Справа № 380/17517/22
Суддя: Гуляк Василь Васильович
Дата ухвалення: 2024-01-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2024 рокуЛьвівСправа № 380/17517/22 пров. № А/857/12207/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Гуляка В.В.

суддів: Коваля Р.Й., Носа С.П.

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 ,

на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 31 березня 2023 року (суддя Качур Р.П., час ухвалення - не зазначено, місце ухвалення м. Львів, дата складання повного тексту не зазначено),

в адміністративній справі №380/17517/22 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області,

про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії та стягнення коштів,

встановив:

У грудні 2022 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до відповідача Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області, в якому просив: 1) визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не проведення з позивачем на час його звільнення 06.11.2015 повного розрахунку при звільненні, зокрема невиплати грошової компенсації за невикористані 80 днів щорічної чергової та додаткової відпустки; 2) визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо стягнення з позивача податку на доходи з фізичних осіб (ПДФО); 3) зобов`язати та стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 06.11.2015 по 09.11.2022 включно, тобто по день фактичного розрахунку 09.11.2022 з розрахунку 184,45 грн за кожен робочий день; 4) зобов`язати та стягнути з відповідача на користь позивача утриманий податок на доходи з фізичних осіб (ПДФО).

Відповідач позовних вимог не визнав, в суді першої інстанції подав відзив на позовну заяву, у якому просив у задоволенні позовну відмовити за його необґрунтованістю та безпідставністю.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 31.03.2023 позов задоволено частково. Стягнуто з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (компенсації за невикористані 80 днів щорічної чергової та додаткової відпустки) за період із 07.11.2015 по 07.05.2016 у розмірі 968 грн 53 коп.. У задоволенні інших позовних вимог - відмовлено.

З цим рішенням суду першої інстанції не погодився позивач в частині обсягу задоволених позовних вимог та оскаржив його в апеляційному порядку. Апелянт вважає, що оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню з підстав, наведених в апеляційній скарзі.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що судом невірно проведено розрахунок щодо стягнення на користь позивача середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (компенсації за невикористані 80 днів щорічної чергової та додаткової відпустки) за період із 07.11.2015 по 07.05.2016 у розмірі 968,53 грн., оскільки індекс інфляції, або індекс споживчих цін з часу звільнення позивача із органів МВС України у 2015 році до часу повного з ним розрахунку з грошової компенсації за невикористані ним дні відпусток зріс на 124,9%. Проте, судом вказане не було враховане, а застосовувались інші норми при розрахунку щодо стягнення на користь позивача середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Таким чином, визначена судом сума є не співрозмірною та така, що не відповідає сьогоденню, а також із цінами та видатками, які діяли станом на час звільнення позивача у 2015 році та станом на час проведення з ним повного розрахунку у грудні 2022 року. Вважає скаржник з урахуванням ст.117 КЗпП України в редакції 01.07.2022, що відповідач повинен виплатити позивачу його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більше як за шість місяців, тобто з 07.11.2015 року (наступний день після звільнення зі служби) по 07.05.2016 року у розмірі 24213,28 грн..

За результатами апеляційного розгляду апелянт просить оскаржене рішення суду від 31.03.2023 скасувати в частині стягнення з відповідача на користь позивача середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період із 07.11.2015 по 07.05.2016 у розмірі 968,53 грн. та ухвалити нове судове рішення, яким стягнути з відповідача на користь позивача середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період із 07.11.2015 по 07.05.2016 у розмірі 24213,28 грн..

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу позивача, вважаючи її доводи необґрунтованими та безпідставними. Просить суд у задоволенні апеляційної скарги відмовити повністю.

Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

Судом встановлено наступні фактичні обставини справи.

Позивач ОСОБА_1 у період з 22.04.1998 року по 06.11.2015 проходив службу на різних посадах в органах внутрішніх справ ГУ МВСУ у Львівській області, а з 07.11.2015 по 01.09.2021 в ГУ НП у Львівській області (а.с. 15).

Наказом начальника ГУ НП у Львівській області №340о/с від 01.09.2021 позивача звільнено зі служби в поліції.

На час звільнення позивача з органів внутрішніх справ ГУ МВСУ у Львівській області та із ГУ НП у Львівській області, відповідно до наданої інформації від 08.11.2021 №М-683/13-2021 та №M-185/От/13/01-2021, у роботодавців перед позивачем існувала заборгованість по грошовій компенсації за невикористані дні щорічних та додаткових відпусток в загальній кількості 221 день: за 1999 рік - 30 діб щорічної відпустки; за 2000 рік - 30 діб щорічної відпустки; 2013 рік - 10 діб щорічної відпустки; за 2014 рік - 10 діб щорічної відпустки (стосується служби в ГУМВС); а також за 2017 рік - 10 діб основної та 15 діб додаткової відпустки; за 2018 рік - 30 діб основної та 15 діб додаткової відпустки; за 2019 рік - 30 діб основної та 15 діб додаткової відпустки; за 2020 - 11 діб основної та 15 діб додаткової відпустки (стосується служби в ГУНП).

Вказані обставини встановлено Восьмим апеляційним адміністративним судом під час розгляду справи №380/2063/22, що наведено у постанові від 11.08.2022, яка набрала законної сили 11.08.2022, і такі обставини в порядку ч.4 ст.78 КАС України доказуванню не підлягають (а.с. 21).

Так, рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 28.04.2022 у справі №380/2063/22 зобов`язано ГУ НП у Львівській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані 221 дні чергової та додаткової оплачуваної відпусток виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби в поліції.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 11.08.2022 у справі №380/2063/22 рішення Львівського окружного адміністративного суду від 28.04.2022 року в частині задоволення позову про визнання протиправною бездіяльності Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області щодо невиплати ОСОБА_1 на час звільнення 01.09.2021 грошової компенсації за невикористані 80 днів щорічної відпустки та зобов`язання Головного управління Національної поліції у Львівській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані 80 днів щорічної відпустки виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби в поліції, - скасовано та прийнято постанову, якою, зокрема, зобов`язано Ліквідаційну комісію Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані 80 днів щорічної відпустки виходячи з грошового забезпечення станом на 06.11.2015.

Відповідачем на виконання вищевказаного судового рішення у справі №380/2063/22, згідно наказу голови Ліквідаційної комісії ГУ МВСУ у Львівській області №1319о/с від 06.09.2022, здійснено нарахування та виплату компенсації за невикористані 80 днів щорічної відпустки виходячи з грошового забезпечення станом на 06.11.2015 в сумі 13260,00 грн.. При цьому виплату такої компенсації проведено двома платежами: 08.11.2022 на суму 9000 грн та 01.12.2022 на суму 4260 грн, що підтверджується наявними в матеріалах справи платіжними дорученнями (а.с. 52, 53, 54).

Позивач, вважаючи, що відповідачем ГУ МВСУ у Львівській області несвоєчасно проведено повний розрахунок при звільненні, звернувся із цим позовом до адміністративного суду.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги позивача, колегія суддів у розглядуваних правовідносинах враховує наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Матеріалами справи підтверджується, що на виконання судового рішення у справі №380/2063/22 відповідач ГУ МВСУ у Львівській області перерахував кошти на банківський рахунок позивача ОСОБА_1 платіжними дорученнями від 08.11.2022 на суму 9000 грн та від 01.12.2022 на суму 4260 грн..

Статтею 117 КЗпП у редакції Закону 2352-ІХ від 01 липня 2022 року передбачено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Отже, всі суми, належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення; в разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Колегія суддів враховує, що у зв`язку з порушенням відповідачем права позивача на виплату грошової компенсації за невикористані 80 днів щорічної відпустки виходячи з грошового забезпечення станом на 06.11.2015, що встановлено судовим рішенням у справі №380/2063/22, позивач в апеляційній скарзі просить стягнути на його користь середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі 24213,28 грн..

Вирішуючи спірні правовідносини, суд першої інстанції вірно врахував внесені у ст.117 КЗпП України зміни (в редакції Закону №2352-IX від 01.07.2022), згідно з якими відповідач повинен виплатити позивачу його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більше як за шість місяців, тобто з 07.11.2015 року (наступний день після звільнення зі служби) по 07.05.2016 року.

Водночас, колегія суддів зазначає, що Верховний Суд сформував висновок щодо підстав для стягнення з роботодавця середнього заробітку відповідно до статті 117 КЗпП України у згаданому контексті.

У постанові від 04 грудня 2019 року у справі №825/742/16 Верховний Суд зазначив, що «30. Аналіз наведених положень свідчить про те, що підставою для виплати передбаченого статтею 117 КЗпП України відшкодування відповідно до частини 1 цієї статті є: нарахування сум належних працівникові при звільнені; відсутність спору щодо їх розміру; невиплата нарахованих сум в день звільнення.

Підставою для виплати передбаченого статтею 117 КЗпП України відшкодування відповідно до частини 2 цієї статті є: нарахування сум належних працівникові при звільнені; незгода працівника з нарахованими/ненарахованими сумами, що стало підставою для виникнення трудового спору, який вирішився на користь працівника.

31. Незгода працівника з розміром належних до виплати при звільненні сум повинна мати активні прояви шляхом звернення до роботодавця або безпосередньо до суду.

Це звернення повинно бути здійснене відразу після виплати цих сум чи ознайомленні з їхнім розміром або принаймні у достатньо стислі строки.

Такі дії будуть свідчити про наявність спору щодо розміру належних йому сум при звільненні».

У справі №825/742/16 Верховний Суд з`ясував, що спір щодо невиплачених при звільненні сум між роботодавцем і працівником виник більш ніж через півтора роки після звільнення. З урахуванням викладеного Верховний Суд дійшов висновку, що у такому випадку підстави для застосування положень статті 117 КЗпП України відсутні.

Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 28.11.2022 року у справі №380/693/20.

З матеріалів розглядуваної справи за позовом ОСОБА_1 видно, що позивач був звільнений зі служби в міліції (з органів внутрішніх справ ГУ МВСУ у Львівській області) у листопаді 2015 року (згідно наказу №863о/с від 06.11.2015), і безпосередньо після звільнення у позивача не виникло зауважень щодо нарахованих і виплачених йому сум грошового забезпечення, зокрема, відносно отримання грошової компенсації за невикористані 80 днів щорічної відпустки (за 1999 рік - 30 діб щорічної відпустки; за 2000 рік - 30 діб щорічної відпустки; 2013 рік - 10 діб щорічної відпустки; за 2014 рік - 10 діб щорічної відпустки).

За захистом свого порушеного права внаслідок неправильного обрахунку ГУ МВСУ у Львівській області грошового забезпечення, зокрема, про нарахування та виплату грошової компенсації за невикористані 80 днів щорічної відпустки виходячи з грошового забезпечення станом на 06.11.2015, позивач звернувся до суду із адміністративним позовом лише у січні 2022 року, за результатами розгляду якого у справі №380/2063/22 було винесено постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 11.08.2022 про зобов`язання Ліквідаційної комісії ГУ МВСУ у Львівській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані 80 днів щорічної відпустки виходячи з грошового забезпечення станом на 06.11.2015.

Тобто, вимоги про нарахування і виплату грошової компенсації за невикористані 80 днів щорічної відпустки за період служби в ГУМВС у Львівській області позивачем було заявлено зі спливом значного проміжку часу після звільнення з органів внутрішніх справ.

В такій ситуації, колегія суддів приходить до висновку, що у спірних правовідносинах не настало передбачених у частині другій статті 117 КЗпП України умов для нарахування та виплати позивачу середнього грошового забезпечення (середнього заробітку) за час затримки розрахунку при звільненні за період з 06.11.2015 по 09.11.2022.

Разом з тим, колегія суддів враховує, що рішення суду першої інстанції від 31.03.2023 року в частині задоволених позовних вимог про стягнення з ГУ МВСУ у Львівській області на користь ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період із 07.11.2015 по 07.05.2016 у розмірі 968 грн 53 коп., не оскаржено відповідачем в апеляційному порядку.

У відповідності до вимог частини 1 статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Водночас, апеляційний суд зазначає, що доводи апеляційної скарги позивача в оскарженій частині рішення суду першої інстанції, колегією суддів відхиляються як необґрунтовані, з врахуванням наведених вище мотивів щодо безпідставності позовних вимог про нарахування та виплату позивачу середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 06.11.2015 на підставі приписів статті 117 КЗпП України.

Крім цього, колегія суддів враховує, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні решта позовних вимог (відносно питань про стягнення з позивача податку на доходи з фізичних осіб (ПДФО)), не оскаржено позивачем в апеляційному порядку, а тому також не являються предметом апеляційного перегляду.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції приймаються до уваги висновки, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006). Зокрема, у пункті 23 рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Доводи скаржника, зазначені в апеляційній скарзі та обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді, оскільки, оцінюючи наведені сторонами доводи, апеляційний суд виходить з того, що всі конкретні, доречні та важливі доводи сторін були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції, та їм було надано належну правову оцінку.

З урахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції відсутні.

Суд апеляційної інстанції також зазначає, що відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження).

Проаналізувавши характер спірних правовідносин, предмет доказування, склад учасників справи, та враховуючи, що дану адміністративну справу було розглянуто судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження, суд апеляційної інстанції зазначає, що дана адміністративна справа є справою незначної складності, а тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду 31 березня 2023 року в адміністративній справі №380/17517/22 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії та стягнення коштів залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя В. В. Гуляк
судді Р. Й. Коваль
С. П. Нос