Справа № 420/29314/23
Суддя: Бездрабко О.І.
Дата ухвалення: 2024-01-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2024 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Бездрабка О.І., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України у Одеській області (далі - відповідач-1), Головного управління Пенсійного фонду України у Донецькій області (далі - відповідач-2), в якій просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення № 81 від 06.09.2023 р. Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області у зв`язку з неврахуванням до загального страхового стажу ОСОБА_1 період роботи з 01.11.1981 р. по 11.09.2000 р.;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області повторно розглянути по суті заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком з урахуванням трудового (страхового) стажу згідно з записів у трудовій книжки від 22.07.1980 р. за період з 01.11.1981 р. по 11.09.2000 р.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що позивач звернувся до ГУ ПФУ в Одеській області із заявою про призначення пенсії за віком. Рішенням ГУ ПФУ в Донецькій області № 81 від 06.09.2023 р. позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком на підставі не зарахування до страхового стажу період роботи у колгоспі ім.Петровського з 01.11.1981 р. по 11.09.2000 р. через відсутність у записах про трудову діяльність підстав із зазначенням номеру та дати документу, довідки про фактично виконаний мінімум трудової участі у громадському господарстві. Також не зараховано періоди догляду до досягнення 3-х річного віку за ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 через відсутність відмітки про видачу паспорта. Позивач вважає рішення відповідача протиправним, а свої права порушеними, тому звернулася до суду з даним позовом.

Ухвалою від 30.10.2023 р. позовну заяву позовну заяву залишено без руху та надано позивачу десятиденний строк на усунення недоліків.

Позивач у встановлений суддею строк усунула недоліки позовної заяви і ухвалою від 03.11.2023 р. відкрито спрощене провадження у справі та надано відповідачам п`ятнадцятиденний строк для подачі відзивів на позовну заяву.

27.11.2023 р. від відповідача-1 надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого просить відмовити в задоволенні позову. Вказує на те, що оскаржуване рішення відповідача-2 прийнято у зв`язку із відсутністю необхідного страхового стажу. Також зазначає, що вимога стосовно повторного розгляду заяви позивача має бути заявлена до відповідача-2, як до органу, який за принципом розподілу заяв, розглядав відповідну заяву позивача.

28.11.2023 р. від відповідача-2 надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого просить відмовити в задоволенні позову. Вказує, що за результатами розгляду заяви позивача зараховано до страхового стажу період роботи у колгоспі ім.Петровського з 01.01.1999 р. по 11.09.2000 р. згідно даних в Реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування. Натомість період роботи у колгоспі ім.Петровського з 01.11.1981 р. по 01.01.1999 р. не зарахований через відсутність у записах про трудову діяльність підстав із зазначенням номеру та дати документу, довідки про фактично виконаний мінімум трудової участі у громадському господарстві. Також не зараховано періоди догляду до досягнення 3-х річного віку за ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 через відсутність відмітки про видачу паспорта. Будь-які інші відомості про обставини догляду за дитиною до досягнення 3-х річного віку не надавались. На підставі наведеного, вважає, що оскаржуване рішення є правомірним у зв`язку із відсутністю страхового стажу.

18.12.2023 р. позивач надав до суду відповідь на відзив відповідача-2, в якому заперечила проти доводів та аргументів, викладених у відзиві. Вказує, що записи в трудовій книжці позивача містять відмітки про кількість відпрацьованих днів за рік та кількість установлених мінімумів трудових днів, нарахування за рік. Також вказує на протиправність не зарахування до страхового стажу періодів догляду до досягнення 3-х річного віку, оскільки разом із заявою про призначення пенсії подано копії паспортів дітей позивача.

Дослідивши наявні у справі докази, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 31.08.2023 р. звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області із заявою про призначення пенсії за віком, до якої серед іншого додано копії трудової книжки та свідоцтва про народження дітей позивачем.

За принципом екстериторіальності вказана заява розглядалась відповідачем-2.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області № 81 від 06.09.2023 р. позивачу відмовлено у призначенні пенсії на підставі за віком через відсутність необхідного страхового стажу з підстав не зарахування періоду роботи у колгоспі ім.Петровського з 01.11.1981 р. по 11.09.2000 р. через відсутність у записах про трудову діяльність підстав із зазначенням номеру та дати документу, довідки про фактично виконаний мінімум трудової участі у громадському господарстві. Також не зараховано періоди догляду до досягнення 3-х річного віку за ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 через відсутність відмітки про видачу паспорта.

Вважаючи зазначене рішення відповідача-2 протиправним, позивач звернулася до суду із цим позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд виходить з наступних приписів законодавства.

Положеннями ч.2 ст.19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Право на соціальний захист відноситься до основоположних прав і свобод, які гарантуються державною і, за жодних умов не можуть бути скасовані, а їх обмеження не допускається, крім випадків, передбачених Конституцією України (ст.ст.22, 64 Конституції України).

Відповідно до п.6 ч.1 ст.92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Європейська соціальна хартія (переглянута) від 03.05.1996 р., ратифікована Законом України від 14.09.2006 р. № 137-V, яка набрала чинності з 01.02.2007 р. (далі - Хартія), визначає, що кожна особа похилого віку має право на соціальний захист (п.23 ч.І). Ратифікувавши Хартію, Україна взяла на себе міжнародне зобов`язання запроваджувати усіма відповідними засобами досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися права та принципи, що закріплені у частині І Хартії.

Отже, право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом, яке гарантується, в тому числі, міжнародними зобов`язаннями України.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел з 01.01.2004 р. визначені Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 р. № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV), який прийнятий на зміну положенням Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 р. № 1788-XII (далі - Закон № 1788-XII).

Згідно ст.1 Закону №1788-XII, зокрема, громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

Відповідно до ч.3 ст.4 Закону № 1058-IV виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Відповідно до ч.1 ст.26 Закону № 1058-IV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу, зокрема, з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років.

Згідно з ч.1 ст.24 Закону № 1058-IV, страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Частиною 2 статті 24 Закону № 1058-IV передбачено, що страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Отже, позивачу як особі, яка в 2022 році досягла віку в 60 років для призначення пенсії необхідно мати страховий стаж не менше 29 років.

Згідно з ч.4 ст.24 Закону № 1058-IV періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

У пункті 16 розділу XV "Прикінцеві положення" Закону № 1058-IV передбачено, що до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Відповідно до ч.1 та 2 ст.56 Закону № 1788-XII до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв. При обчисленні стажу роботи в колгоспі за період після 1965 року, якщо член колгоспу не виконував без поважних причин встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві, враховується час роботи за фактичною тривалістю.

Отже, законодавець передбачив зарахування до страхового стажу періоду роботи та членства у колгоспі і визначив для цього певні умови та порядок. Так, за період після 1965 року, якщо член колгоспу не виконував без поважних причин встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві, то враховується час роботи за фактичною тривалістю, якщо ж виконував встановлений мінімум трудової участі або не виконував з поважних причин, то зараховується весь період роботи.

Крім того, до ч.1 та 2 ст.56 Закону № 1788-XII до стажу роботи зараховується також:

ж) час догляду непрацюючої матері за малолітніми дітьми, але не довше ніж до досягнення кожною дитиною 3-річного віку.

За змістом ст.181 Кодексу законів про працю України, що узгоджується з положеннями ст.56 Закону № 1788-XII, відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трьох річного віку зараховується як до загального, так і до безперервного стажу роботи і до стажу за спеціальністю.

Отже, до загального стажу, що дає право на пенсію за віком, зараховується час догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку.

Відповідно до ст.62 Закону № 1788-XII основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

У пунктах 1 та 2 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 р. № 637 (далі - Порядок № 637) зазначено, що за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

Відповідно до пункту 3 Порядку № 637 за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження наявного трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які місять відомості про періоди роботи.

Згідно з пунктом 20 Порядку № 637 у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників. У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, до якого включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка.

Вказана позиція узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеній в постановах від 25.04.2019 р. у справі № 497/472/17, від 04.07.2019 р. у справі № 497/198/17.

Відповідно до статей 3, 48 Примірного статуту колгоспників, прийнятого ІІІ Всесоюзним з`їздом колгоспників 27.11.1969, затвердженого постановою ЦК КПРС і Ради Міністрів СРСР від 28.11.1969 р., громадяни СРСР приймались в члени колгоспу на підставі заяви, яка розглядалася спочатку правлінням колгоспу, після чого прийом у члени колгоспу проводиться загальними зборами колгоспників за поданням правління. Допускається залучення на роботу за трудовими договорами фахівців та інших працівників з боку лише в тих випадках, коли в колгоспі немає відповідних фахівців або коли сільськогосподарські та інші роботи не можуть бути виконані в необхідні терміни силами колгоспників (стаття 24 Примірного статуту 1969 року).

Порядок ведення трудових книжок колгоспників врегульований Основними положеннями про порядок видачі та ведення трудових книжок колгоспників, які затверджені постановою Ради Міністрів СРСР від 21.04.1975 р. № 310, та чинних на час розгляду справи (далі - Основні Положення).

Відповідно до пунктів 1, 2 Основних Положень, трудова книжка колгоспника є основним документом про трудову діяльність членів колгоспів. Трудові книжки ведуться на всіх членів колгоспу з моменту їх вступу в члени колгоспу.

До трудової книжки колгоспника, зокрема, заносяться: відомості про колгоспника: прізвище, ім`я, по батькові, дата народження, освіта, професія, спеціальність; відомості про роботу: призначення на роботу, переведення на іншу роботу, закінчення роботи; відомості про трудову участь: прийнятий в колгоспі річний мінімум трудової участі в громадському господарстві, його виконання (пункт 5 Основних Положень).

Згідно з пунктом 6 Основних Положень, всі записи в трудовій книжці засвідчуються у всіх розділах за час роботи в колгоспі підписом голови колгоспу або спеціально уповноваженої правлінням колгоспу особи та печаткою.

Також необхідно вказати на встановлений зразок трудової книжки колгоспника, відповідно до якого трудова книжка колгоспника містить окремі розділи: ІІІ "членство в колгоспі", де зазначаються відомості про прийом в члени колгоспу, припинення членства в колгоспі та причини такого припинення, відомості про документ, на підставі якого внесений запис; ІV "відомості про роботу" - відомості про прийом на роботу, переведення на іншу посаду, звільнення з роботи, із зазначенням причин та відомості про документ, на підставі якого внесений запис; V "трудова участь у громадському господарстві" - встановлений у колгоспі річний мінімум трудової участі в громадському господарстві, виконання річного мінімуму трудової участі, причини невиконання встановленого мінімум трудової участі, відомості про документ, на підставі якого внесений запис.

Відповідно до пункту 8 Основних Положень, трудові книжки зберігаються в правлінні колгоспу як бланки суворої звітності, а при припиненні членства в колгоспі видаються їх власникам на руки.

Отже, виходячи з наведеного, можна дійти висновку про те, що трудова діяльність членів колгоспів підтверджується трудовою книжкою колгоспника встановленого зразка, що є основним документом про трудову діяльність членів колгоспів, та до якої вносяться відомості, зокрема про прийом роботу, переведення на іншу посаду, звільнення з роботи, а також трудову участь у громадському господарстві (встановлений у колгоспі річний мінімум трудової участі в громадському господарстві, виконання річного мінімуму трудової участі, причини невиконання встановленого мінімуму трудової участі).

Судом встановлено, що оскаржуваним рішенням не зарахований період роботи у колгоспі ім.Петровського з 01.11.1981 р. по 01.01.1999 р. через відсутність у записах про трудову діяльність підстав із зазначенням номеру та дати документу, довідки про фактично виконаний мінімум трудової участі у громадському господарстві.

Відповідно до запису № 3 трудової книжки позивача від 22.07.1980 р., 01.11.1981 р. ОСОБА_1 прийнята в члени колгоспу ім.Петровського згідно поданої заяви. Підстава для внесення запису до трудової книжки - наказ № 17 від 01.11.1981 р. Також в даному записі вказано трудову діяльність позивача у колгоспі ім.Петровського:

- 1981 рік, встановлений колгоспом трудовий мінімум річного мінімуму - 288; виконання річного мінімуму - 200;

- 1983 рік, встановлений колгоспом трудовий мінімум -250, виконання річного мінімуму - 41, зазначено поважну причини невиконання - догляд за дитиною;

- 1985 рік, встановлений колгоспом трудовий мінімум - 250, виконання річного мінімуму - 183;

- 1986 рік, встановлений колгоспом трудовий мінімум - 250, виконання річного мінімуму - 241;

-1987 рік, встановлений колгоспом трудовий мінімум -250, виконання річного мінімуму - 241, зазначено поважну причини невиконання - догляд за дитиною;

-1988 рік, встановлений колгоспом трудовий мінімум - 250, виконання річного мінімуму - 265;

- 1989 рік, встановлений колгоспом трудовий мінімум - 250, виконання річного мінімуму - 282;

- 1990 рік, встановлений колгоспом трудовим мінімум 250, виконання річного мінімуму -278;

-1991 рік, встановлений колгоспом трудовим мінімум - 250, виконання річного мінімуму - 297;

- 1992 рік, встановлений колгоспом трудовим мінімум 250, виконання річного мінімуму -275;

- 1993 рік, встановлений колгоспом трудовим мінімум -260, виконання річного мінімуму - 319;

- 1994 рік, встановлений колгоспом трудовим мінімум 260, виконання річного мінімуму -287;

-1995 рік, встановлений колгоспом трудовим мінімум 250, виконання річного мінімуму -317;

- 1996 рік, встановлений колгоспом трудовим мінімум 260, виконання річного мінімуму -343;

-1997 рік, встановлений колгоспом трудовим мінімум 250, виконання річного мінімуму -340;

-1998 рік, встановлений колгоспом трудовим мінімум 250, виконання річного мінімуму - 336;

-1999 рік, встановлений колгоспом трудовим мінімум 250, виконання річного мінімуму - 350;

-2000 рік, встановлений колгоспом трудовий мінімум 250, виконання річного мінімуму -257.

Згідно запису № 6 - з 11.09.2000 р. звільнена за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП.

Відповідно до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 р. № 301 "Про трудові книжки працівників", відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених закономвипадках іншу відповідальність.

Тобто, законодавцем покладено обов`язок ведення трудових книжок на адміністрацію підприємств, тому її не належне ведення не може позбавити позивача права на включення спірного періоду роботи до його страхового стажу і на отримання пенсії з його врахуванням.

Отже, недотримання правил ведення трудової книжки, або ж видання довідок може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а тому й не може впливати на його особисті права.

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 06.02.2018 р. по справі № 677/277/17.

Як вбачається з трудової книжки позивача від 22.07.1980 р., позивач у період з 01.11.1981 р. по 11.09.2000 р. працювала в колгоспі ім.Петровського, про що є відповідні записи в трудової книжці. Всі записи в трудовій книжці за цей період роботи засвідчені підписами уповноваженої особи колгоспу, печаткою колгоспу та не мають недоліків.

Верховний Суд у постанові від 24.05.2018 р. у справі № 490/12392/16-а висловив позицію про те, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для не врахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.

Більш того, в трудової книжці позивача на сторінках 4 та 5 "Трудова участь в колгоспі ім.Петровського" зазначено, щорічно, прийнятий колгоспом річний мінімум трудової участі з 1981 рік - 200 трудоднів (людино-днів), з 1983 по 1992 роки - 250 трудоднів (людино-днів), з 1993 по 1995 роки - 260 трудоднів (людино-днів), з 1996 - по 2000 роки - 250 трудоднів (людино-днів). При цьому виконаний позивачем річний мінімуму трудоднів є більшим, ніж встановлено колгоспом, за винятком 1983 та 1987 років з огляду на поважну причину невиконання - догляд за дитиною.

Крім того, Верховний Суд у постанові від 21.02.2018 р. у справі №687/975/17 вказав, що на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці. Працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення документів на підприємстві, неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки чи іншої документації з вини адміністрації підприємства, відтак вказані обставини не можуть бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань з призначення пенсії за віком.

Таким чином на позивача не слід покладати ризик негативних наслідків (позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії по віку) за формальні недоліки, які містить трудова книжка або уточнюючі довідки, позаяк такі недоліки не пов`язані із виною позивача.

Доводи пенсійного органу про відсутність у записах про трудову діяльність підстав із зазначенням номеру та дати документу, довідки про фактично виконаний мінімум трудової участі у громадському господарстві, суд вважає безпідставними, оскільки надана позивачем трудова книжка містить належні та достатні відомості щодо періодів і виконуваної позивачем роботи, а також можливо встановити мінімум трудової участі та відпрацьовані трудодні позивача за період роботи в колгоспі з 01.11.1981 р. по 11.09.2000 р.

При цьому, належних доказів в підтвердження недостовірності та неправдивості інформації, що міститься в трудовій книжці позивача, матеріали справи не містять, а остання в судовому порядку недійсною не визнавалась.

Окрім цього, суд звертає увагу, що відповідно до підпункту 2 пункту 6 Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також про об`єднані управління, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 22.12.2014 р. № 28-2, відповідно до якого, Управління має право отримувати безоплатно в установленому законодавством порядку від державних органів та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій усіх форм власності і від фізичних осіб-підприємців відомості про нарахування, обчислення і сплату страхових внесків, а також інші відомості, необхідні для здійснення покладених на управління Фонду завдань.

Таким чином, відповідачі не позбавлені права, зокрема, у разі виникнення певних сумнівів щодо достовірності записів трудової книжки, чи відсутності окремих документів у архівних установах, для підтвердження стажу роботи, звертатись із відповідними листами, запитами до підприємств, установ, організацій, з метою отримання певної інформації, в тому числі, уточнюючої довідки чи документів, що містять відомості про періоди роботи, характер праці тощо.

З огляду на викладені обставини, суд вважає, що відповідач-2 діяв всупереч законодавству у сфері пенсійного забезпечення, не зарахувавши до загального страхового стажу період трудової діяльності в колгоспі ім.Петровського згідно записів у трудовій книжці позивача з 01.11.1981 р. по 01.01.1999 р.

Щодо зарахування до страхового стажу позивача періодів догляду до досягнення дітьми 3-х річного віку, суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що позивач є матір`ю ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 . Між сторонами відсутній спір, що до заяви про призначення пенсії від 31.08.2023 р. позивачем додавалось, окрім іншого, і свідоцтва про народження дітей. Доказів неправдивості або недостовірні відомостей, що зазначені у свідоцтвах матеріали справи не містять.

Згідно оскаржуваного рішення, позивачу період догляду за дітьми до досягнення ними трирічного віку не зараховано так як відсутня відмітка про отримання паспорта.

Суд вважає такі доводи відповідача безпідставними. Відповідачем-2 не аргументовано необхідність подання свідоцтва про народження дитини з обов`язковим штампом про отримання паспорта з посиланням на відповідні вимоги законодавства. Відсутні і докази письмового повідомлення позивача про необхідність подання додаткових документів.

Відповідачем-2 у відзиві на позов зазначено, що пунктом 11 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній № 637, визначено, що час догляду непрацюючої матері за малолітніми дітьми встановлюється на підставі свідоцтва про народження дитини або паспорта.

Позивачем до заяви про призначення пенсії додано відповідні свідоцтва, а тому суд дійшов висновку, що відмовляючи зараховувати до загального трудового стажу позивача періоди догляду за дитиною до трьох років, відповідач діяв не на підставі та не у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, оскільки норми чинного законодавства не містять обов`язку щодо наявності штампу про отримання паспорта на свідоцтві про народження.

Таким чином, відповідачем-2 під час прийняття рішення № 81 від 06.09.2023 р. про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком не враховано усі обставини та положення законодавства, що мають значення для призначення пенсії позивачу, як наслідок, відповідач допустив неналежний розгляд поданої позивачем заяви і документів та, відповідно, прийнято необґрунтоване рішення про відмову позивачу у зарахуванні певних періодів роботи до стажу позивача, що дає право на призначення пенсії за віком.

Отже, рішення № 81 від 06.09.2023 р. є протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

Крім того, відповідно до висновків щодо застосування норм права, викладених у постанові Верховного Суду від 04.04.2019 р. у справі № 204/362/17, єдиним органом, до повноважень якого належить вирішення питання щодо наявності чи відсутності у особи права на призначення пенсії, є територіальний орган Пенсійного фонду, до якого особа звернулася із відповідною заявою.

Враховуючи, що позивач із заявою звернулась до ГУ ПФУ в Одеській області, яка надалі за принципом екстериторіальності передана ГУ ПФУ в Донецькій області, суд відхиляє доводи відповідача-1 про покладення обов`язку повторного розгляду заяви позивача про призначення пенсії за віком на відповідача-2.

Таким чином, з метою повного та ефективного захисту прав позивача суд вважає за необхідне визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області № 81 від 06.09.2023 р. щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Одеській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 31.08.2023 р. про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", з урахуванням висновків суду.

Відповідно до ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч.2 ст.77 КАС України).

З огляду на викладені обставини та норми законодавства, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Оскільки за результатами розгляду адміністративної справи суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог лише у зв`язку з неправильним визначенням способу поновлення порушеного права позивача, за який судовий збір не стягується, то з відповідача за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір у сумі 1073,60 грн.

Керуючись ст.ст.9, 14, 73-78, 90, 139, 143, 242-246, 250, 255, 263 КАС України, суд -

вирішив:

Позовну заяву ОСОБА_1 (зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , проживаюча за адресою: АДРЕСА_2 , рнокпп НОМЕР_4 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (65012, м.Одеса, вул.Канатна, буд.83, ), Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (84122, Донецька обл., м.Слов`янськ, вул.Соборна, буд.3, ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (84122, Донецька обл., м.Слов`янськ, вул.Соборна, буд.3, ) № 81 від 06.09.2023 р. про відмову ОСОБА_1 (зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , проживаюча за адресою: АДРЕСА_2 , рнокпп НОМЕР_4 ) у призначенні пенсії за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області (65012, м.Одеса, вул.Канатна, буд.83, ) повторно розглянути заяву ОСОБА_1 (зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , проживаюча за адресою: АДРЕСА_2 , рнокпп НОМЕР_4 ) від 31.08.2023 р. про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", з урахуванням висновків суду.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (84122, Донецька обл., м.Слов`янськ, вул.Соборна, буд.3, ) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , проживаюча за адресою: АДРЕСА_2 , рнокпп НОМЕР_4 ) судовий збір в сумі 1073 (одна тисяча сімдесят три) грн. 60 коп.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя О.І. Бездрабко