Справа № 160/21531/23
Суддя: Дєєв Микола Владиславович
Дата ухвалення: 2024-01-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Суддя Дніпропетровського окружного адміністративного суду Дєєв М.В. розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу
за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1
до Відділу державного нагляду (контролю) у Дніпропетровській області, Державної служби України з безпеки на транспорті
про визнання протиправною та скасування постанови,
24.08.2023 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов фізичної особи підприємця ОСОБА_1 до Відділу державного нагляду (контролю) у Дніпропетровській області, в якому позивач просить:
- визнати протиправною та скасувати постанову Відділу державного нагляду (контролю) у Дніпропетровській області про застосування адміністративно-господарського штрафу від 02.08.2023 №004952 про стягнення з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 адміністративно-господарського штрафу у сумі 17 000 грн.
В обґрунтування позовних вимог вказано, що відповідачем винесено постанову, якою застосовано до позивача адміністративно-господарський штраф, вказана постанова прийнята з порушенням норм діючого законодавства, оскільки позивач не є власником транспортного засобу та не є перевізником, оскільки власником і перевізником є інша особа ОСОБА_2 , а не позивач. З огляду на вказане позивач просив задовольнити позовні вимоги.
30.08.2023 року ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду відкрито спрощене позовне провадження без виклику (повідомлення) сторін.
11.09.2023 року від Державної служби України з безпеки на транспорті надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого вказано, що відповідачем було проведено рейдову перевірку, відповідно до якої встановлено, що транспортний засіб використовуються позивачем з порушенням вимог чинного законодавства. У зв`язку з виявленням вищезазначеного порушення посадовою особою Укртрансбезпеки було складено акт проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом та спірну постанову. Також, посилаючись на приписи статей 48, 60 Закону України «Про автомобільний транспорт», відповідач зазначив, що суб`єктом відповідальності має бути автомобільний перевізник, яким може бути як власник транспортного засобу, так і інша особа, яка на законних підставах користується транспортним засобом, при цьому згідно товарно-транспортної накладної автомобільним перевізником зазначено саме позивача. Саме суб`єкт господарювання, який зацікавлений в доведенні своїй позиції, має надати всю інформацію, яка може вплинути на результат розгляду справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт. З огляду на викладене відповідач вважає, доводи позивача є безпідставними, оскільки матеріалами справи підтверджено вчинення адміністративно-господарського правопорушення саме позивачем як суб`єктом господарювання. З огляду на вказане, відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог.
21.11.2023 року ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду залучено до участі у справі в якості співвідповідача Державну службу України з безпеки на транспорті.
Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню, з наступних підстав.
З матеріалів справи вбачається, що 29.06.2023 року об 11 год 50 хв. на 87 км. а/д М-29 інспектором Відділу державного нагляду (контролю) у Донецькій, Луганській та Харківській областях було здійснено перевірку додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень вантажів автомобільним транспортом транспортного засобу: вантажного сідлового тягача марки DAF, моделі FT CF 85.460, державний номерний знак НОМЕР_1 , під кермуванням водія ОСОБА_3 та власником яких є ОСОБА_2 .
За результатами документального контролю згідно Акту про проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень вантажів автомобільним транспортом №АР025874 від 29.06.2023 року встановлено порушення абз.3 ч.1 ст. 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» (далі - Закон №2344-111), а саме надання послуг з перевезення вантажів, згідно ТТН№007108 від 29.06.2023 транспортним засобом, який обладнаний тахографом без оформлення документів, перелік яких визначений ст. 48 цього закону, а саме заповненої тахокарти за 29.06.2023, передбаченої п.3.3. Інструкції з використання контрольних пристроїв (тахографів) на автомобільному транспорті (затверджено Наказом Міністерства транспорту та зв`язку України 24.06.2010 №385.
Відповідно до положень ст. 60 Закон №2344-111 та Постанови КМУ №1567 від 08.11.2006 року «Про Порядок здійснення державного контролю на автомобільному транспорті» за результатами розгляду справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт, ОСОБА_1 притягнуто до відповідальності відповідно до абзацу «3» ч.1 ст. 60 Закон №2344-111 - перевезення пасажирів та вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених статтями 39 і 48 цього Закону, - штраф у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а саме у розмірі 17 000 грн.
Позивач вважає вказану постанову протиправною та такою, що не відповідає вимогам чинного законодавства, що і стало підставою для звернення з даною позовною заявою до суду.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Абзацом 3 ч. 1 ст. 60 Закону №2344-III встановлено відповідальність автомобільних перевізників за порушення законодавства про автомобільний транспорт у вигляді адміністративно-господарського штрафу за перевезення пасажирів та вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених статтями 39 і 48 цього Закону у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку, що штрафи накладаються виключно на автомобільного перевізника.
Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу вантажного сідлового тягача марки DAF, моделі FT CF 85.460, державний номерний знак НОМЕР_1 його власником є ОСОБА_2 .
Під час перевірки вказаним транспортним засобом керував водій ОСОБА_3 та відповідно до його трудової книжки, розпорядження №9 від 19.10.2021 року трудового договору, останній працює у ФОП ОСОБА_2 .
Відповідно до товарно-транспортної накладної, автомобільним перевізником є ФОП ОСОБА_4 . При цьому, крім прізвища інших даних про перевізника ТТН не має.
Відповідачем в акті перевірки та спірній постанові зазначено перевізником позивача ФОП ОСОБА_1 .
При цьому, суд не приймає твердження відповідача, що у ТТН вказано саме ОСОБА_1 , оскільки зазначене суперечить копії ТТН долученої відповідачем до відзиву на позовну заяву.
Таким чином, відповідачем не доведено належними та допустимими доказами факт того, що позивач є автомобільним перевізником, згідно вказаної ТТН.
Суд звертає увагу, що водій повинен пред`явити на місці здійснення габаритно-вагового контролю ті документи, які від нього вимагаються (стаття 48 Закону № 2344-III). Під час такого контролю можуть виникати ситуації, коли обсяг (перелік) наданих документів недостатній для встановлення всіх обставин, які мають значення для настання відповідальності. Але й адміністративно-господарський штраф (відповідно до статті 60 Закону № 2344-III) накладається не на місці габаритно-вагового контролю. Для цього призначається розгляд справи, під час якого посадова особа територіального органу Укртрансбезпеки має з`ясувати, зокрема, особу порушника, адже є очевидним, що автомобільний перевізник не може встановлюватися на основі самих лише слів водія та свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу.
Посадові особи, які розглядали справу про порушення законодавства про автомобільний транспорт, не звернули уваги на обставини, які мали б щонайменше дати підстави для сумніву, що саме позивач є (чи може бути) автомобільним перевізником, який має нести відповідальність.
Інформація про ФОП ОСОБА_1 , як автомобільного перевізника взагалі була відсутня у відповідача. Як встановлено вище, перевізником вантажу, є ФОП ОСОБА_2 , з`ясовано також, що власником транспортного засобу, яким перевозився вантаж, є також ФОП ОСОБА_2 , а водій перебуває у трудових відносинах саме у ФОП ОСОБА_2 , і саме вказані обставини мають значення для встановлення законності користування транспортним засобом для перевезення вантажу, проте відповідач зосередив увагу на реєстраційних документах на транспортний засіб й відомостях акта перевірки, внаслідок чого застосував адміністративно-господарський штраф щодо особи, причетність якої до перевезення вантажу не підтверджена належними доказами.
Суд не дає оцінку іншим обґрунтуванням, на які посилається позивач, оскільки встановлено, що позивач не є суб`єктом цих порушень, а тому він не може спростовувати обставини, які не зачіпають його права та інтереси.
Згідно частин 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Доказів, які б спростували доводи позивача, відповідачі суду не надали. З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, та такими, що підлягають задоволенню.
Згідно з ч.2 ст.132 КАС України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.
Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Враховуючи, що адміністративний позов задоволено повністю, сплачений позивачем судовий збір за подачу адміністративного позову до суду в сумі 1073,60 грн. підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача-2.
Щодо стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 6 000,00 грн., суд зазначає наступне.
Відповідно до ст. 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Крім цього, відповідно до ст.134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката несуть сторони. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вказаних вимог, суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
При цьому розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження) та суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.
При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
Як вбачається з матеріалів справи, професійна правнича допомога у даній справі надавалася позивачу адвокатом Постольник Оксаною Сергіївною.
Представником позивача для підтвердження витрат на професійну правничу допомогу до суду було подано наступні документи: договір про надання правничої допомоги №2/08-2023 від 18.08.2023 року, протокол узгодження вартості та обсягу (правничої) допомоги №1 від 18.08.2023 року, платіжні інструкції.
Відповідно до договору про надання правничої допомоги №2/08-2023 від 18.08.2023 року укладеним між адвокатом Постольник Оксани Сергіївни та клієнтом Куземко Віталієм Івановичем, адвокат бере на себе зобов`язання надавати правову (правничу) допомогу клієнту в обсязі та на умовах, передбачених цим договором, а клієнт зобов`язаний сплатити гонорар у порядку та строки обумовлені сторонами.
Відповідно до п.3.1 вказаного договору за правову допомогу, передбачену предметом договору, замовник сплачує адвокату винагороду в розмірі, визначеному протоколами узгодження вартості та обсягу правничої допомоги до цього договору, які є додатками до договору.
Згідно з протоколом узгодження вартості та обсягу правничої (правової) допомоги №1 від 18.08.2023 року сторони домовились, що адвокатом надається правова (правнича) допомога у справі про визнання протиправними та скасування постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу адміністративно-господарського штрафу №004952 від 02.08.2023 року. Розмір гонорару у визначеній справі є фіксованим та становить: 6000 гривень за юридичне супроводження справи під час судового оскарження у Дніпропетровському окружному адміністративному суді.
Таким чином, з урахуванням досліджених судом доказів щодо витрат на професійну правничу допомогу, суд дійшов висновку, що заявлені до відшкодування витрати на професійну правничу допомогу є співмірними зі складністю справи та обсягом наданих адвокатом послуг позивачу, тому суд, враховуючи критерій обґрунтованості та доцільності понесених позивачем витрат, вважає стягнути витрати на правничу допомогу у розмірі 6000,00 грн. за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
Керуючись ст.ст. 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,
Визнати протиправною та скасувати постанову Відділу державного нагляду (контролю) у Дніпропетровській області про застосування адміністративно-господарського штрафу від 02.08.2023 №004952 про стягнення з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 адміністративно-господарського штрафу у сумі 17 000 грн.
Стягнути на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 1073,60 грн. (одна тисяча сімдесят три гривні шістдесят копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Державної служби України з безпеки на транспорті.
Стягнути на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 6000,00 грн. (шість тисяч гривень) за рахунок бюджетних асигнувань Державної служби України з безпеки на транспорті.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст.255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено в порядку та у строки, встановлені ст. ст.295,297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя М.В. Дєєв