Справа № 240/21550/23
Суддя: Горовенко Анна Василівна
Дата ухвалення: 2024-01-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2024 року м. Житомир

справа № 240/21550/23

категорія 106020000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі

головуючого судді Горовенко А.В.,

розглянувши у письмовому провадженні у приміщенні суду за адресою: 10014, місто Житомир, вул. Мала Бердичівська, 23, адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій, стягнення коштів,-

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просить:

- визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати додаткової винагороди, передбачену постановою Кабінету Міністрів України №168 від 28.02.2022 у період з 09.03.2023 по 25.05.2023;

- стягнути з військової частини НОМЕР_1 додаткову винагороду, передбачену постановою Кабінету Міністрів України №168 від 28.02.2022 у період з 09.03.2023 по 25.05.2023 у розмірі 251593,00 грн: за березень 2023 року - 70968,00 грн, за квітень 2023 року - 100000,00 грн; за травень 2023 року - 80625,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що проходить військову службу у складі військової частини НОМЕР_1 , 09.03.2023, виконуючи бойове завдання в складі підрозділу військової частини НОМЕР_1 , в районі населеного пункту АДРЕСА_1 внаслідок артилерійського обстрілу отримав вибухову травму вогнепальні осколкові поранення правого колінного суглобу, відкритий прокольний перелом правого наколінника із задовільним стоянням, у зв"язку з чим тривалий час перебував на лікуванні та у відпустці за станом здоров"я.

Зазначає, що всупереч чинному законодавству військовою частиною НОМЕР_1 не була виплачена додаткова винагорода, передбачена постановою Кабінету Міністрів України «Питання деяких виплат військовослужбовцям особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» №168 від 28.02.2022 (далі - Постанова КМУ №168) за період лікування з 09.03.2023 по 25.05.2023 з розрахунку 100000,00 грн.

Вважаючи дії відповідача щодо невиплати додаткової винагороди протиправними, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Відповідно до ухвали Житомирського окружного адміністративного суду від 25.07.2023 провадження у справі відкрито. Справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

04 вересня 2023 року відповідач надіслав до суду відзив на позовну заяву та клопотання про поновлення пропущеного з поважним причин процесуального строку на подання відзиву на позовну заяву.

Дослідивши доводи клопотання, суд вважає за можливе поновити відповідачу строк на подання відзиву та приймає такий відзив до розгляду.

У відзиві на позовну заяву військова частина НОМЕР_1 просить відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог повністю.

В обґрунтування своєї правової позиції зазначає, що позивач перебував на лікуванні та фактично не надав відповідних документів медичного характеру до військової частини НОМЕР_1 , відповідач подавав в наказ про виплату додаткової грошової винагороди на користь позивача з розрахунку 300000 грн. Однак, після отримання усіх документів медичного характеру від позивача, відповідачем відповідно до Наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 19.06.2023 №1498 солдату по мобілізації ОСОБА_1 донарахована та виплачена додаткова грошова винагорода за період з 10.03.2023 по 23.03.2023 з розрахунку 100 000 грн.

В період з 29.03.2023 по 27.04.2023 позивач перебував у відпустці, а тому він не має права на отримання додаткової грошової винагороди, оскільки у довідці військово-лікарської комісії відсутня інформація про тяжкість поранення.

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 19.06.2023 №1498 ОСОБА_1 донарахована та виплачена додаткова грошова винагорода з розрахунку 100000 грн, зокрема за період з 25.04.2023 по 24.05.2023, оскільки позивач перебував у відпустці згідно з довідкою ВЛК після тяжкого поранення.

Також відповідач наголошує, що положення Постанови Кабінету Міністрів України №168 визначає чіткі критерії та обставини за яких додаткова грошова винагорода виплачується та додатковому тлумаченню та розширенню не підлягає. Саме тому, враховуючи те, що позивач у період з 29.03.2023 по 24.04.2023 не виконував жодних бойових завдань та не приймав участі у бойових діях, згідно з довідкою ВЛК №501 він отримав легке поранення, окрім того в Постанову Кабінету Міністрів України №168 були внесені відповідні зміни, тому правових підстав у відповідача для виплати ОСОБА_1 додаткової грошової винагороди з розрахунку 100000 грн, немає.

Відповідно до положень ч.5 ст.262, ч.1 ст.263 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.

Суд зазначає, що судове рішення у справі, постановлене у письмовому провадженні, складено у повному обсязі відповідно до ч.4 ст.243 КАС України.

Згідно з ч.5 ст.250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Суд розглянувши матеріали справи, оцінивши наявні докази за своїм внутрішнім переконанням, зазначає наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 призваний по мобілізації та проходить військову службу в Збройних Силах України у складі військовій частині НОМЕР_1 , що не заперечується відповідачем.

Згідно з довідкою про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) №1622 від 25.04.2023, 09 березня 2023 року ОСОБА_1 , за обставин безпосередньої участі військовослужбовця у бойових діях, під час захисту Батьківщини, а саме виконання бойових завдань в складі підрозділу військової частини НОМЕР_1 , в районі населеного пункту Кремінна Сєвєродонецького району Донецької області внаслідок артилерійського обстрілу, отримав: МВТ, ВОСП правого колінного суглобу, відкритий прокольний перелом правого наколінника із задовільним стоянням, стороннє тіло (металевий уламок) правого наколінника (а.с. 16).

Відповідно до виписки з медичної карти амбулаторного хворого №2420 КНП «МБКЛМД РУДНЄВА» ДМР Дніпро, позивач перебував на стаціонарному лікуванні з 10.03.2023 по 18.03.2023 з діагнозом: перелом надколінка; МВТ; ВОСП правого колінного суглобу; відкритий прокольний перелом правого наколінника із задовільним стоянням, стороннє тіло (металевий уламок) правого надколінника (а.с. 13).

Відповідно до виписки із медичної карти стаціонарного хворого №6003 КНП "Київська міська клінічна лікарня №8", позивач перебував на стаціонарному лікуванні з 18.03.2023 по 23.03.2023 з повним діагнозом: мінно-вибухова травма, відкритий злам надколінника правого колінного суглобу (а.с. 14).

Довідкою ВЛК від 23.03.2023 №501 КНП "Київська міська клінічна лікарня №8", підтверджено, що позивач отримав травму пов`язану з проходженням військової служби під час бойових дій із забезпечення здійснення заходів з національної безпеки та охорони Батьківщини та територіальної цілісності, відсіч стримання збройної агресії з боку збройних сил російської федерації, у зв"язку з чим потребує відпустки за станом здоров`я на 30 календарних днів (а.с. 15).

Відповідно до довідки ВЛК військової частини НОМЕР_2 від 25.04.2023 №3921 підтверджено, що позивач отримав поранення (09.03.2023) пов`язане з проходженням військової служби, та потребує відпустки на 30 календарних днів. Також вказано, що травма тяжкого ступеня тяжкості (а.с. 17).

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач наполягає, що йому не було нараховано та виплачено грошове забезпечення у належному розмірі за період після отримання ним поранення з 09.03.2023 по 25.05.2023, а саме не нараховано та не виплачено додаткову грошову винагороду, передбачену Постановою Кабінету Міністрів України №168 від 28.02.2022 у розмірі 100000 грн на місяць за період перебування на стаціонарному лікуванні та у відпустці за станом здоров"я.

Отже спірні правовідносини у даній справі виникли у зв"язку з повнотою виплаченого позивачу розміру грошового забезпечення за період з 09.03.2023 по 25.05.2023.

Надаючи правову оцінку доводам сторін, суд вказує на наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України установлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 статті 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 № 2232-XII (далі - Закон України №2232-ХІІ) передбачено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Відповідно до ст.12 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 № 2011-ХІІ з наступними змінами та доповненнями у редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин (далі - Закон України №2011-ХІІ), військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Згідно з п.1 ст.9 Закону України №2011-ХІІ держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Пунктами 2 - 4 цієї правової норми встановлено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Наказом Міністра оборони України №260 від 07.06.2018 затверджений Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам (далі - Порядок №260).

Відповідно до пункту 17 Порядку №260 на період дії воєнного стану виплата грошового забезпечення особам офіцерського, старшинського, сержантського та рядового складу може встановлюватися за окремим рішенням Міністра оборони України.

Указом Президента України "Про введення воєнного стану" від 24.02.2022 №64/2022, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, строк дії якого продовжено Указами Президента України: №133/2022 від 14.03.2022, №259/2022 від 18.04.2022, № 341/2022 від 17.05.2022, №573/2022 від 12.08.2022 та №757/2022 від 07.11.2022, №58/2023 від 06.02.2023, від 01.05.2023 № 254/2023.

На виконання Указів Президента України від 24.02.2022 №64 «Про введення воєнного стану в Україні» та №69 «Про загальну мобілізацію», Кабінетом Міністрів України 28.02.2022 прийнята Постанова №168, пунктом 1 якої (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) установлено, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, військовим прокурорам Офісу Генерального прокурора, особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, співробітникам Служби судової охорони, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським виплачується додаткова винагорода в розмірі до 30000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць, а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах. Особам рядового і начальницького складу територіальних (міжрегіональних) воєнізованих формувань Державної кримінально-виконавчої служби, що залучаються Головнокомандувачем Збройних Сил до складу оперативно-стратегічного угруповання відповідної групи військ для безпосередньої участі у бойових діях або забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах проведення воєнних (бойових) дій у період здійснення зазначених заходів, виплачується додаткова винагорода в розмірі до 100000 гривень в розрахунку нау на подання відзиву на позовну заяву.

Виплата такої додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників).

01.04.2022 до постанови №168, постановою Кабінету Міністрів України №400 внесено зміни, згідно якими до наказів про виплату додаткової винагороди, збільшеної до 100000 гривень, включати осіб, зазначених у пункті 1, у тому числі тих, які у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, або перебувають у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної) комісії.

Таким чином, додаткова винагорода в розмірі 100000 грн виплачується військовослужбовцям у зв`язку з пораненням, пов`язаним із захистом Батьківщини, перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), - з дня отримання такого поранення, включаючи час переміщення до лікарняного закладу (в тому числі з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого), або перебувають у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної) комісії.

Для виплати додаткової винагороди у розмірі 100000 гривень у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, на період дії воєнного стану немає обов`язкової умови щодо безперервного перебування на стаціонарному лікуванні.

Тобто, у разі повторного та кожного наступного перебування військовослужбовця на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), за медичними показниками отриманого раніше поранення (контузії, травми, каліцтва), пов`язаного із захистом Батьківщини, виплата додаткової винагороди здійснюється в розмірі 100000 гривень.

Спірним питання в межах розгляду даної справи є наявні у позивача права на нарахування та виплату додаткової винагороди відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» від 28.02.2022 №168 за час перебування на стаціонарному лікуванні, у зв"язку з отриманим 09.03.2023 пораненням.

Порядок та умови виплати зазначеної винагороди військовослужбовцям Збройних Сил України на час виникнення спірних правовідносин був встановлений рішенням Міністра оборони України, доведеним телеграмою №248/1298 від 25.03.2022.

Пунктом 8 вказаного рішення визначено, що у період дії воєнного стану, військовослужбовцям, які отримали поранення (контузію, травму, каліцтво), пов`язані із захистом Батьківщини, додаткову винагороду виплачувати у розмірі 100000 грн за весь час безперервного перебування на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), за час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого та перебування у відпустці у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної) комісії.

В подальшому, з метою врегулювання та встановлення єдиних підходів щодо порядку виплати військовослужбовцям додаткової винагороди, передбаченої Постановою №168, Міністром оборони України прийнято рішення - окреме доручення від 23.06.2022 №912/з/29, яким серед іншого у пункті 7 визначено, що у період дії воєнного стану, до наказів про виплату додаткової винагороди, збільшеної до 100000 гривень також включати військовослужбовців, які [...] у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), - з дня отримання такого поранення, включаючи час переміщення до лікарняного закладу (в тому числі з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого), або перебувають у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної) комісії (ця норма застосовується з 24.02.2022).

Підставою для видання наказу щодо виплати додаткової винагороди в розмірі 100000 грн є довідка про отримання поранення (травми, контузії, каліцтва), визначена додатком 5 до Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 24.08.2008 №402, видана командиром військової частини, де проходять службу або перебуває у відрядженні військовослужбовець, яка містить інформацію про обставини отримання військовослужбовцем поранення (травми, контузії, каліцтва) під час захисту Батьківщини.

Отже, виходячи зі змісту наведених норм в контексті спірних правовідносин, суд дійшов висновку про те, що збільшена до 100 тисяч гривень додаткова винагорода виплачується військовослужбовцю за період перебування на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я з дня отримання поранення, включаючи час переміщення до лікарняного закладу (в тому числі з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого) й підставою для видання наказу щодо виплати такої винагороди є довідка про отримання поранення (травми, контузії, каліцтва), визначена додатком 5 до Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 24.08.2008 №402, видана командиром військової частини, де проходять службу або перебуває у відрядженні військовослужбовець, яка містить інформацію про обставини отримання військовослужбовцем поранення (травми, контузії, каліцтва) під час захисту Батьківщини.

Судом встановлено, що у довідці №1622 від 25.04.2023 зазначено що 09 березня 2023 року ОСОБА_1 за обставин безпосередньої участі військовослужбовця у бойових діях, під час захисту Батьківщини, а саме виконання бойових завдань в складі підрозділу військової частини НОМЕР_1 , в районі населеного пункту Кремінна Сєвєродонецького району Донецької області внаслідок артилерійського обстрілу, отримав: МВТ, ВОСП правого колінного суглобу, відкритий прокольний перелом правого наколінника із задовільним стоянням, стороннє тіло (металевий уламок) правого наколінника (а.с. 16).

Матеріали справи свідчать, що позивач, у зв"язку з отриманим 09.03.2023 пораненням, перебував на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я, в період з 10.03.2023 по 23.03.2023, а в період з 25.04.2023 по 24.05.2023 (довідка ВЛК №3921 від 25.04.2023) у відпустці за станом здоров"я.

Суд констатує, що обидві вищевказані умови (пов`язаність поранення (контузії, травми, каліцтва), із захистом Батьківщини; факт перебування на стаціонарному лікуванні внаслідок такого поранення) у даних спірних правовідносинах дотримані та підтверджуються медичними документами складеними на позивача, які містяться в матеріалах справи.

При цьому, час перебування на стаціонарному лікуванні у зв`язку із таким пораненням підтверджується належними доказами (виписками із медичної карти стаціонарного хворого, епікризу), а тому суд дійшов висновку що позивач набув право на отримання додаткової винагороди в розмірі 100000 гривень за час проходження такого лікування, а її ненарахування у такому розмірі є протиправною бездіяльністю відповідача - військової частини НОМЕР_1 .

Також суд враховує, що сам по собі факт припинення стаціонарного лікування наслідків отриманого поранення (контузії, травми, каліцтва), а потім його продовження в силу об`єктивних причин (ускладнення після завершення лікування тощо) не можуть бути підставою для позбавлення військовослужбовця права на отримання збільшеної до 100000грн додаткової винагороди у тих періодах, коли військовослужбовець знаходився на стаціонарному лікуванні.

Таким чином, у вказані проміжки часу позивачу мало бути нараховано та виплачено додаткову винагороду, передбачену Постановою №168, збільшену до 100000 грн.

Водночас, під час розгляду справи судом встановлено, що відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 19.06.2023 №1498 та додатку до цього наказу, солдату по мобілізації ОСОБА_1 була нарахована додаткова грошова винагорода з розрахунку 100000 грн за період з 10.03.2023 по 23.03.2023 (період лікування) та з 25.04.2023 по 24.05.2023 (перебування у відпустці за станом здоров"я) (а.с. 38-39, 40).

Згідно з рапортом від 24.03.2023 ОСОБА_1 прибув до ПТД в/ч НОМЕР_1 АДРЕСА_1 "янськ зі шпиталю КНП Київська МКЛ №8. (а.с. 43).

Окрім того, відповідно до довідки №133/5387 від 02.08.2023, виданої військовою частиною НОМЕР_1 , ОСОБА_1 нарахована додаткова винагорода, зокрема у розрахунку 100000 грн, а саме:

1) за березень 2023 року - за період з 01.03.2023 по 23.03.2023, з 25.03.2023 по 28.03.2023;

2) за квітень 2023 року - за період з 25.04.2023 по 30.04.2023;

3) за травень 2023 року - за період з 01.05.2023 по 24.05.2023 (а.с 41).

Отже, зі змісту вказаної довідки та наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 19.06.2023 №1498 судом встановлено, що позивачу нарахована додаткова винагорода передбачена Постановою Кабінету Міністрів України №168, із розрахунку 100000 грн на місяць, за наступні періоди:

- з 01.03.2023 по 09.03.2023 (період безпосередньої участі у бойових діях);

- з 10.03.2023 по 23.03.2023 (період перебування на стаціонарному лікуванні);

- з 25.03.2023 по 28.03.2023 (період перебування у строю у пункті тимчасової дислокації в м.Слов"янськ, згідно з рапортом від 24.03.2023);

- з 25.04.2023 по 24.05.2023 (перебування у відпустці за станом здоров"я відповідно до довідки ВЛК №3921 від 25.04.2023).

Позивачем, наведені розрахунки та виплата грошового забезпечення не спростована та не заперечується. Окрім того у відповіді на відзив на позовну заяву (за вх.№3054/24) представник позивача підтверджує, інформацію про донарахування позивачу додаткової винагороди за вищевказані періоди.

Військова частина НОМЕР_1 у своєму відзиві на позовну заяву визнає несвоєчасне нарахування та виплату додаткової винагороди за період з 10.03.2023 по 23.03.2023 (період лікування) та з 25.04.2023 по 24.05.2023 (перебування у відпустці за станом здоров"я), що у свою чергу пояснює несвоєчасним отриманням медичних документів висновків ВЛК, які є підставою для нарахування додаткової винагороди, передбаченої Постановою №168, збільшеної до 100000 грн.

Підсумовуючи наведене, судом не встановлено обставин які б ставили під сумнів наведені у вказаній довідці відомості про виплату грошового забезпечення позивачу за 10.03.2023 по 23.03.2023 (період лікування), з 25.03.2023 по 28.03.2023 (період перебування у строю у пункті тимчасової дислокації в м.Слов"янськ, згідно з рапортом від 24.03.2023) та з 25.04.2023 по 24.05.2023 (перебування у відпустці за станом здоров"я), в тому числі виплату додаткової винагороди.

З огляду на викладене, зважаючи на самостійну виплату військовою частиною НОМЕР_1 належного ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з 10.03.2023 по 23.03.2023 (період лікування), з 25.03.2023 по 28.03.2023 (період перебування у строю у пункті тимчасової дислокації в м.Слов"янськ, згідно з рапортом від 24.03.2023) та з 25.04.2023 по 24.05.2023 (перебування у відпустці за станом здоров"я), суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог у вказаній частині.

Щодо позовних вимог про виплату позивачу додаткової винагороди за час перебування у відпустці за станом здоров"я в період з 29.03.2023 по 24.04.2023, суд зазначає наступне.

Довідкою ВЛК від 23.03.2023 №501 КНП "Київська міська клінічна лікарня №8" підтверджено, що позивач отримав травму, пов`язану з проходженням військової служби під час бойових дій із забезпечення здійснення заходів з національної безпеки та охорони Батьківщини та територіальної цілісності, відсіч та стримання збройної агресії з боку збройних сил російської федерації, у зв"язку з чим потребує відпустки за станом здоров`я на 30 календарних днів (а.с. 15).

Згідного з відпускним квитком №608/в від 30.03.2023, солдата ОСОБА_1 звільнено у відпустку за станом здоров"я терміном на 30 діб, в період з 29.03.2023 по 27.04.2023 (а.с. 42).

Отже, з урахуванням досліджених судом доказів, встановлено, що на підставі довідки ВЛК від 23.03.2023 №501, виданої КНП "Київська міська клінічна лікарня №8", позивач перебував у відпустці за станом здоров"я в період з 29.03.2023 по 24.04.2023, а з 25.04.2023 по 24.05.2023 у відпустці на підставі довідки ВЛК №391 від 25.04.2023.

Суд зазначає, що згідно з абз.4 п.1 Постанови №168 умовою для виплати додаткової винагороди є перебування у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії.

При цьому, обґрунтовуючи правомірність своїх дій в частині не виплати позивачу грошової винагороди, в період з 29.03.2023 по 24.04.2023, відповідач посилається на зазначення у Довідці ВЛК від 23.03.2023 №501 виданої КНП Київська міська клінічна лікарня №8, "легкого ступеня" травмування, а не встановлення тяжкості поранення.

З цього приводу суд зазначає, що нормативно-правовим актом, який визначає порядок організації та проведення військово-лікарської експертизи у Збройних силах України є Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затверджене наказом Міністерства оборони України від14.08.2022 №402 (Положення №402).

Згідно з п.2.1. Положення №402, для проведення військово-лікарської експертизи створюються військово-лікарські комісії (далі - ВЛК), штатні та позаштатні (постійно і тимчасово діючі). Штатні та позаштатні (постійно і тимчасово діючі) ВЛК (лікарсько-льотні комісії (далі - ЛЛК)) приймають постанови.

Постанови ВЛК (ЛЛК) оформлюються свідоцтвом про хворобу, довідкою військово-лікарської комісії, протоколом засідання військово-лікарської комісії з визначення причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишнього військовослужбовця.

Згідно з п.6.11. Положення №402, постанова ВЛК про потребу військовослужбовця у відпустці за станом здоров`я приймається після закінчення стаціонарного лікування в разі, коли для повного відновлення функції і працездатності необхідний термін - не менше 30 календарних днів.

Постанова про потребу у відпустці за станом здоров`я оформлюється довідкою ВЛК, яка підлягає контролю штатною ВЛК (без затвердження).

При цьому, форма та зміст згаданої довідки ВЛК встановлені додатком 4 до Положення №402.

Водночас, встановленою законодавством формою довідки ВЛК не передбачено зазначення у ній відомостей про потребу військовослужбовця в лікуванні та про ступінь тяжкості отриманої травми.

Підпунктом в п.20.3 Положення №402 встановлено виключний перелік повноважень ВЛК при винесенні постанови в частині визначення, чого потребує військовослужбовець за результатами медичного огляду.

Натомість, даним підпунктом не передбачено винесення ВЛК постанови про потребу у відпустці для лікування після тяжкого поранення.

Зокрема, ВЛК наділена повноваженням визначати потребу військовослужбовця у відпустці за станом здоров`я на визначену нею кількість календарних днів.

На думку суду наявне протиріччя у юридичних формулюваннях між Постановою №168, яка передбачає відпустку для лікування після тяжкого поранення за висновком ВЛК та Положенням №402, яке передбачає можливість ВЛК виключно визначити потребу у відпустці лише за станом здоров`я.

В той же час, потреба у лікуванні під час відпустки встановлюється лікувальним закладом, в якому проходило стаціонарне лікування.

Так, всі надані позивачем виписки, епікризи та виписні епікризи щодо подальшого лікування містять розділ щодо лікувальних рекомендації, в якому перераховано конкретні види лікування, необхідні для застосування після закінчення стаціонарного лікування, а тому суд дійшов висновку, що всі надані за станом здоров`я відпустки фактично були відпустками для лікування, оскільки рекомендації щодо лікування передбачалися після кожної виписки з медичних закладів, які передували таким відпусткам.

Відповідно до п.11 ст.10-1 Закону №2011-XII, у зв`язку з хворобою військовослужбовця йому надається відпустка для лікування із збереженням грошового та матеріального забезпечення на підставі висновку військово-лікарської комісії. Тривалість такої відпустки визначається характером захворювання.

Таким чином, Закон, що є нормативно-правовим актом вищої юридичної сили відносно як Постанови №168, так і Положення №402, містить формулювання відпустка для лікування із збереженням грошового та матеріального забезпечення на підставі висновку військово-лікарської комісії, в той час як ВЛК формально позбавлена права виносити постанови про потребу військовослужбовця саме у такій відпустці.

Оскільки Закон №2011-ХІІ, Постанова №168 та Положення №402 містять різні юридичні формулювання одного й того самого терміну - відпустки за станом здоров`я для лікування поза умовами стаціонару, а всі заперечення відповідача зводяться виключно до формалізованого підходу у визначенні зазначених понять, то слід застосовувати Закон, що є нормативно-правовим актом вищої юридичної сили.

Також, згідно п.9 Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від07.06.2018 №260, грошове забезпечення за останніми займаними посадами виплачується за період звільнення від виконання службових обов`язків у зв`язку з хворобою та перебуванням на лікуванні в лікарняних закладах та у відпустці для лікування у зв`язку з хворобою (відпустці за станом здоров`я), але не більше чотирьох місяців із дня вибуття з військової частини (крім випадків, передбачених чинним законодавством України, більш тривалих строків перебування на лікуванні).

Тобто, у вищенаведеному випадку законодавство ототожнює поняття відпустка для лікування у зв`язку з хворобою та відпустка за станом здоров`я.

Також слід вказати, що Постанова №168 за своєю правовою природою не є спеціальним нормативно-правовим актом, що регулює правові відносини у сфері охорони здоров`я, оскільки предметом правового регулювання даної постанови є фінансове забезпечення військовослужбовців та деяких інших категорій осіб.

Як наслідок, вжите у Постанові № 168 формулювання відпустка для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії має бути трактовано установою (військовою частиною), що приймає рішення про таку відпустку лише з урахуванням спеціального законодавства у сфері охорони здоров`я, яке, в свою чергу такого виду відпустки не передбачає.

Отже, єдиний вид відпустки, рішення про потребу в якій може прийняти ВЛК - відпустка за станом здоров`я, передбачена Положенням №402, є тотожним за своїм юридичним змістом відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, передбаченій Постановою №168.

Відповідно, перебування особи у відпустці за станом здоров`я за постановою ВЛК, якщо такій відпустці передувало лікування у стаціонарному закладі у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, проходженням військової служби із визначенням лікувальним закладом подальших лікувальних рекомендації на час перебування у відпустці, є підставою для включення такої особи до наказів про виплату додаткової винагороди, збільшеної до 100000 гривень, на підставі абз.4 п.1 Постанови №168.

Утім суд наголошує, що відповідно до довідки ВЛК військової частини НОМЕР_2 від 25.04.2023 №3921, яка видана більш пізнішою датою аніж вищевказана, підтверджено, що позивач отримав поранення (09.03.2023) пов`язане з проходженням військової служби, та потребує відпустки на 30 календарних днів, також чітко вказано, що травма тяжкого ступеня тяжкості (а.с. 17).

З огляду на викладене, вказані висновки суду повністю спростовують доводи відповідача.

Також, з згідно довідкою про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) від 25.04.2023 №1622, поранення позивача (09.03.2023) отримано за обставин безпосередньої участі військовослужбовця у бойових діях, під час захисту Батьківщини, а саме виконання бойових завдань в складі підрозділу військової частини НОМЕР_1 , в районі населеного пункту АДРЕСА_2 внаслідок артилерійського обстрілу.

Суд наголошує, що у позивача відсутній обов`язок кожного разу повторно доводити вказані обставини.

Підсумовуючи наведене, з метою належного захисту порушеного права позивача, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог шляхом зобов"язання військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу додаткову грошову винагороду на підставі Постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану", збільшену до 100000 грн, із розрахунку на місяць, пропорційно часу перебування у відпустці за станом здоров`я, у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, за період з 29.03.2023 по 24.04.2023, з урахуванням проведених виплат за цей період.

Щодо заявленої вимоги про стягнення додаткової винагороди за спірний період, суд зауважує.

Відповідно до абзацу 4 частини 1 Постанови № 168, виплата такої додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників).

Отже, видача наказу про виплату додаткової винагороди є виключною компетенцією командира військової частини, а тому нарахування та виплата сум додаткової винагороди буде здійснена лише після видачі командиром відповідного наказу на виконання рішення суду.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

При цьому, дискреційні повноваження це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень.

В Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, зазначено, що під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Виходячи зі змісту положень Кодексу адміністративного судочинства України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Суд наголошує, що позивач, заявляючи позовну вимогу про стягнення, фактично просить суд втрутитися у дискреційні повноваження військової частини НОМЕР_1 та самостійно обраховувати розмір ненарахованої та невиплаченої винагороди.

Таким чином, обираючи спосіб відновлення порушеного права позивача, суд виходить з принципів верховенства права ефективності судового захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

Частиною 1 ст.9 КАС України встановлено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч.1 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною першою статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З огляду на викладене, позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Щодо стягнення на користь позивача понесених судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 3000 грн, суд зазначає наступне.

Відповідно до частин 1 та 3 статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Статтею 134 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Як свідчать матеріали справи, між позивачем і адвокатським бюро "Соломонюк та партнери" укладено Договір про надання правової допомоги №3105 від 31.05.2023.

На підтвердження понесених позивачем витрат з правничої допомоги до матеріалів справи надано договір від 31 травня 2023 року про надання правової допомоги, розрахунок суми гонорару за надану правову допомогу від 31.05.2023, згідно з якими сторонами погоджено, що вартість наданих адвокатом послуг, визначається відповідним розрахунком. У свою чергу, згідно з акту виконаних робіт від 06.06.2023, сторонами узгоджено, що вартість наданих послуг на виконання умов договору №3105 від 31.05.2023 становить 3000,00 грн.

Як уже зазначалося судом, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При вирішенні питання щодо розподілу витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката, суд враховує те, що дана позовні вимоги задоволено частково, відповідач заперечує щодо суми заявленої на відшкодування судових витрат, розгляд справи проводився у порядку письмового провадження без виклику представників сторін у судове засідання, тому за критеріями обґрунтованості її розміру та пропорційності до предмета спору, за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача слід стягнути витрати на правову допомогу в сумі 2000,00 грн решту витрат повинен нести позивач.

Відповідно до ч. 5 ст. 139 КАС України судові витрати з відповідача не стягуються.

Керуючись статтями 6-9, 32, 77, 90, 139, 242-246, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, Житомирський окружний адміністративний суд,-

вирішив:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , ідн. номер НОМЕР_3 ) до військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_4 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) про визнання протиправними дій, стягнення коштів, - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 збільшеної до 100000 грн додаткової винагороди з розрахунку на місяць, пропорційно часу перебування у відпустці за станом здоров`я, у зв`язку з пораненням, пов`язаним із захистом Батьківщини, за період з 29.03.2023 по 24.04.2023.

Зобов"язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову грошову винагороду на підставі Постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану", збільшену до 100000 грн, із розрахунку на місяць, пропорційно часу перебування у відпустці за станом здоров`я, у зв`язку отриманим з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, за період з 29.03.2023 по 24.04.2023, з урахуванням проведених виплат за цей період.

У задоволенні решти позовних вимог, - відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2000 (дві тисячі) грн 00 (нуль) коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Сьомого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складення повного судового рішення.

Рішення складено в повному обсязі 22 січня 2024 року.

Суддя А.В. Горовенко