Справа № 200/3144/23
Суддя: Блохін Анатолій Андрійович
Дата ухвалення: 2024-01-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2024 року справа №200/3144/23

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого Блохіна А.А., суддів Казначеєва Е.Г., Сіваченко І.В., розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 14 серпня 2023 року у справі № 200/3144/23 (головуючий І інстанції Лазарєв В.В.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

У С Т А Н О В И В:

У липні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області (далі УПФ), в якому просить: 1) визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не зарахування до стажу роботи на території Російської Федерації у період з 2012 по 2022 роки, а також не здійснення перерахунку пенсії на підставі довідки №330 від 24.06.21 року про заробітну плату за період з 1993 по 1998 роки; 2) зобов`язати зарахувати стаж роботи на території Російської Федерації у період з 2012 по 2022 роки та здійснити перерахунок пенсії з урахуванням вказаного стажу; 3) зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області здійснити перерахунок пенсії з 25.11.2022 року на підставі довідки №330 від 24.06.21 про заробітну плату за період з 1993 по 1998 роки.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 25.11.2022 року звернувся до відповідача із заявою про перерахунок пенсії. Проте відповідач відмовив у перерахунку пенсії, оскільки документи, підготовлені на непідконтрольній території, органами Пенсійного фонду України не реєструються та не виконуються.

На думку позивача УПФ протиправно відмовило у перерахунку пенсії, оскільки перевірка достовірності, виданих документів покладається на пенсійний орган, а сумніви останнього щодо обґрунтованості їх видачі самі но собі не можуть бути підставою для відмови у неврахуванні заробітної плати при призначенні позивачу пенсії.

У зв`язку з чим позивач звернувся до суду з цим позовом.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 14 серпня 2023 року у справі № 200/3144/23 позов задоволено частково, внаслідок чого визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області щодо незарахування до страхового та пільгового стажу періодів роботи ОСОБА_1 з 01.11.2012 року до 06.06.2013 року, з 23.10.2013 року до 08.06.2014 року, з 25.08.2014 року до 15.12.2014 року, з 25.11.2015 року до 05.04.2016 року, з 27.09.2018 року до 25.12.2018 року, з 22.03.2019 року до 03.07.2019 року, з 07.12.2019 року до 30.03.2020 року, з 10.10.2020 року до 29.04.2021 року, з 25.09.2021 року до 31.03.2022 року. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області здійснити перерахунок пенсії ОСОБА_1 із зарахуванням до страхового та пільгового стажу періодів роботи з 01.11.2012 року до 06.06.2013 року, з 23.10.2013 року до 08.06.2014 року, з 25.08.2014 року до 15.12.2014 року, з 25.11.2015 року до 05.04.2016 року, з 27.09.2018 року до 25.12.2018 року, з 22.03.2019 року до 03.07.2019 року, з 07.12.2019 року до 30.03.2020 року, з 10.10.2020 року до 29.04.2021 року, з 25.09.2021 року до 31.03.2022 року, до страхового стажу періодів роботи з 25.07.2016 року до 09.04.2017 року, з 18.10.2017 року до 12.01.2018 року, з 18.04.2018 року до 18.09.2018 року. Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області щодо не здійснення перерахунку пенсії ОСОБА_1 з урахуванням довідки №330 від 24.06.21 року про заробітну плату. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області здійснити з 25.11.2022 року перерахунок пенсії ОСОБА_1 з урахуванням довідки №330 від 24.06.21 року про заробітну плату. У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Відповідач не погодився з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржене судове рішення та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що документи необхідні для призначення пенсії (довідки про стаж роботи або навчання до 01.12.1991, уточнюючі довідки про пільговий характер роботи, про цивільний стан особи та інші документи враховуються при призначенні пенсії за умови проставлення апостиля компетентним органом держави, в якій документ був складений, передбаченого статтею 4 Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів від 05 жовтня 1961 року).

Справу розглянуто в порядку письмового провадження у відповідності до ст. 311 КАС України.

Відповідно до вимог ч. 1,2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів заслухала доповідь судді-доповідача, перевірила матеріали справи, вивчила доводи апеляційної скарги, і дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває на обліку в УПФ та отримує пенсію, відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

25 листопада 2022 року позивач звернувся до УПФ із заявою про перерахунок пенсії.

До вказаної заяви позивачем додано: довідку про суму заробітної плати №003К-000015 від 03.07.19, що видана ТОВ Друза (Російська Федерація); довідку про суму заробітної плати за період з 2012 по 2019 роки №51 від 03.07.19, що видана ТОВ Друза (Російська Федерація); карту спеціальної зони праці гірника на теологічних пробах №420, що видана ТОВ Друза (Російська Федерація); карту спеціальної зони праці майстра буропідривних робіт №1/0898, що видана ТОВ Друза (Російська Федерація); карту атестації робочого місця за умовами праці №223 головного інженера шахти, що видана ТОВ Друза (Російська Федерація); довідку ТОВ Друза (Російська Федерація) про місце та характер виконуваної роботи на підприємстві за період з 2012 по 2022 роки; трудовий договір з АТ Севзолото (Російська Федерація) №03.07.09.0400 від 10.10.2020; трудовий договір з АТ Севзолото (Російська Федерація) №03.07.09.0426 від 25.09.2021; довідку, що уточнює особливий характер роботи в АТ Севзолото (Російська Федерація), №4/12-7 від 01.04.2022; карту спеціальної оцінки умов праці №395 (головний інженер шахти), що видана АТ Севзолото (Російська Федерація); карту спеціальної оцінки умов праці №412 (підривник), що видана АТ Севзолото (Російська Федерація); довідку про суму заробітної плати за період з 2016 по 2018 роки №б/н від 20.08.18, що видана ЗАТ Ленсиб (Російська Федерація); довідку про заробітну плату в Макіїввугілля за період з 1993 по 1998 роки.

Листом від 09.12.2022 року Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області повідомило позивача, що документи, підготовлені на непідконтрольній території, органами Пенсійного фонду України не реєструються та не виконуються, про що складено відповідний акт від 25.11.2022 року.

Позивач оскаржує вищевказані дії відповідача, як такі, що вчинені з порушенням норм чинного законодавства та порушують його конституційні права.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно частини 1 статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до якої громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначені Законом України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування від 09.07.2003 № 1058-IV (у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) (далі Закон № 1058-IV).

Згідно із пунктом 1 частини 1 статті 8 Закону № 1058-ІV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Пунктом 1 частини 1 статті 9 Закону № 1058-ІV визначено, що відповідно до цього Закону за рахунок коштів Пенсійного фонду в солідарній системі призначаються у т. ч. пенсія за віком.

Частиною 4 статті 24 Закону № 1058-ІV визначено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Пунктом 3 Порядку застосування Списків №1 та № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників при обчисленні стажу роботи, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, затвердженим наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 18 листопада 2005 року № 383, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 01 грудня 2005 року за № 1451/11731, встановлено, що при визначені права на пенсію за віком на пільгових умовах застосовуються Списки, що чинні на період роботи особи. При цьому, до пільгового стажу роботи зараховується весь період роботи на відповідних посадах або за професіями незалежно від дати внесення цієї посади чи професії до Списків за умови підтвердження документами відповідних умов праці за час виконання роботи до 21 серпня 1992 року та за результатами проведення атестації робочих місць за умовами праці після 21 серпня 1992 року.

Списки № 1, 2 затверджені постановою Ради Міністрів СРСР від 22 серпня 1956 року №1173 застосовуються до пільгової роботи до 31 грудня 1991 року; якщо пільгова робота продовжується після 01 січня 1992 року (або тільки почалася після цієї дати), але не більше як до 11 березня 1994 року, - застосовуються Списки № 1, 2, затверджені постановою Кабінету Міністрів СРСР від 26 січня 1991 року № 10; якщо пільгова робота продовжується після 11 березня 1994 року (або тільки почалась після цієї дати), але не більше як до 16 січня 2003 року, - застосовуються Списки № 1, 2, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 1994 року № 162.

При вирішенні питання зарахування до пільгового стажу періодів роботи, набутих на території Російської Федерації, слід керуватися Угодою між Урядом України і Урядом Російської Федерації про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і Росії, які працюють за межами кордонів своїх країн, від 14 січня 1993 року та Угодою про гарантії прав громадян держав-учасниць співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року (які були чинними на момент набуття спірного стажу роботи).

Відповідно до частини другої статті 6 Угоди Про гарантії прав громадян держав-учасників Співдружності незалежних Держав в галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав-учасників угоди зараховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР до набрання сили вказаної угоди.

Згідно із абзацами 2, 3 статті 6 Угоди між Урядом України і Урядом РФ Про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і Росії, які працюють за межами кордонів своїх країн від 14 січня 1993 року трудовий стаж, включаючи стаж який обчислюється у пільговому порядку, і стаж роботи за спеціальністю, набутий у зв`язку з трудовою діяльністю на територіях обох Сторін, взаємно визнається Сторонами. Обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність. Сторонами визнаються дипломи, свідоцтво, інші документи державного зразка про рівень освіти і кваліфікації, які видані відповідними компетентними органами Сторін, без легалізації.

Частиною другою статті 4 Угоди Про співробітництво в галузі трудової міграції та соціального захисту трудівників-мігрантів від 15 квітня 1994 року, підписаної Урядами Азербайджанської Республіки, Республіки Вірменія, республіки Білорусь, Республіки Грузія, Республіки Казахстан, Киргизької Республіки, Республіки Молдова, РФ, Республіки Таджикистан, Туркменістану, Республіки Узбекистан, України, передбачено, що трудовий стаж, зокрема стаж на пільгових підставах і за спеціальністю, взаємно визнається Сторонами.

Зміст зазначених норм дає підстави для висновку про те, що обчислення стажу здійснюється згідно із законодавством держави, на території якої відбувалась трудова діяльність; пільговий стаж, набутий на території однієї з цих двох держав, визнається іншою державою.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом, зокрема у постановах від 29.03.2023 року у справі №360/4129/20, від 14.11.2019 у справі №676/6166/16-а, від 16.04.2020 у справі №555/2250/16-а та від 20.07.2020 у справі № 174/421/17(2-а/174/64/2017).

Під час розгляду справи, судом встановлено, що у відповідності до записів у трудовій книжці позивача, ОСОБА_1 працював: у ТОВ Друза (Російська Федерація) з 01.11.2012 року до 06.06.2013 головним інженером шахти дільниці підземної добичі; з 23.10.2013 року до 08.06.2014 року головним інженером шахти дільниці підземної добичі; з 25.08.2014 року до 15.12.2014 року майстром гірничим підземним на дільниці геолого-розвідних робіт; з 25.11.2015 року до 05.04.2016 майстром гірничим на дільниці відкритих гірничих робіт; з 27.09.2018 року до 25.12.2018 року майстром гірничим та гірничим майстром буро-вибухових робіт; з 22.03.2019 року до 03.07.2019 року гірничим майстром буро-вибухових робіт; з 07.12.2019 року до 30.03.2020 року гірничим майстром буро-вибухових робіт; у АТ Севзолото (Російська Федерація): з 10.10.2020 року до 29.04.2021 року головним інженером шахти дільниці підземної добичі; з 25.09.2021 року до 31.03.2022 року технічним керівником та підривником дільниці підземного видобутку у АТ Севзолото.

Також в матеріалах справи містяться довідки про підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній №7 від 01.04.2022 року та №4/12-7 від 01.04.2022 року.

З довідки №7 від 01.04.2022 року вбачається, що ОСОБА_1 працював у ТОВ Друза на посадах (професіях) гірничого робочого, майстра гірничого на дільницях з відкритих гірничих робіт, головного інженера шахти на дільницях підземних робіт з повним робочим днем при повному робочому тижні, що передбачено Списком №1, 1010100в-20735 та Списком №2, 2010100б-2322.

З довідки №4/12-7 від 01.04.2022 вбачається, що ОСОБА_1 працював у АТ Севзолото з видобутку кольорових металів відкритим способом з повним робочим днем при повному робочому тижні за професіями (посадами): головний інженер шахти дільниці підземного видобутку, що передбачено Списком №1, 1010100в-20735; технічний керівник кар`єру, що передбачено Списком № 2, 047, підривник на дільниці підземного видобутку що передбачено Списком № 1, 1010300а-11429.

З огляду на наведене, суд дійшов висновку, що записи у трудовій книжці, довідки про підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, підтверджують характер роботи позивача у період) з 01.11.2012 року до 06.06.2013 року, з 23.10.2013 року до 08.06.2014 року, з 25.08.2014 року до 15.12.2014 року, з 25.11.2015 року до 05.04.2016 року, з 27.09.2018 року до 25.12.2018 року, з 22.03.2019 року до 03.07.2019 року, з 07.12.2019 року до 30.03.2020 року, з 10.10.2020 року до 29.04.2021 року, з 25.09.2021 року до 31.03.2022 року, що надає право включення вищевказаних періодів роботи до стажу, який дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах.

Щодо періодів роботи позивача у ЗАТ Ленсиб з 25.07.2016 року до 09.04.2017 року, з 18.10.2017 року до 12.01.2018 року, з 18.04.2018 року до 18.09.2018 року суд зазначає наступне.

Зі змісту положень закону №1058-IV вбачається, що однією з умов призначення пільгової пенсії є зайнятість особи на роботах зі шкідливими і важкими умовами праці упродовж повного робочого дня.

Суд зазначає, що під повним робочим днем вважається виконання роботи в умовах, передбачених Списками, не менше 80 відсотків робочого часу. Сюди ж включається час проведення підготовчих, допоміжних, поточних ремонтних робіт, а також робіт поза своїм робочим місцем з метою забезпечення виконання своїх трудових функцій (роз`яснення Міністерства соціального захисту населення і Міністерства праці від 10.05.94 №01-3/406-02-2 та № 06-1649).

Отже, для зарахування до пільгового стажу необхідні відомості про норму годин, яку позивач зобов`язаний відпрацювати в обліковому періоді на роботах зі шкідливими умовами праці.

Разом з цим, для підтвердження особливого характеру роботи та умов праці, позивачем не надано довідки про підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній.

Надана позивачем довідка про розмір заробітної плати від 20.08.18, що видана ЗАТ Ленсиб (Російська Федерація) не містить інформації про норму годин, яку позивач відпрацював в обліковому періоді на роботах зі шкідливими умовами праці.

З огляду на наведене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для зарахування періодів роботи з 25.07.2016 року до 09.04.2017 року, з 18.10.2017 року до 12.01.2018 року, з 18.04.2018 року до 18.09.2018 року до пільгового стажу.

Разом з цим, як вже зазначалось судом, обчислення стажу здійснюється згідно із законодавством держави, на території якої відбувалась трудова діяльність.

Згідно із статтею 2 Федерального Закону Російської Федерації №173-ФЗ від 17.12.2001 Про трудові пенсії в Російській Федерації, страховий стаж - та, що враховується при визначенні права на трудову пенсію, сумарна тривалість періодів роботи та (або) іншої діяльності, протягом якої сплачувались страхові внески до Пенсійного Фонду Російської Федерації, а також інші періоди, що зараховуються до страхового стажу.

Відповідно до частини першої статті 10 наведеного вище Федерального Закону №173-ФЗ до страхового стажу включаються періоди роботи та (або) іншої діяльності, які виконувались на території Російської Федерації особами, вказаними в частині першій статті 3 даного Федерального закону, за умови, що за ці періоди сплачувались страхові внески до Пенсійного Фонду Російської Федерації.

При підрахунку страхового стажу періоди, що передбачені статтями 11 та 12 даного Федерального закону, до реєстрації громадянина як застрахованої особи відповідно до Федерального закону від 01.04.1996 № 27-ФЗ Про індивідуальний (персоніфікований) облік в системі обов`язкового пенсійного страхування підтверджуються на підставі відомостей індивідуального (персоніфікованого) обліку за вказаний період та (або) документів, що видаються роботодавцями або відповідними державними (муніципальними) органами в порядку, який встановлений законодавством Російської Федерації (частина перша статті 14 Федерального Закону № 173-ФЗ).

Згідно із частиною другою статті 14 Федерального Закону № 173-ФЗ при підрахунку страхового стажу періоди, що передбачені статтями 11 та 12 даного Федерального закону, після реєстрації громадянина як застрахованої особи відповідно до Федерального Закону від 1 квітня 1996 року № 27-ФЗ "Про індивідуальний (персоніфікований) облік в системі обов`язкового пенсійного страхування" підтверджуються на підставі відомостей індивідуального (персоніфікованого) обліку.

Аналогічні за змістом положення щодо визначення страхового стажу, періодів роботи та (або) іншої діяльності, що включаються до страхового стажу, та правил обчислення та порядку підтвердження страхового стажу містяться і у Федеральному Законі Російської Федерації від 28.12.2013 № 400-ФЗ Про страхові пенсії (статті 3, 11, 14).

Обов`язковою умовою для включення зазначеного періоду роботи, яка виконувалась на території Російської Федерації, до страхового стажу є сплата страхових внесків до Пенсійного Фонду Російської Федерації за цей період.

Водночас, суд звертає увагу на принцип пропорційності, який вимагає співрозмірного обмеження прав і свобод людини для досягнення публічних цілей - органи влади, зокрема, не можуть покладати на громадян зобов`язання, що перевищують межі необхідності, які випливають із публічного інтересу, для досягнення цілей, які прагнуть досягнути за допомогою застосовуваної міри (або дій владних органів). Вказаний принцип передбачає наявність розумного співвідношення між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе індивідуальний і надмірний тягар.

Чинними міжнародними угодами визначено взаємне зарахування стажу роботи, набутого у країні - учасниці угоди відповідно до законодавства країни-роботодавця. Сам факт офіційного працевлаштування позивача підтверджується записами в трудовій книжці. Будь-яких доказів, які б підтверджували не відрахування страхових внесків до пенсійних органів РФ, у суду немає.

При цьому ухвалою Конституційного Суду РФ від 10.07.2007 №9-П визнано пункт 1 статті 10 Федерального закону "Про трудові пенсії в Російській Федерації" таким, що не відповідає Конституції Російської Федерації в частині положення, при якому несплата або неповна сплата страхувальником (роботодавцем) страхових внесків за певні періоди трудової діяльності дозволяє не включати такі періоди до страхового стажу особи, що враховується при визначенні права на трудову пенсію.

Внаслідок відсутності інформації щодо сплати страхових внесків за спірний період позивач позбавлений соціальної захищеності та страхового стажу за період роботи на вказаному товаристві, що є неприпустимим та таким, що суперечить основним конституційним засадам в сфері соціального захисту.

Відсутність відомостей щодо сплати страхових внесків, як підстава для відмови призначенні пенсії, є протиправними, оскільки покладають на пенсіонера надмірний індивідуальний тягар.

До того ж, позивач не повинен відповідати за ймовірне неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку щодо належної сплати страхових внесків, оскільки за правовою позицією Верховного Суду, викладеною, зокрема, у постановах від 17 липня 2019 року у справі №144/669/17, від 20 березня 2019 року у справі № 688/947/17 та від 01 березня 2021 року по справі № 423/757/17, несплата страхувальником страхових внесків (або відсутність інформації про таку сплату в системі персоніфікованого обліку) не може бути підставою для не зарахування до страхового стажу при перерахунку пенсії позивача періодів його роботи на такому підприємстві.

Як вбачається з трудової книжки, позивач працював в РФ у періоди з 25.07.2016 року до 09.04.2017 року, з 18.10.2017 року до 15.01.2018 року, з 18.04.2018 року до 18.09.2018 року.

Записи засвідчені чітким відтиском печатки вказаного товариства та не містять ні виправлень/підтирань, ні інших застережень, які б давали підстави сумніватись у їх правдивості.

Крім того, в матеріалах справи наявна довідка від 20.08.18, що видана ЗАТ Ленсиб (Російська Федерація), згідно якої наявна інформація про нарахування заробітної плати на вказаному підприємстві.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для зарахування до страхового стажу періодів роботи позивача з 25.07.2016 року до 09.04.2017 року, з 18.10.2017 року до 12.01.2018 року, з 18.04.2018 року до 18.09.2018 року.

Щодо позовних вимог про перерахунок пенсії з урахуванням довідки №330 від 24.06.21 про заробітну плату суд зазначає наступне.

До заяви про перерахунок пенсії позивачем додано довідку про заробітну плату для обчислення пенсії №330 від 24.06.21.

Суд звертає увагу, що неможливість проведення УПФ перевірки відповідності довідки первинним документам, не повинно покладати надмірного тягаря та обов`язку на позивача, така обставина не пов`язана з його волею.

Відповідна правова позиція викладена у постановах Верховного суду від 23.01.2018 року у справі № 583/392/17, від 20.03.2018 року у справі № 527/1655/17.

Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані намібійські винятки: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів.

Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі Лоізіду проти Туречиини (Loizіdоu v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах Кіпр проти Туреччини (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та Мозер проти Республіки Молдови та Росії (Mozer v. The Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі Мозер проти Республіки Молдови та Росії наголосив, що першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою] (Mozer v. The Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). При цьому, за логікою Міжнародного суду ООН і ЄСПЛ, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу.

Отже, у виняткових випадках, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу.

Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного суду від 31 березня 2021 року у справі №0440/6809/18.

У зв`язку з цим, суд вважає, що неврахування довідки №330 від 24.06.21 про заробітну плату є порушенням конституційних прав позивача на отримання належного пенсійного забезпечення.

Щодо доводів відповідача про необхідність проставлення апостиля компетентним органом держави, в якій документ був складений, що передбачено статтею 4 Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів від 05 жовтня 1961 року, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 1 Конвенції вона поширюється на офіційні документи, які були складені на території однієї з Договірних держав і мають бути представлені на території іншої Договірної держави.

Для цілей цієї Конвенції офіційними документами вважаються: a) документи, які виходять від органу або посадової особи, що діють у сфері судової юрисдикції держави, включаючи документи, які виходять від органів прокуратури, секретаря суду або судового виконавця; b) адміністративні документи; c) нотаріальні акти; d) офіційні свідоцтва, виконані на документах, підписаних особами у їх приватній якості, такі як офіційні свідоцтва про реєстрацію документа або факту, який існував на певну дату, та офіційні і нотаріальні засвідчення підписів.

Конвенція не поширюється: a) на документи, складені дипломатичними або консульськими агентами; b) на адміністративні документи, що мають пряме відношення до комерційних або митних операцій.

З аналізу наведених норм, суд дійшов висновку, що надані позиваечм довідки не є офіційними документами в розумінні Конвенції, а відтак відсуній обов`язок щодо проставлення апостилю на них.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частин 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про часткове задоволення позову.

Статтею 316 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, колегія суддів не знаходить правових підстав для задоволення апеляційної скарги і відповідно для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, правові висновки суду першої інстанції скаржником не спростовані.

Керуючись 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 14 серпня 2023 року у справі № 200/3144/23 - залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 14 серпня 2023 року у справі № 200/3144/23 - залишити без змін.

Повне судове рішення складено 18 січня 2024 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя А.А. Блохін

Судді Е.Г. Казначеєв

І.В. Сіваченко