Справа № 120/14281/23
Суддя: Сало Павло Ігорович
Дата ухвалення: 2024-01-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2024 р. Справа № 120/14281/23

Вінницький окружний адміністративний суд у складі судді Сала Павла Ігоровича, розглянувши у м. Вінниці в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (в письмовому провадженні) адміністративну за позовом Вінницького національного аграрного університету до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії,

УСТАНОВИВ:

15.09.2023 до суду надійшла позовна заява Вінницького національного аграрного університету (далі ВНАУ або позивач) до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області (далі Головне управління або відповідач) про визнання протиправним та скасування наказу від 31.08.2023 № 2-7/15-23-СГ "Про відмову у затвердженні документації із землеустрою та надання земельних ділянок в постійне користування" та зобов`язання відповідача затвердити відповідний проект землеустрою та надати в постійне користування ВНАУ земельні ділянки загальною площею 24,2147 га, із земель державної власності сільськогосподарського призначення, для дослідних і навчальних цілей (код цільового призначення 01.09), що розташовані на території Агрономічної сільської ради Вінницького району Вінницької області (далі Агрономічна сільська рада).

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що наказом Головного управління від 10.03.2023 № 2-1/15-23-сг "Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою" позивачу надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення в постійне користування земельних ділянок орієнтовною площею 24,2147 га. На підставі цього наказу ТОВ "Вінекс" був розроблений відповідний проект землеустрою, а також здійснено державну реєстрацію відповідних земельних ділянок у Державному земельному кадастрі, з присвоєнням кожної із них окремого кадастрового номеру. 03.08.2023 ВНАУ звернувся до Головного управління з клопотанням про затвердження виготовленого проекту землеустрою та надання в постійне користування земельних ділянок загальною площею 24,2147 га, із земель державної власності сільськогосподарського призначення, для дослідних і навчальних цілей (код цільового призначення 01.09), що розташовані на території Агрономічної сільської ради. Однак спірним наказом від 31.08.2023 № 2-7/15-23-СГ відповідач надав відмову, посилаючись на те, що у матеріалах проекту землеустрою, зокрема у відомостях про встановлені межові знаки, відсутні погодження меж земельних ділянок суміжними власниками та землекористувачами, зокрема Агрономічною сільською радою, на території якої знаходяться земельні ділянки.

Позивач з вказаною відмовою не погоджується, вважає її неправомірною, а тому за захистом своїх прав та інтересів звертається до суду.

Ухвалою суду від 20.09.2023 позовну заяву ВНАУ залишено без руху з підстав її невідповідності вимогам ст.ст. 160, 161 КАС України. Позивачу встановлено 10-денний строк з дня отримання копії ухвали для усунення виявлених судом недоліків позовної заяви.

28.09.2023 від позивача надійшла заява, якою недоліки позовної заяви усунуто у спосіб надання позовної заяви у новій редакції та витягу з ЄДРПОУ із відомостями про керівника ВНАУ, яким підписано адміністративний позов.

Ухвалою суду від 02.10.2023 відкрито провадження у цій справі та вирішено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (у письмовому провадженні).

19.10.2023 надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

Відповідач зазначає, що в силу приписів ч. 15 ст. 123 Земельного кодексу України (далі ЗК України) підставою для відмови у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише його невідповідність вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів. Згідно з ч. 3 ст. 50 Закону України "Про землеустрій" проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки включає, зокрема, кадастровий план земельної ділянки. У свою чергу виготовлення кадастрового плану, який є обов`язковою складовою землевпорядної документації, передує вчинення дій, що визначені ч. 2 ст. 198 ЗК України, в тому числі погодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами. Разом з тим, під час опрацювання клопотання позивача про затвердження проекту землеустрою щодо відведення у постійне користування ВНАУ земельних ділянок загальною площею 24,2147 га із земель державної власності сільськогосподарського призначення, для дослідних і навчальних цілей (код цільового призначення 01.09), Головним управлінням було встановлено, що в проекті наявні відомості про встановлення межових знаків (акр. 53, 55, 57, 59, 61), в яких відсутні погодження меж земельних ділянок із суміжними власниками та землекористувачами, зокрема Агрономічною сільською радою, на території якої знаходяться земельні ділянки, що є порушенням вимог ч. 2 ст. 198 ЗК України.

Отже, як вважає відповідач, подана ВНАУ проектна документація не повністю відповідала вимогам чинного законодавства, у зв`язку з чим Головним управлінням правомірно відмовлено у її затвердженні та наданні позивачу в користування відповідних земельних ділянок.

20.10.2023 до суду надійшла відповідь на відзив, в якій позивач не погоджується з доводами та аргументами відповідача, наведеними у відзиві. При цьому позивач наголошує на тому, що відсутність погодження меж земельних ділянок із суміжними власниками та землекористувачами не може бути самостійною підставою для відмови у затвердженні проекту землеустрою, що підтверджується усталеною практикою Верховного Суду.

Відповідно до ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Вивчивши матеріали справи у їх сукупності, оцінивши наведені сторонами доводи на підтримку своїх вимог і заперечень та зібрані у справі докази, суд встановив таке.

Відповідно до витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права індексний номер 310743265 від 25.09.2022, індексний номер 310743252 від 25.09.2022, індексний номер 310743342 від 25.09.2022, індексний номер 310743035 від 25.09.2022, індексний номер 310743076 від 25.09.2022, індексний номер 310743216 від 25.09.2022, індексний номер 310742774 від 25.09.2022, індексний номер 310743104 від 25.09.2022, індексний номер 310743130 від 25.09.2022, індексний номер 310743176 від 25.09.2022, індексний номер 310743148 від 25.09.2022, індексний номер 310743287 від 25.09.2022, індексний номер 310743307 від 25.09.2022, індексний номер 310743322 від 25.09.2022, індексний номер 320704622 від 20.01.2023, індексний номер 320706154 від 20.01.2023, індексний номер 320707052 від 20.01.2023, індексний номер 320708603 від 20.01.2023, індексний номер 320707941 від 20.01.2023, індексний номер 320709812 від 20.01.2023, індексний номер 320709154 від 20.01.2023, індексний номер 320705519 від 20.01.2023 позивачу на праві господарського відання належить державне нерухоме майно, що знаходиться на землях сільськогосподарського призначення державної власності на території Агрономічної сільської ради (за межами населеного пункту).

Відтак, враховуючи положення пп. "а" п. 4 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 6 вересня 2012 року № 5245-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності", п. "а" ч. 2 ст. 92, ч. 7 ст. 120, ч. 4 ст. 122 ЗК України, позивач звернувся до Головного управління з клопотанням за № 01.1-36-163 від 24.02.2023 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у постійне користування ВНАУ для дослідних і навчальних цілей, на яких розташовані вищевказані об`єкти нерухомого майна державної власності, а саме: земельної ділянки № 1 орієнтовною площею 0,0786 га; земельної ділянки № 2 орієнтовною площею 3,3600 га; земельної ділянки № 3 орієнтовною площею 17,9376 га; земельної ділянки № 4 орієнтовною площею 0,5145 га та земельної ділянки № 5 орієнтовною площею 2,3240 га.

Наказом Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області "Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою" від 10.03.2023 № 2-1/15-23-сг позивачу надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення в постійне користування земельних ділянок орієнтовною загальною площею 24,2147 га.

На підставі вказаного наказу на замовлення позивача товариством з обмеженою відповідальністю "Вінекс" розроблено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок у постійне користування ВНАУ для дослідних і навчальних цілей, за рахунок земель державної власності сільськогосподарського призначення, які розташовані на території Агрономічної сільської ради.

Крім того, відомості про відповідні земельні ділянки внесені до Державного земельного кадастру з присвоєнням кадастрових номерів :01:010:0219, :01:010:0215, :01:010:0216, :01:010:0218 та :01:010:0217, про що сформовано витяги з ДЗК про земельну ділянку НВ-023 від 19.06.2023, НВ-023 від 01.06.2023, НВ-023 від 01.06.2023, НВ-023 від 07.06.2023 та НВ-023 від 06.06.2023 відповідно.

03.08.2023 позивач звернувся до Головного управління з клопотанням від 01.08.2023 № 01.1-36-898 про затвердження проекту землеустрою та надання в постійне користування ВНАУ вищевказаних земельних ділянок. До клопотання було додано необхідні документи, в тому числі оригінал розробленого проекту землеустрою.

За наслідками розгляду клопотання, відповідач наказом від 31.08.2023 № 2-7/15-23-СГ відмовив у затвердженні документації із землеустрою та наданні позивачу земельних ділянок в постійне користування, оскільки у матеріалах проекту землеустрою, зокрема у відомостях про встановлені межові знаки (арк. 53, 55, 57, 59, 61), відсутні погодження меж земельних ділянок суміжними власниками та землекористувачами, зокрема Агрономічною сільською радою, на території якої знаходяться земельні ділянки.

Позивач з законністю наданої відмови не погоджується, а тому звернувся до суду з цим позовом.

Оцінивши спірні правовідносини та встановлені обставини справи, суд при вирішенні спору керується такими мотивами.

Відповідно до статті 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Підстави набуття права на землю шляхом передачі ділянок у власність встановлюються нормами ЗК України.

Згідно із частиною першою статті 3 ЗК України земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Відповідно до частини другої статті 4 ЗК України завданням земельного законодавства є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель.

Статтями 116, 118 ЗК України визначено підстави й порядок набуття громадянами і юридичними особами права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності.

Згідно із частиною четвертою статті 122 ЗК України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Судом встановлено, що наказом Головного управління від 10.03.2023 № 2-1/15-23-05 на підставі положень частини першої-четвертої статті 79-1, статті 92, частини четвертої статті 122, частини першої статті 123, пункту 24 розділу X "Перехідні положення" ЗК України позивачу надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення в постійне користування ВНАУ земельних ділянок орієнтовною загальною площею 24,2147 га, а саме: земельної ділянки № 1 орієнтовною площею 0,0786 га; земельної ділянки № 2 орієнтовною площею 3,3600 га; земельної ділянки № 3 орієнтовною площею 17,9376 га; земельної ділянки № 4 орієнтовною площею 0,5145 га та земельної ділянки № 5 орієнтовною площею 2,3240 га, із земель державної власності сільськогосподарського призначення на території Агрономічної сільської ради, для дослідних і навчальних цілей (код цільового призначення 01.09).

Відтак, на підставі вищезазначеного наказу та на замовлення позивача, ТОВ "Вінекс" був розроблений відповідний проект землеустрою, який згідно з клопотання ВНАУ від 01.08.2023 № 01.1-36-898 поданий на затвердження відповідачу.

Наказом від 31.08.2023 № 2-7/15-23-СГ Головне управління відмовило у затвердженні відповідного проекту землеустрою, посилаючись на те, що в матеріалах проекту, і зокрема у відомостях про встановлені межові знаки, відсутні погодження меж земельних ділянок суміжними власниками та землекористувачами.

Перевіряючи законність відмови у затвердженні проекту землеустрою з вищенаведених підстав, суд зазначає таке.

Відповідно до статті 50 Закону України від 22 травня 2003 року № 858-IV "Про землеустрій" (далі Закон № 858-IV) проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок розробляються у разі формування нових земельних ділянок із земель державної, комунальної власності (крім випадків формування земельних ділянок за іншою документацією із землеустрою) та у разі зміни цільового призначення земельних ділянок у випадках, визначених законом. Проекти землеустрою щодо відведення земельної ділянки також можуть передбачати поділ, об`єднання земельних ділянок, які перебувають у власності однієї особи.

Проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок включає: а) пояснювальну записку; б) матеріали геодезичних вишукувань та землевпорядного проектування (у разі формування земельної ділянки); в) розрахунок розміру втрат лісогосподарського виробництва (у випадках, передбачених законом); г) розрахунок розміру збитків власників землі та землекористувачів (у випадках, передбачених законом); ґ) перелік обмежень у використанні земельної ділянки; д) кадастровий план земельної ділянки.

За змістом статті 198 ЗК України погодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами необхідне при кадастровій зйомці як комплексу робіт, виконуваних для визначення та відновлення меж земельних ділянок.

Згідно з положеннями статті 55 Закону № 858-IV встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється відповідно до відомостей Державного земельного кадастру, матеріалів Державного фонду документації із землеустрою та оцінки земель, матеріалів топографо-геодезичних робіт.

Технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) розробляється за рішенням власника (розпорядника) земельної ділянки, землекористувача.

У разі передачі у власність та користування земельної ділянки на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за рішенням Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування технічна документація розробляється на підставі дозволу, виданого відповідним органом (крім випадків, якщо відповідно до закону розроблення технічної документації здійснюється без надання такого дозволу).

У постанові від 12.02.2020 у справі № 545/1149/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що стадія погодження меж земельної ділянки при виготовленні землевпорядної документації є допоміжною. При цьому стаття 198 ЗК України лише вказує, що складовою кадастрових зйомок є погодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами. Із цього не слідує, що у випадку відмови суміжного землевласника або землекористувача від підписання відповідного документа акта погодження меж слід вважати, що погодження меж не відбулося. Погодження меж полягає у тому, щоб суміжнику було запропоновано підписати відповідний акт. Якщо він відмовляється це робити, орган, уповноважений вирішувати питання про приватизацію ділянки по суті, повинен виходити не із самого факту відмови від підписання акта, а з мотивів відмови. Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Непогодження меж земельної ділянки, яка знаходиться поза межами населеного пункту, із суміжними власниками та землекористувачами не може слугувати підставою для відмови відповідним територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин (територіальним органом Держгеокадастру в районах (містах)) в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів.

Аналогічні правові висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20.03.2019 у справах № 350/67/15-ц (провадження № 14-652цс18) та № 514/1571/14-ц (провадження № 14-552цс18), а також від 22.01.2020 у справі № 455/856/18-а.

Крім того, надаючи оцінку правовому значенню наявності/відсутності погодження меж земельної ділянки із суміжними землевласниками/землекористувачами в процесі приватизації земельної ділянки, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04.08.2021 у справі № 263/11779/16-ц (провадження № 61-10819св20) зазначив про те, що стадія погодження меж земельної ділянки при виготовленні землевпорядної документації є допоміжною. Стаття 198 ЗК України лише вказує, що складовою кадастрових зйомок є погодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами. Із цього не випливає, що у випадку відмови суміжного землевласника або землекористувача від підписання відповідного документа акта погодження меж, слід вважати, що погодження меж не відбулося. Погодження меж полягає у тому, щоб суміжнику було запропоновано підписати відповідний акт. Якщо він відмовляється це робити, орган, уповноважений вирішувати питання про приватизацію ділянки по суті, повинен виходити не із самого факту відмови від підписання акта, а із мотивів відмови. Якщо такими мотивами є виключно неприязні стосунки правового значення вони не мають. У разі виникнення спору сама по собі відсутність погодження меж не є підставою для того, щоб вважати прийняте рішення про приватизацію незаконним. Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Непогодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами не може бути підставою для відмови відповідної місцевої ради в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів. Таким чином, непогодження суміжним землекористувачем меж земельної ділянки не є саме по собі підставою для прийняття органом місцевого самоврядування рішення про відмову у затвердженні технічної документації та переданні земельної ділянки у власність.

Згідно з ч. 1 ст. 36 Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів" (далі Закон № 1402-VIII) Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.

Частиною п`ятою статті 242 КАС України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Правило подібного змісту містить також частина шоста статті 13 Закону № 1402-VIII, відповідно до якої висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Ба більше, такі висновки не лише повинні враховуватись судами нижчих інстанцій, але є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Про це безпосередньо зазначено у ч. 5 ст. 13 Закон № 1402-VIII.

Отже, згідно з релевантними нормами чинного законодавства, які слід тлумачити крізь призму правових позицій Верховного Суду, непогодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами не є самостійною підставою для надання відмови у затвердженні технічної документації та не може обмежувати законне право на приватизацію земельної ділянки чи отримання її в постійне користування, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів.

Відсутність останньої умови відповідач, як суб`єкт владних повноважень, під час розгляду справи не довів.

Відтак суд констатує протиправність наказу Головного управління від 31.08.2023 № 2-7/15-23-СГ про відмову у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення в постійне користування ВНАУ земельних ділянок загальною площею 24,2147 га із земель державної власності сільськогосподарського призначення, що розташовані на території Агрономічної сільської ради, для дослідних і навчальних цілей (код цільового призначення 01.09).

Позивач просить суд захистити його порушені права у спірних правовідносинах шляхом зобов`язання відповідача затвердити розроблений проект землеустрою та надати в постійне користування ВНАУ відповідні земельні ділянки.

Оцінюючи позовні вимоги в цій частині, суд враховує, що поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

У своїй практиці Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) неодноразово аналізував наявність, межі, спосіб та законність застосування дискреційних повноважень національними органами, їх посадовими особами. Зокрема, в рішенні ЄСПЛ від 17 грудня 2004 року у справі "Педерсен і Бодсгор проти Данії" зазначено, що здійснюючи наглядову юрисдикцію, суд, не ставлячи своїм завданням підміняти компетентні національні органи, перевіряє, чи відповідають рішення національних держаних органів, які їх винесли з використанням свого дискреційного права, положенням Конвенції та Протоколів до неї. Суд є правозастосовчим органом та не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень.

Отже, зобов`язання суб`єкта владних повноважень прийняти конкретне рішення, як і будь-які інші способи захисту, застосовується лише за наявності необхідних підстав, але завжди з урахуванням фактичних обставин справи.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 02.07.2020 у справі № 825/2228/18 та від 31.07.2020 у справі № 810/2474/18.

Тобто в кожній конкретній справі суд, констатуючи незаконність рішення суб`єкта владних повноважень, повинен впевнитись у тому, що за встановлених обставин справи не існує законних перешкод для прийняття рішення на користь заявника, у даному випадку про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в постійне користування.

Наведене також підтверджується положеннями ч. 4 ст. 245 КАС України, за змістом яких суд може зобов`язати відповідача-суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача лише в тому разі, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом. Інакше суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Якщо ж таким суб`єктом на момент прийняття рішення не перевірено дотримання суб`єктом звернення усіх визначених законом умов або при прийнятті такого рішення суб`єкт дійсно має дискреційні повноваження, то суд повинен зобов`язати суб`єкта владних повноважень до прийняття рішення з урахуванням оцінки суду.

Отже, критеріями, які впливають на обрання судом способу захисту прав особи в межах вимог про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, є встановлення судом додержання суб`єктом звернення усіх передбачених законом умов для отримання позитивного результату та наявність у суб`єкта владних повноважень права діяти при прийнятті рішення на власний розсуд.

Такий підхід, встановлений процесуальним законодавством, є прийнятним не лише при розгляді вимог щодо протиправної бездіяльності суб`єкта владних повноважень, але й у випадку розгляду вимог про зобов`язання відповідного суб`єкта вчинити дії після скасування його адміністративного акта.

Тобто адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного владними суб`єктами, і вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення з урахуванням обставин конкретної справи. Перебирання непритаманних суду повноважень державного органу не відбувається за відсутності обставин для застосування дискреції.

У справі "Рисовський проти України" (заява № 29979/04, рішення від 20 жовтня 2011 року) ЄСПЛ звернув увагу на особливу важливість принципу "належного урядування", який передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах "Беєлер проти Італії" [ВП], заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000-I, "Онер`їлдіз проти Туреччини" [ВП], заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, "Megadat.comS.r.l. проти Молдови", заява № 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і "Москаль проти Польщі", заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року).

На державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах "Лелас проти Хорватії", заява № 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і "Тошкуце та інші проти Румунії", заява № 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах "Онер`їлдіз проти Туреччини", п. 128, та "Беєлер проти Італії", п. 119).

Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі "Лелас проти Хорватії", п. 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки", п. 58, а також рішення у справі "Ґаші проти Хорватії", заява № 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі "Трґо проти Хорватії", заява № 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року).

Згідно з ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд та вирішення справ в адміністративних справах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ст. 90 КАС України).

Перевіривши доводи сторін, оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до переконання, що оспорюваний наказ Головного управління від 31.08.2023 № 2-7/15-23-СГ "Про відмову у затвердженні документації із землеустрою та надання земельних ділянок в постійне користування" є протиправним та підлягає скасуванню.

Водночас, з огляду на встановлені обставини справи та беручи до уваги, що питання про передачу земельних ділянок державної власності у користування є виключною компетенцією відповідача як уповноваженого органу виконавчої влади, а суд позбавлений можливості об`єктивно оцінити питання правомірності дій кожного із землекористувачів як необхідної умови (за висновками Верховного Суду), за наявності якої відсутність погодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами не може перешкоджати отриманню земельної ділянки в постійне користування, суд приходить до переконання, що належним способом захисту порушених прав позивача у спірних правовідносинах є зобов`язання Головного управління з урахуванням висновків суду за результатами розгляду цієї справи повторно розглянути клопотання позивача від 01.08.2023 № 01.1-36-898 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення в постійне користування ВНАУ для дослідних і навчальних цілей земельних ділянок загальною площею 24,2147 га, за рахунок земель державної власності сільськогосподарського призначення, що розташовані на території Агрономічної сільської ради.

При цьому відповідач повинен урахувати, що частиною 15 статті 123 ЗК України визначено чіткий перелік підстав для відмови у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки і такими підставами може бути виключно його невідповідність вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів.

Отже, адміністративний позов підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України у разі задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (ч. 3 ст. 139 КАС України).

Отже, у зв`язку з частковим задоволенням позовних вимог немайнового характеру та беручи до уваги неможливість арифметичного визначення частки (пропорції) задоволених позовних вимог, на користь позивача слід стягнути половину понесених ним витрат зі сплати судового збору, тобто 1342,00 грн, за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись ст.ст. 72, 77, 90, 139, 242, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнання протиправним та скасувати наказ Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області від 31.08.2023 № 2-7/15-23-СГ "Про відмову у затвердженні документації із землеустрою та надання земельних ділянок в постійне користування".

Зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області з урахуванням висновків суду за наслідками розгляду цієї справи повторно розглянути клопотання Вінницького національного аграрного університету від 01 серпня 2023 року № 01.1-36-898 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення в постійне користування університету для дослідних і навчальних цілей земельних ділянок загальною площею 24,2147 га із земель державної власності сільськогосподарського призначення, що розташовані на території Агрономічної сільської ради Вінницького району Вінницької області.

В решті позову відмовити.

Стягнути на користь Вінницького національного аграрного університету витрати зі сплати судового збору в розмірі 1342,00 грн (одна тисяча триста сорок дві гривні нуль копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо справу розглянуто в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Інформація про учасників справи:

1) позивач: Вінницький національний аграрний університет (, місцезнаходження: вул. Сонячна, 3, м. Вінниця, 21008);

2) відповідач: Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області (, місцезнаходження: вул. Келецька, 63, м. Вінниця, 21027).

Повне судове рішення складено 22.01.2024.

Суддя Сало Павло Ігорович