок суду першої інстанції про зобов`язання відповідача оформити та видати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт громадянина України у формі паспортної книжечки відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року № 2503-XII.

Щодо доводів апеляційної скарги стосовно того, що спірні відносини не відповідають ознакам зразкової справи, викладеним в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 вересня 2018 року у справі №806/3265/17, колегія суддів критично оцінює вказані аргументи відповідача, оскільки в даній справі позивачем є особа, якій відділом №1 у м. Вінниці Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області відмовлено у видачі паспорту у формі книжечки, відповідачем є територіальний орган ДМС України, а предметом спору вимога щодо неправомірної відмови відповідача у видачі паспорта громадянина України у формі книжечки саме у зв`язку з ненаданням особою згоди на обробку персональних даних, та відповідно зобов`язання про вчинення дій щодо видачі паспорту у формі книжечки.

Отже, враховуючи викладене, колегія судді вважає, що обставини даної справи відповідають ознакам типової справи, а тому висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.09.2018 у справі №806/3265/17 підлягають застосуванню в межах даної справи.

Щодо доводів апеляційної скарги, що форма заяви для оформлення паспорта є не довільною, а затверджена Додатком 1 до Тимчасового порядку оформлення і видачі паспорта громадянина України, затвердженого наказом МВС України від 06.06.2019 №456, однак, позивачем не надано належних доказів звернення із відповідною заявою та переліком документів, який визначено п. 1 Розділу ІІІ Тимчасового порядку для отримання паспорту у формі книжечки при досягненні особою віку 16 років, колегія суддів зазначає, що вказані обставини не слугували підставою для відмови позивачу у видачі паспорта у формі книжечки.

Крім того, як свідчать матеріали справи, зі змісту заяви ОСОБА_2 про видачу паспорта громадянина України у формі книжечки та ненадання згоди на обробку персональних даних від 20.07.2023, в додатках зазначено заяву про видачу паспорта згідно Додатку 1 до Тимчасового порядку оформлення паспорта громадянина України, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України №456 від 06.06.2019, що спростовує вказані доводи апелянта.

Також, під час розгляду справи судом апеляційної інстанції враховано правову позицію, викладену в постановах Верховного Суду від 17 травня 2023 року у справі №420/12574/21 та від 09 листопада 2023 року у справі №380/16510/22, яка релевантна до обставин даної справи.

Інших доводів та вимог апеляційна скарга відповідача не містить, у зв`язку з чим, враховуючи положення ч.1 ст.308 КАС України, колегія суддів переглядає оскаржуване рішення в межах викладених доводів апеляційної скарги та погоджується з висновком суду першої інстанції в оскаржуваній частині.

Згідно з п.41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Оскільки, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції надав належну оцінку наявним у справі доказам та зробив вірний висновок щодо часткового задоволення позовних вимог.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного та приймаючи до уваги, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного судового рішення вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку, та прийняв законне і обґрунтоване судове рішення, висновки суду відповідають обставинам справи, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу відділу №1 у м. Вінниці Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 23 листопада 2023 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених пп. "а"-"г" п.2 ч.5 ст. 328 КАС України.

Головуючий Драчук Т. О.

Судді Полотнянко Ю.П. Смілянець Е. С.