Справа № 420/18394/23
Суддя: Турецька І.О.
Дата ухвалення: 2024-01-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 січня 2024 р.м. ОдесаСправа № 420/18394/23

Перша інстанція: суддя Єфіменко К.С.,

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

судді-доповідача Турецької І. О.,

суддів Градовського Ю. М., Шеметенко Л. П.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Інституту Військово-Морських Сил Національного університету «Одеська морська академія» на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28 серпня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Інституту Військово-Морських Сил Національного університету «Одеська морська академія» про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог.

19 липня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Інституту Військово-Морських Сил Національного університету «Одеська морська академія» (далі Інститут), в якому просив:

- визнати протиправними дії щодо несвоєчасного розрахунку при звільненні за період з 26.06.2019 по 24.06.2023;

- зобов`язати виплатити грошове забезпечення за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, в розмірі середнього грошового забезпечення за останні два місяці.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що під час звільнення з військової служби у червні 2019 року, йому не була виплачена грошова компенсація за додаткову оплачувану відпустку строком 14 календарних днів, як учаснику бойових дій, яка передбачена пунктом 12 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Остаточний розрахунок з виплати вказаної грошової компенсації в сумі 57 772,42 грн. був проведений лише 24.06.2023, на виконання судового рішення від 16.02.2023 у справі №420/18334/22.

На думку позивача, оскільки відповідач не виплатив йому, при звільненні, належне грошове забезпечення, виникли підстави для застосування до спірних правовідносин статті 117 КЗпП України, яка регулює виплату середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, але не більш як за шість місяців, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі Порядок №100).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 28 серпня 2023 року, ухваленого за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, позов ОСОБА_1 задоволено.

Суд визнав протиправними дії Інституту щодо несвоєчасного проведення з ОСОБА_1 розрахунку при звільненні за період з 27.06.2019 по 24.06.2023.

Також суд зобов`язав Інститут виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, в розмірі середнього грошового забезпечення за останні два місяці.

Вирішуючи спір та задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що діючим законодавством на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок та виплатити всі суми, що йому належать.

Невиконання цього обов`язку, на думку суду, спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та відзиву.

В апеляційній скарзі, представник Інституту, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове про відмову в задоволенні позову.

В обґрунтування апеляційної скарги скаржник, посилаючись на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, зазначив, що суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника, застосувавши принцип співмірності.

Скаржник просить прийняти до уваги те, що позивач був виключений зі списків особового складу Інституту наказом від 26.06.2019, але до суду за захистом своїх прав щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації звернувся лише у 2022 році, тобто на третій рік після звільнення.

Позивач, скориставшись своїм процесуальним правом подання відзиву на апеляційну скаргу, вважає її необґрунтованою та просить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Мотиви даного відзиву полягають у тому, що висновки Великої Палати Верховного Суду стосувались статті 117 КЗпП України, в редакції до липня 2022 року, яка не містила часових обмежень щодо розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Тобто, відповідальність роботодавця була необмеженою в часі та не залежала від простроченої заборгованості, а тому в такому випадку можливо було застосувати принцип співмірності.

Однак, з 01.07.2022 відбулись зміни, зокрема статті 117 КЗпП України, яка передбачає, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Отже, позивач стверджує, що на даний час, у разі якщо роботодавець своєчасно не розрахувався з працівником, то розмір його відповідальності обмежений виплатою працівникові середнього заробітку за шість місяців.

Ураховуючи, що апеляційна скарга подана на рішення суду першої інстанції, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції, відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України, розглянув справу в порядку письмового провадження.

Фактичні обставини справи.

ОСОБА_1 з 2015 по 2019 роки проходив військову службу в Науково- дослідному центрі Збройних Сил України «Державний океанаріум», який згодом відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 11 липня 2018 року № 490-р «Про реорганізацію науково-дослідного центру Збройних Сил України «Державний океанаріум» та наказу Міністерства оборони України від 19 вересня 2019 року № 479 «Про заходи щодо реорганізації науково-дослідного центру Збройних Сил України «Державний океанаріум» було реорганізовано шляхом приєднання його до Інституту Військово-Морських Сил Національного університету «Одеська морська академія».

Відповідно до наказу начальника Інституту від 26.06.2019 №132 ОСОБА_1 був виключений зі списків особового складу Інституту та всіх видів забезпечення.

За період проходження служби ОСОБА_1 не виплачувалася грошова компенсація за додаткову оплачувану відпустку строком 14 календарних днів, як учаснику бойових дій, передбачену пунктом 12 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22 жовтня 1993 року № 3351-ХХІІ, тривалістю 70 календарних днів (за період з 2015 по 2019 рік включно).

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2023 року у справі № 420/18334/22 зобов`язано Інститут нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за додаткову оплачувану відпустку, як учаснику бойових дій, передбачену пунктом 12 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за період 2015-2019 роки, виходячи з розміру грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

Як вбачається з довідки «ПриватБанк», відповідачем 24.06.2023 виконано рішення суду та виплачено на користь ОСОБА_1 кошти на виконання рішення суду у розмірі 57 772,42 грн.

Джерела правового регулювання (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та оцінка суду апеляційної інстанції доводів апеляції і висновків суду першої інстанції.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги, з огляду на таке.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Цією ж статтею передбачено, що право особи на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці Про захист заробітної плати №95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, незалежно від назви оплати праці і методу її обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

Статтею 12 цієї Конвенції встановлено, що коли минає термін трудового договору, остаточний розрахунок заробітної плати, належної працівнику, має бути проведено відповідно до національного законодавства, колективного договору чи рішення арбітражного органу, або - коли немає такого законодавства, угоди чи рішення - в розумний термін з урахуванням умов контракту.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Відтак, оскільки нормами спеціального законодавства не врегульовано питання строків повного проведення розрахунку при звільненні, а також не встановлено правових наслідків недотримання такого строку, колегія суддів приходить до висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин приписів Кодексу законів про працю України (далі КЗпП).

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

За приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Частиною 1 статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

З аналізу зазначених законодавчих норм убачається, що умовами застосування частини 1 статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України.

Наведена позиція щодо застосування вказаних норм матеріального права викладена у постанові Верхового Суду України від 15.09.2015 у справі №21-1765а15.

Отже, системний аналіз статей 47, 116, 117 дозволяє дійти висновку, що умовами застосування частини 1 статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, непроведення, з вини Інституту, розрахунку з позивачем у відповідні строки, є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме: виплати останньому його середнього заробітку, що свідчить про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог позивача в цій частині.

Відтак, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано застосував до спірних правовідносин норми статей 116, 117 КЗпП України, і, як наслідок, дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для зобов`язання виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виплати грошової компенсації за додаткову оплачувану відпустку.

Надаючи оцінку доводам апеляційної скарги, колегія суддів виходить з такого.

19.07.2022 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», яким внесені зміни до статті 117 КЗпП України за змістом яких текст цієї статті викладено в такій редакції:

«У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті».

Таким чином, починаючи з 19.07.2022 стаття 117 КЗпП України передбачає відповідальність роботодавця за затримку розрахунку при звільненні, зокрема, виплату працівнику його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, однак не більш як за шість місяців.

А відтак, враховуючи, що виплата належних працівникові сум була здійснена 24.06.2023, колегія суддів вважає, що спірні правовідносини охоплюються періодом дії статті 117 КЗпП України в редакції від 19.07.2022.

Вирішуючи доводи скаржника про застосування до спірних правовідносин правових висновків Великої Палати Верховного Суду, які викладені в постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, про право суду зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника, застосувавши принцип співмірності, колегія суддів зазначає таке.

Як випливає зі змісту наведеної вище постанови Великої Палати Верховного Суду, остання, вважала, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Суд наголошував, що відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Однак, як правильно зауважив позивач, дана постанова Великої Палати Верховного Суду не може бути застосована, оскільки з 01.07.2022 відбулись зміни у законодавстві та, на даний час, у разі якщо роботодавець своєчасно не розрахувався з працівником, то розмір його відповідальності обмежений виплатою працівникові середнього заробітку за шість місяців.

З урахуванням вищевикладеного, слід констатувати, що доводи апеляційної скарги Інституту не знайшли своє підтвердження під час апеляційного перегляду, а тому наявні підстави для залишення її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до приписів статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Стаття 328 КАС України встановлює право учасників справи, а також осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки на касаційне оскарження рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Водночас пункт 2 частини 5 вказаної статті встановлює, що не підлягають касаційному оскарженню, у тому числі судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Отже, враховуючи, що суд апеляційної інстанції переглянув рішення суду першої інстанції, що ухвалене за правилами спрощеного позовного провадження, відсутні підстави для його оскарження в касаційному порядку.

Розподіл судових витрат, відповідно до вимог статті 139 КАС України не передбачений.

Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Інституту Військово-Морських Сил Національного університету «Одеська морська академія» залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28 серпня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Інституту Військово-Морських Сил Національного університету «Одеська морська академія» про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає, за винятком випадків, перелічених у пункті 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Доповідач - суддя І. О. Турецька

суддя Ю. М. Градовський

суддя Л. П. Шеметенко

Повне судове рішення складено 18.01.2024.