Справа № 160/1670/24
Суддя: Ільков Василь Васильович
Дата ухвалення: 2024-01-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

19 січня 2024 р.Справа № 160/1670/24

Суддя Дніпропетровського окружного адміністративного суду Ільков В.В., розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про встановлення факту перебування на утриманні,-

УСТАНОВИВ:

17.01.2024 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, в якому позивач просить суд:

- встановити факт перебування непрацездатної ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , на утриманні онука ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який загинув ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що 23 жовтня 2020 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 був призваний Покрово-Тернівським районним територіальним центром комплектування та соціальної підтримки на військову службу. З 23 лютого 2022 року по 20 квітня, та з 01 липня 2022 року по 21 листопада 2022 року ОСОБА_2 брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів Держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України. ОСОБА_2 с учасником бойових дій. Вказує, що ОСОБА_2 є онуком позивачки - ОСОБА_1 . За життя онука він постійно проживав зі своєю бабусею за адресою: АДРЕСА_1 . Інших родичів у ОСОБА_2 немає, батько ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_5 , а мати ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_6 . Позивач є людиною похилого віку, пенсіонером. За станом здоров`я вже багато часу потребувала сторонньої матеріальної допомоги, має діагнози ІХС, кардіосклероз, атеросклероз, гіпертонічна хвороба II ст., цукровий діабет тип II, діабетична ангіопатія нижніх кінцівок, оніходистрофія пальців ніг. ОСОБА_2 надавав матеріальну та фізичну допомогу бабусі, піклувався про неї. Дохід ОСОБА_2 був основним джерелом до існування ОСОБА_1 . Позивач ОСОБА_1 проживала однією сім`єю зі своїм онуком, матеріальної допомоги від інших членів сім`ї не отримувала. 21 листопада 2022 року під час виконання бойових завдань в районі проведення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії ОСОБА_2 загинув внаслідок здавлення грудної клітки та живота, асфіксії. Позивач займалась похованням онука самостійно, як єдиний член його сім`ї. Позивач вказує, що позивач ОСОБА_5 , як непрацездатний член сім`ї загиблого військовослужбовця ОСОБА_2 перебувала на його утриманні на дату смерті та має право на пенсію у зв`язку із втратою годувальника. Заявниця з онуком спільно проживали, мали взаємні сімейні права та обов`язки, піклувались один про одного. 03 березня 2023 року позивач звернулась до Покрово-Тернівського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки із заявою та передбаченим законодавством переліком документів про виплату одноразової грошової допомоги відповідно до п. 2 постанови КМУ від 28.02.2022 р. №168. 28 березня 2023 року Покрово-Тернівським районним територіальним центром комплектування та соціальної підтримки заява ОСОБА_1 з документами була направлена для розгляду Дніпропетровським ОТЦК та СП і подальшої передачі до Міністерства оборони України для вирішення питання про виплату одноразової грошової допомоги. Згідно листа Міністерства оборони України від 12 вересня 2023 р. №7/20951/13, Комісія Міністерства оборони України дійшла висновку про повернення на доопрацювання документів, з підстав неможливості встановити, чи є бабуся (заявниця) загиблого непрацездатною (особою з інвалідністю), яка перебувала на утриманні військовослужбовця. На підставі викладено позивач просить суд встановити факт перебування непрацездатної ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , на утриманні онука ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який загинув ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, зокрема, чи немає підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви або відмови у відкритті провадження в адміністративній справі.

Визначаючись щодо належності розгляду цієї позовної заяви за правилами адміністративного судочинства, виходжу з такого.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 20 липня 2006 року у справі "Сокуренко і Стригун проти України" зазначає, що фраза "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін "суд, встановлений законом" у п. 1 ст. 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з … питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів". Європейський суд дійшов висновку, що національний суд не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом, і, таким чином, не міг вважатися судом, "встановленим законом".

Отже, поняття "суду, встановленого законом" зводиться не лише до правової основи самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад спірних правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Згідно із частиною першою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до положень пунктів 1, 2, 7 частини першої статті 4 КАС України адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг. Суб`єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Справи, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів, чітко визначені статтею 19 глави 2 КАС України. Так, за даною процесуальною нормою, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема:

1) спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження;

2) 1-1) спорах адміністратора за випуском облігацій, який діє в інтересах власників облігацій відповідно до положень Закону України "Про ринки капіталу та організовані товарні ринки", із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності;

2) спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби;

3) спорах між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень;

4) спорах, що виникають з приводу укладання, виконання, припинення, скасування чи визнання нечинними адміністративних договорів;

5) за зверненням суб`єкта владних повноважень у випадках, коли право звернення до суду для вирішення публічно-правового спору надано такому суб`єкту законом;

6) спорах щодо правовідносин, пов`язаних з виборчим процесом чи процесом референдуму;

7) спорах фізичних чи юридичних осіб із розпорядником публічної інформації щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності у частині доступу до публічної інформації;

8) спорах щодо вилучення або примусового відчуження майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності;

9) спорах щодо оскарження рішень атестаційних, конкурсних, медико-соціальних експертних комісій та інших подібних органів, рішення яких є обов`язковими для органів державної влади, органів місцевого самоврядування, інших осіб;

10) спорах щодо формування складу державних органів, органів місцевого самоврядування, обрання, призначення, звільнення їх посадових осіб;

11) спорах фізичних чи юридичних осіб щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності державного замовника у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України "Про оборонні закупівлі", крім спорів, пов`язаних із укладенням державного контракту (договору) про закупівлю з переможцем спрощених торгів із застосуванням електронної системи закупівель, а також зміною, розірванням і виконанням державних контрактів (договорів) про закупівлю;

12) спорах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів охорони державного кордону у справах про правопорушення, передбачені Законом України "Про відповідальність перевізників під час здійснення міжнародних пасажирських перевезень";

13) спорах щодо оскарження рішень Національної комісії з реабілітації у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років";

14) спорах із суб`єктами владних повноважень з приводу проведення аналізу ефективності здійснення державно-приватного партнерства;

15) спорах, що виникають у зв`язку з оголошенням, проведенням та/або визначенням результатів конкурсу з визначення приватного партнера та концесійного конкурсу;

16) спорах щодо здійснення державного регулювання, нагляду і контролю у сфері медіа.

Отже, КАС України регламентує порядок розгляду не всіх справ, а лише тих, які виникають у результаті здійснення суб`єктом владних повноважень управлінських функцій і розгляд яких безпосередньо не віднесено до підсудності інших судів.

В свою чергу, Цивільний процесуальний кодекс (далі - ЦПК) України передбачає, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19 ЦПК).

Відповідно до ч. 2 ст. 19 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного); 3) окремого провадження.

При цьому, згідно з ч. 7 ст. 19 ЦПК України окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Пунктом 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України передбачено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

У той же час пунктами 1, 2 частини 1 ст. 315 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами, перебування фізичної особи на утриманні.

Тобто справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами, перебування фізичної особи на утриманні розглядаються в порядку окремого провадження цивільного судочинства.

Як видно зі змісту позовної заяви, позивач звернулася до адміністративного суду з цим позовом для встановлення факту, що має юридичне значення, а саме перебування на утриманні свого онука ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який загинув ІНФОРМАЦІЯ_3 під час несення служби поблизу, для отримання грошової допомоги як члена сім`ї загиблого військовослужбовця.

Однак, суд наголошує, що до юрисдикції адміністративних судів згідно з вимогами статті 19 КАС України не віднесено розгляд справ щодо встановлення юридичних фактів, оскільки справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення вирішуються згідно з розділом IV Цивільного процесуального кодексу України.

Справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав, не мають ознак спору взагалі, а тим більше ознак публічно-правового спору. Саме тому такі справи розглядаються в порядку непозовного цивільного судочинства, але аж ніяк не в порядку адміністративного судочинства.

Заявлені у цій справі позовні вимоги щодо встановлення факту, що має юридичне значення, не є публічно-правовими вимогами, а тому не можуть бути розглянуті адміністративним судом. Відповідно, розгляд адміністративним судом такої справи з позиції Європейського Суду з прав людини трактуватиметься як розгляд справи неуповноваженим судом.

Щодо правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22.03.2023 у справі №290/289/22-ц, де вказано, що "оскільки вимоги пов`язані і доведенням наявності підстав для визнання (підтвердження) за позивачем певного соціально-правового статусу, на пов`язаного з будь-якими цивільними права та обов`язками, їх виникненням, існуванням та припиненням, за своїм предметом та можливими правовими наслідками такі вимоги пов`язані з публічно-правовими відносинами позивача з державою", то суд вважає за необхідне наголосити на тому, що забезпечення єдиного підходу до формування сталості та єдності судової практики, в тому числі визначення юрисдикційності того чи іншого спору, відповідно до статті 36 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" повинен забезпечити Верховний Суд. При цьому, на важливість забезпечення єдності та сталості судової практики вказують наявність в процесуальних кодексах України положень про те, що підставою перегляду судових рішень Великою Палатою Верховного Суду є порушення предметної чи суб`єктної юрисдикції. Зокрема, частиною шостою статті 346 КАС України передбачено, що крім випадків передбачених законом, справа підлягає передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду в усіх випадках, коли учасник справи оскаржує судове рішення з підстав порушення правил предметної, а відповідно до вимог статті 403 ЦПК України - предметної чи суб`єктної юрисдикції.

Оскільки рішення Великої Палати Верховного Суду з приводу розмежування предметної юрисдикції з цього питання відсутнє, а адміністративний суд позбавлений процесуальної можливості встановлювати будь-які юридичні факти, тим більше за правилами окремого провадження, визначеними Цивільним процесуальним кодексом України, то такий адміністративний суд не є судом, що встановлений законом щодо розгляду такої категорії справ.

Суд вкотре наголошує, що цю справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства, оскільки вимоги позову йдуть в розріз із положеннями статті 19 КАС України, якою визначено вичерпний перелік справ, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів.

Адміністративний суд позбавлений правових (законодавчих) можливостей установлювати (визнавати) будь-які юридичні факти.

Положенням пункту 1 частини першої статті 170 КАС України визначено, що суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

За таких обставин, оскільки даний спір не належить до розгляду в порядку адміністративного судочинства, а тому у відкритті провадження в адміністративній справі слід відмовити.

При цьому на виконання вимог ч. 6 ст. 170 КАС України суд роз`яснює позивачеві, що відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦПК України заява фізичної особи про встановлення факту, що має юридичне значення, розглядається за правилами цивільного процесуального законодавства за місцем проживання заявника.

Окремо суд звертає увагу позивача, що в порядку адміністративного судочинства можуть бути оскаржені рішення (дії чи бездіяльність) суб`єкта владних повноважень - Міністерства оборони України щодо відмови у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, тощо. І саме при розгляді справи щодо оскарження відповідних рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень адміністративний суд може надавати оцінку зазначеним обставинам сумісного проживання заявника із військовослужбовцем, що загинув, чи перебування на його утриманні для цілей визнання права на отримання одноразової грошової допомоги чи інших компенсаційних сум.

Тобто позивач не позбавлена права звернутися до адміністративного суду з позовом до Міністерства оборони України чи іншого компетентного органу, уповноваженого приймати рішення про призначення одноразової грошової допомоги сім`ям загиблих військовослужбовців, однак лише щодо спорів, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів згідно ст. 19 КАС України.

Керуючись ст.ст. 2, 4, 19, 170, 248, 256 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у відкритті провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про встановлення факту перебування на утриманні.

Копію ухвали невідкладно надіслати особі, яка подала позовну заяву, разом із позовною заявою та усіма доданими до неї матеріалами.

Роз`яснити позивачу, що повторне звернення тієї самої особи до адміністративного суду з адміністративним позовом з тих самих предмета і підстав та до того самого відповідача, як той, щодо якого постановлено ухвалу про відмову у відкритті провадження, не допускається.

Ухвала суду набирає законної сили в порядку та строки, встановлені ст. 256 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в порядку та строки, встановлені ст. 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.В. Ільков