Справа № 320/1038/23
Суддя: Кучма Андрій Юрійович
Дата ухвалення: 2024-01-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/1038/23 Суддя (судді) першої інстанції: Панова Г. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2024 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді Кучми А.Ю.,

суддів Аліменка В.О., Безименної Н.В.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 25 січня 2023 року (м. Київ, дата складання повного тексту не зазначається) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Голови Печерського районного суду міста Києва Козлова Руслана Юрійовича про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить:

- визнати протиправними дії голови Печерського районного суду міста Києва Козлова Руслана Юрійовича, які виразилися в тому, що він вдався до оцінки наявності або відсутності у Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду процесуальних підстав для перегляду ухвали від 01.10.2020 у справі № 757/40859/20-к, постановленої слідчим суддею Печерського районного суду м. Києва, та фактично відмовив їй у наданні витребуваних матеріалів з посиланням на те, що вирішення апеляційних скарг у даному провадженні належить до компетенції Київського апеляційного суду, а також зобов`язати голову Печерського районного суду міста Києва Козлова Руслана Юрійовича утриматися у подальшому від вчинення таких дій;

- визнати протиправною бездіяльність голови Печерського районного суду міста Києва Козлова Руслана Юрійовича щодо ненадання на запит судді-доповідача Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду матеріалів провадження у справі № 757/40859/20-к, а також зобов`язати голову Печерського районного суду міста Києва Козлова Руслана Юрійовича надати матеріали провадження у справі № 757/40859/20-к до Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 25 січня 2023 року у відкритті провадження відмовлено.

Суд першої інстанції виходив з того, що дана справа не є публічно-правовим спором і не підпадає під визначення адміністративної справи, а тому відповідно до пункту 1 частини першої статті 170 Кодексу КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження у даній адміністративній справі.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, позивачем подано апеляційну скаргу, у якій просить скасувати ухвалу суду та направити справу для продовження розгляду в суд першої інстанції. Апелянт мотивує свої вимоги тим, що судом першої інстанції неправильно та неповно досліджено докази і встановлено обставини у справі та порушено норми процесуального права. Зокрема, апелянт наголошує, що звернення позивача із позовною заявою спрямоване на захист прав та інтересів від порушення з боку суб`єкта владних повноважень, вчинене ним при здійсненні публічно-владних управлінських функцій, тому даний спір має розглядатися в порядку адміністративного судочинства.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду - без змін.

Згідно ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся з позовом до Голови Печерського районного суду міста Києва Козлова Руслана Юрійовича про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що головою Печерського районного суду міста Києва не було виконано запити Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду 15.10.2020, 11.11.2020, 28.01.2021, 17.02.2021 та 05.03.021 про невідкладне направлення до суду апеляційної інстанції матеріалів справи № 757/40859/20-к.

Так, на запит Апеляційної палати від 28.01.2021 листом від 29.01.2021 за вих. № 382/21 голова Печерського районного суду м. Києва повідомив про неможливість виконання вимог запиту, оскільки Апеляційна палата Вищого антикорупційного суду є судом апеляційної інстанції стосовно судових рішень Печерського районного суду м. Києва, які ухвалені до початку роботи Вищого антикорупційного суду у кримінальних провадженнях щодо злочинів, віднесених до підсудності останнього, а відповідне рішення колегії суддів Касаційного кримінального суду Верховного Суду про направлення провадження з одного суду апеляційної інстанції до іншого, постановлене в порядку ч. 3 ст. 34 КПК України, у даному випадку відсутнє.

Суд першої інстанції дійшов до висновку про наявність передбачених п.1 ч.1 ст.170 КАС України підстав для відмови у відкритті провадження.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, публічно-правовий спір - це спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи (пункти 1, 2 частини першої статті 4 КАС).

Пунктом 1 частини першої статті 19 КАС передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

У пункті 7 частини першої статті 4 КАС визначено, що суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

При цьому слід зазначити, що участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий, однак, сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Основною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Аналогічна права позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.02.2020 у справі №243/4405/17, від 19.05.2020 у справі №916/1608/18.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

З матеріалів справи вбачається, що сторонами у межах даної справи є ОСОБА_1 та голова Печерського суду міста Києва Козлов Руслан Юрійович.

Предметом спору є вимоги позивача про визнання протиправними дій голови Печерського районного суду міста Києва Козлова Руслана Юрійовича, які виразилися в тому, що він вдався до оцінки наявності або відсутності у Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду процесуальних підстав для перегляду ухвали від 01.10.2020 у справі № 757/40859/20-к, постановленої слідчим суддею Печерського районного суду м. Києва, та фактично відмовив їй у наданні витребуваних матеріалів з посиланням на те, що вирішення апеляційних скарг у даному провадженні належить до компетенції Київського апеляційного суду, а також зобов`язати голову Печерського районного суду міста Києва Козлова Руслана Юрійовича утриматися у подальшому від вчинення таких дій та визнання протиправною бездіяльності голови Печерського районного суду міста Києва Козлова Руслана Юрійовича щодо ненадання на запит судді-доповідача Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду матеріалів провадження у справі №757/40859/20-к, а також зобов`язати голову Печерського районного суду міста Києва Козлова Руслана Юрійовича надати матеріали провадження у справі № 757/40859/20-к до Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду.

Отже, предметом розгляду даної справи є надання оцінки діям суду під час розгляду кримінальної справи, зокрема невчинення судом (суддею) у відповідній справі процесуальних дій щодо направлення справи до суду апеляційної інстанції.

Суди та судді при розгляді ними цивільних, господарських, кримінальних, адміністративних справ та справ про адміністративні правопорушення не є суб`єктами владних повноважень, які здійснюють владні управлінські функції, і не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їхніх рішень, дій чи бездіяльності, вчинених у зв`язку з розглядом судових справ.

Такі спори не пов`язані із захистом прав, свобод чи інтересів у публічно-правових відносинах від порушень з боку органів державної влади, оскільки оскаржені позивачем дії вчинені при здійсненні правосуддя, а тому законність таких дій може перевірятися лише судом вищої інстанції в порядку, передбаченому процесуальним законом.

Тобто дії суду (судді), вчинені при виконанні ним своїх обов`язків щодо здійснення правосуддя (самостійного виду державної діяльності, яка здійснюється шляхом розгляду і вирішення у судових засіданнях в особливій, встановленій законом, процесуальній формі адміністративних, цивільних, кримінальних та інших справ), є не управлінськими, а процесуальними, і оскаржуються у порядку, визначеному процесуальними законами.

У порядку адміністративного судочинства можуть бути оскаржені акти, дії або бездіяльність посадових і службових осіб судів, що належать до сфери управлінської діяльності.

Вищевикладене узгоджується з пунктом 22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду від 20.05.2013 № 8 «Про окремі питання юрисдикції адміністративних судів».

Оскарження діянь суддів (судів) щодо розгляду та вирішення справ, а також оскарження судових рішень поза порядком, передбаченим процесуальним законом, не допускається. Суди та судді не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їхніх дій чи бездіяльності під час розгляду інших судових справ, про оскарження їх рішень, ухвалених за наслідками розгляду цих справ, а також про зобов`язання судів та суддів до вчинення певних процесуальних дій. Вчинення (невчинення) суддею (судом) процесуальних дій під час розгляду конкретної справи, а також ухвалені у ній рішення можуть бути оскаржені до суду вищої інстанції у порядку, передбаченому процесуальним законом для тієї справи, під час розгляду якої вони відповідно були вчинені (мали бути вчинені) чи ухвалені.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 у справі №489/5045/18.

При цьому, на законодавчому рівні відсутнє визначення поняття «управлінська діяльність суду», тому розмежовуючи правовідносини, які виникли у зв`язку з процесуальною діяльністю суду щодо здійснення правосуддя та управлінською діяльністю суду, слід виходити з наступного.

Під правосуддям слід розуміти самостійний вид державної діяльності, яку здійснюють органи судової влади - суди - шляхом розгляду і вирішення у судових засіданнях в особливій, встановленій законом, процесуальній формі цивільних, кримінальних, адміністративних та інших справ.

Організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд визначає Закон України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 №1402-VIII.

Відповідно до статті 5 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» правосуддя в Україні здійснюється виключно судами та відповідно до визначених законом процедур судочинства.

Згідно з частиною 2 статті 22 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» місцеві загальні суди розглядають цивільні, кримінальні, адміністративні справи, а також справи про адміністративні правопорушення у випадках та порядку, визначених процесуальним законом.

Відповідно до статті 23 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суддя місцевого суду здійснює правосуддя в порядку, встановленому процесуальним законом, а також інші повноваження, визначені законом.

В той же час управлінські процеси, які відбуваються в суді, та відносяться до сфери управлінської діяльності суду, означають цілеспрямовану практичну діяльність осіб, які займають адміністративні посади в певному суді, що передбачає керування конкретним, окремим елементом судової системи (судом), і полягає в технологічному процесі підготовки, прийняття і виконання управлінських рішень, спрямованих на забезпечення належного функціонування суду з метою забезпечення ефективного здійснення правосуддя.

Разом із тим, позивач у спірних правовідносинах оскаржує не дії, рішення чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, які пов`язані з реалізацією публічно-владних управлінських функцій, а процесуальну дію вчинену в рамках процесуального законодавства та яка пов`язана зі здійсненням судом провадження по справі.

При цьому та обставина, що головою Печерського районного суду міста Києва вчинялися саме процесуальні дії, а не управлінські функції підтверджується й висновками ухвали Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду від 27.12.2022 у справі № 757/40859/20-к, яка додана позивачем до позовної заяви, оскільки у резолютивній частині даної ухвали суд постановив повідомити Вищу раду правосуддя про факт недотримання головою Печерського районного суду м. Києва вимог кримінального процесуального закону, що призвело до порушення права учасників провадження на розгляд справи належним судом упродовж розумного строку.

Тобто, Апеляційною палатою Вищого антикорупційного суду встановлено факт недотримання головою Печерського районного суду міста Києва вимог саме кримінально процесуального закону, про що прямо зазначено як у мотивувальній, так і у резолютивній частині ухвали від 27.12.2022.

Наведене правове регулювання дає підстави для висновку, що дана справа не є публічно-правовим спором і не підпадає під визначення адміністративної справи, яке наведене у статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України. Юрисдикція адміністративних судів, встановлена статтею 19 Кодексу адміністративного судочинства України, на цей спір також не поширюється.

Пунктом 1 частини першої статті 170 КАС України визначено, що суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Відповідно до положень частини 6 статті 170 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі відмови у відкритті провадження в адміністративній справі з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз`яснити заявнику, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд такої справи.

Водночас, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27.02.2019 по справі № 9901/798/18 вказала, що поняття «спір, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства» слід тлумачити в більш широкому значенні, тобто як поняття, що стосується тих спорів, які не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, так і тих, які взагалі не підлягають судовому розгляду, а тому суд першої інстанції правомірно не роз`яснив позивачу, до суду якої юрисдикції він має звертатися з таким позовом.

Таку правову позицію викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2018 року у справі № 800/559/17, від 03 квітня 2018 року у справі № 9901/152/18, від 30 травня 2018 року у справі № 9901/497/18.

Суд першої інстанції вірно звертає увагу на те, що у цій справі поняття «спір, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства» щодо заявлених позивачем вимог слід тлумачити як поняття, що стосується спорів, які взагалі не підлягають судовому розгляду, а тому зазначені вище вимоги не можуть бути вирішені в судах жодної юрисдикції.

Беручи до уваги наведене, враховуючи суть спірних правовідносин та правову позицію Верховного Суду, колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для розгляду даного спору у порядку адміністративного судочинства та водночас наявності підстав для відмови у відкритті провадження у справі.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» указав, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «суд, встановлений законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів». Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що національний суд не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом, і, таким чином, не міг вважатися судом, «встановленим законом».

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Доводи апеляційної скарги не дають підстави для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання, тобто прийняте рішення відповідає матеріалам справи та вимогам закону, і не підлягає скасуванню.

Враховуючи наведене колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, надав належну оцінку дослідженим доказам та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. У зв`язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 25 січня 2023 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в порядку та строки, встановлені ст.ст. 328, 329 КАС України.

Повний текст постанови виготовлено 19.01.2024.

Головуючий суддя: А.Ю. Кучма

В.О. Аліменко

Н.В. Безименна