Справа № 420/20306/23
Суддя: Вербицька Н.В.
Дата ухвалення: 2024-01-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 січня 2024 р.м. ОдесаСправа № 420/20306/23

Перша інстанція: суддя Радчук А.А.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Вербицької Н.В.,

суддів Джабурії О.В.,

Кравченка К.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2023 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И Л А:

08 серпня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовною заявою, в якій просив:

- визнати бездіяльність військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 загону морської охорони) ( АДРЕСА_1 , ) щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні з військової служби по день фактичного розрахунку, тобто з 20.07.2021 року по 15.01.2022 року включно, протиправною;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 загін морської охорони) ( АДРЕСА_1 , ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з військової служби по день фактичного розрахунку, тобто з 20.07.2021 року по 15.01.2022 року включно, виходячи із його середнього грошового забезпечення, розрахованого відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що у період з 25 серпня 2015 року по 19 липня 2021 року ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 загін морської охорони), з якої звільнений наказом і виключений зі списків особового складу від 19 липня 2021 року №224-ОС Про особовий склад. Разом із тим, остаточний розрахунок з позивачем проведений 05.08.2023, у зв`язку із чим ОСОБА_1 просить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідач заперечував проти задоволення позову, зазначаючи, що на момент звільнення ОСОБА_1 з частини йому були сплачені всі належні йому грошові кошти та будь-яких спорів щодо розміру цих нарахувань не було. Здійснення відповідних виплат ОСОБА_1 за рішеннями суду по справах №200/607/23, № 200/13789/21, 200/730/22, №200/607/23 не входять до переліку грошових доходів громадян, визначених ч.2 ст.2 Закону №2050-ІІІ, мають характер одноразової виплати на підставі рішень суду, які були ухвалені більш ніж через два роки після його звільнення з військової частини, та не може розцінюватись як невиплата з вини роботодавця належних працівнику сум в день його звільнення. Щодо застосування до спірних правовідносин статті 117 Кодексу законів про працю України, відповідач зазначив, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України, але не більш як за шість місяців.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2023 року позовну заяву ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 загін морської охорони) щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за період з 20.07.2021 року по 15.01.2022 року.

Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 загін морської охорони) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.07.2021 року по 15.01.2022 року у сумі 148 165,05 грн (сто сорок вісім тисяч сто шістдесят п`ять гривень 05 коп.).

В іншій частині позову відмовлено.

Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невірне застосування судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Зокрема, апелянт, посилаючись на постанову Верховного Суду від 28 червня 2023 року у справі № 560/11489/22 наполягає, що позивачем пропущений строк звернення до суду з даним позовом. Крім того, апелянт зазначив, що у випадку доведеності порушення вимог закону щодо виплати грошових коштів, належних ОСОБА_1 , при його звільненні, з врахуванням принципу справедливості та співмірності, на користь позивача підлягав би стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у загальному розмірі 47 716,8 грн за період з 20.07.2021 року по 15.01.2022 року з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком та положень ст. 117 КЗпП України щодо виплати середнього заробітку за час затримки не більш як за шість місяців.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України справа розглядається в порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційних скарг, матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів зазначає наступне.

Судом першої інстанції встановлені та з матеріалів справи вбачаються наступні обставини.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_3 ( НОМЕР_2 загін морської охорони); має статус учасника бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_4 , виданим 15.01.2016 року (а.с. 12).

Згідно витягу із наказу командира НОМЕР_2 загону морської охорони Регіонального управління Морської охорони Адміністрації Державної прикордонної служби України від 19 липня 2021 року №224-ОС, головного корабельного старшину ОСОБА_1 , старшого техніка відділу підготовки персоналу, який наказом командира НОМЕР_2 загону морської охорони від 18 червня 2021 року № 196-ОС звільнений в запас Збройних Сил України на підставі підпункту «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту) пункту два частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», з 19.07.2021 року виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення (а.с. 11).

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 03.10.2022 року у справі №200/695/22, зокрема, зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 року включно із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базового місяця) - січень 2008 року.

Відповідно до виписки по картковому рахунку, відкритому в АТ КБ «Приватбанк», 30.06.2023 року на виконання рішення суду у справі №200/695/22 позивачу зараховані кошти у сумі 64841,84 грн (а.с. 31).

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 03.02.2022 року у справі №200/13789/21, серед іншого, зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільненні у відповідності до ч. 2 ст. 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Відповідно до виписки по картковому рахунку, відкритому в АТ КБ «Приватбанк», 30.06.2023 року на виконання рішення суду у справі №200/13789/21 позивачу зараховані кошти у сумі 25923,61 грн (а.с. 31).

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 12.12.2022 року у справі №200/730/22, зокрема, зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 недоплачену допомогу для оздоровлення у жовтні 2015 року, у березні 2016 року, у липні 2017 року, у лютому 2018 року, передбаченої ст. 10 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» з урахуванням у складі місячного грошового забезпечення для обрахунку вказаних виплат щомісячної додаткової грошової винагороди передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року № 889 з урахуванням проведених виплат.

Відповідно до виписки по картковому рахунку, відкритому в АТ КБ «Приватбанк», 30.06.2023 року на виконання рішення суду у справі №200/730/22 позивачу зараховані кошти у сумі 9674,19 грн (а.с. 31).

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 29.03.2023 року у справі №200/607/23, зокрема, зобов`язано відповідача провести щодо періоду з 29.01.2020 року по 19.07.2021 року ОСОБА_1 перерахунок грошового забезпечення (в тому числі посадового окладу, окладу за військовим званням), грошової допомоги для оздоровлення за 2021 рік, а також грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як особі, що має статус учасника бойових дій, за 2015 - 2021 роки - шляхом застосування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року, згідно з пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 року №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» в редакції, яка діє з 29.01.2020 року, та виплатити йому їх недоотримані частини.

Відповідно до виписки по картковому рахунку, відкритому в АТ КБ «Приватбанк», 05.08.2023 року на виконання рішення суду у справі №200/607/23 позивачу зараховані кошти у сумі 47720,94 грн (а.с. 32).

03 липня 2023 року представник позивача звернувся до командира НОМЕР_2 загону морської охорони Адміністрації Державної прикордонної служби України із заявою, в якій просив нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з військової служби по день фактичного розрахунку, тобто з 20.07.2021 року по 30.06.2023 року, виходячи із його середнього грошового забезпечення, зарахованого відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Установою Кабінету Міністрів України від 8.02.1995 №100 (а.с. 34).

Листом від 26.07.2023 року вих. №11/С-170-176 за підписом командира 23 загону морської охорони представнику позивача надано відповідь про те, що підстави для нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні з військової служби по день фактичного розрахунку, тобто з 20.07.2021 по 30.06.2023 роки, виходячи із середнього грошового забезпечення, відсутні (а.с. 35).

Не погоджуючись із бездіяльністю відповідача щодо нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що станом на день звільнення позивача зі служби відповідачем не було проведено з ним повного розрахунку. З огляду на це, позивач має право на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Також суд вказав, що з урахуванням дати проведення остаточного розрахунку з позивачем до спірних правовідносин підлягає застосуванню стаття 117 КЗпП України в редакції Закону № 2352-ІХ, яка обмежує строк виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більше як за шість місяців.

За проведеними розрахунками сума, яка належить до виплати позивачу відповідно до статті 117 КЗпП України, з урахуванням співмірності становить 148 165,05 грн.

Судова колегія частково погоджується з висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Правовідносини з приводу грошового забезпечення військовослужбовців регулюються низкою спеціальних актів, а саме: Законом України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», постановою Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2007 року № 1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу», постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року № 889 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій» тощо.

Водночас, спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум.

Отже, в даному випадку вірним є застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби.

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 28 січня 2021 року (справа № 240/11214/19), від 24 грудня 2020 року (справа № 340/401/20), від 5 серпня 2020 року (справа № 826/20350/16), від 15 липня 2020 року (справа № 824/144/16-а), від 31 жовтня 2019 року (справа № 2340/4192/18), від 26 червня 2019 року у справі № 826/15235/16, від 18 листопада 2022 року у справі № 1.380.2019.005781.

Статтею 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно із статтею 117 КЗпП України (в редакції до 19.07.2022 року) в разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до ст.117 КЗпП України (в чинній редакції) у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Період затримки розрахунку при звільненні - це весь час затримки належних звільненому працівникові сум та виплат по день фактичного розрахунку.

Судова колегія звертає увагу на правову позицію, висловлену Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17, відповідно до якої під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Також у цій постанові Великої Палати Верховного Суду зазначено, що якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України).

Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця. Відшкодування ж передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

За обставинами справи, позивача звільнено з військової служби 19 липня 2021 року, однак остаточний розрахунок при звільненні з ним проведено 05 серпня 2023 року. Враховуючи, що з даним позовом позивач звернувся до суду 08 серпня 2023 року, місячний строк звернення з даним позовом ним не пропущено.

Враховуючи, що повний розрахунок із позивачем було проведено не у день його виключення зі списків особового складу, а лише 05 серпня 2023 року, тобто поза межами строку, встановленого статтею 116 КЗпП України, є підстави для настання відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Отже, суд першої інстанції зробив правильний висновок що позивач має право на отримання такого відшкодування за затримку виплати повного розрахунку при звільненні, однак із врахуванням чинної редакції ст.117 КЗпП України, а саме не більше як за шість місяців.

Разом з тим, судом першої інстанції помилково розраховано суму, яка підлягає стягненню на користь позивача, з огляду на наступне.

Середній заробіток визначається за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Згідно з абзацом 3 пункту 2 Порядку №100 середньомісячна заробітна плата, зокрема, обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Відповідно до пункту 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Судова колегія враховує, що відповідно до абз. 2 п. 7 Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, який затверджено наказом Міністерства оборони України 07 червня 2018 року № 260, та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 р. за № 745/32197, середньоденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення, належного військовослужбовцю за повний календарний місяць, на кількість календарних днів місяця, за який здійснюється виплата.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується довідкою, яка наявна в матеріалах справи, заробітна плата позивача за останні два місяці перед звільненням становить травень 2021 року 20619,11 грн+ червень 2021 року 20413,51 грн= 41 032,62 грн.

Отже, середньоденна заробітна плата позивача, з урахуванням приписів Порядку № 100 та Порядку № 260 становить 672,66 грн (41032,62/61 день).

З урахуванням викладеного, середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні (враховуючи 6-місячний термін встановлений ст. 117 КЗпП України) становить 123 096,78 (672,66 грн *183 дні).

Водночас, суд апеляційної інстанції враховує, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року по справі № 761/9584/15-ц наголосила, що визначений ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця.

Колегія суддів вважає недоцільним в даному випадку застосовувати правовий підхід до вирішення питання обрахунку належного до виплати розміру середнього заробітку підтриманий у постанові Верховного Суду від 02.02.2023 № 460/10582/21, оскільки в даному випадку сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні 123 096,78 грн менша за суму невиплаченої при звільненні заборгованості 148 160,58 грн.

Таким чином, з огляду на встановлені обставини та наявного правового регулювання, суд апеляційної інстанції частково погоджується із доводами апелянта та вважає, що судом першої інстанції невірно обраховано середньоденну заробітну плату позивача, що призвело до невірного визначення суми, яка підлягає стягненню на користь позивача.

З урахуванням того, що судове рішення в частині відмовлених позовних вимог не оскаржується, суд апеляційної інстанції відповідно до статті 308 КАС України правової оцінки не надає.

Відповідно до п.1, п.4 ч.1 ст.317 КАС України, рішення суду першої інстанції підлягає зміні з мотивів, викладених у цій постанові.

Враховуючи, що дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, що підтверджується ухвалою суду про відкриття провадження від 15 серпня 2023 року, постанова суду апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного Суду лише з підстав, передбачених пп. "а"- "г" п.2 ч.5 ст.328 КАС України

Керуючись ст.ст. 308, 311, 312, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 задовольнити частково.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2023 року змінити в мотивувальній та резолютивній частинах з мотивів, викладених у цій постанові.

Абзац 3 резолютивної частини рішення Одеського окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2023 року викласти у наступній редакції:

«Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 загін морської охорони) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.07.2021 року по 15.01.2022 року у сумі 123 096,78 грн (сто двадцять три тисячі дев`яносто шість гривень сімдесят вісім копійок)».

В іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Головуючий: Н.В.Вербицька

Суддя: О.В.Джабурія

Суддя: К.В.Кравченко