Справа № 420/29204/23
Суддя: Бутенко А.В.
Дата ухвалення: 2024-01-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2024 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд в складі судді Бутенка А.В., розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Командира військової частини НОМЕР_1 , майора ОСОБА_2 , Військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

Стислий зміст позовних вимог.

ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду із позовною заявою до Командира військової частини НОМЕР_1 , майора ОСОБА_2 , Військової частини НОМЕР_2 , в якій просив:

- визнати протиправною відмову командира військової частини НОМЕР_1 майора ОСОБА_2 (на момент протиправної відмови у прийнятті рапорту - місце несення військової служби: Військова частина НОМЕР_3 ; 66352, Одеська обл., Подільський р-н, с. Липецьке) у прийнятті рапорту ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_4 ) від 08.07.2023 р.;

- зобов`язати уповноважену особу військової частини НОМЕР_1 , якає є структурним підрозділом військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 ) прийняти рапорт солдата ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_4 ) від 08.07.2023 р., розглянути його та надати відповідь на нього по суті порушеного питання.

Виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач проходить військову службу у Військові частині НОМЕР_1 , яка не має статусу юридичної особи, але підпорядковується Військовій частині НОМЕР_2 . Позивач зазначає, що у зв`язку з наявністю у нього III групи інвалідності, звернувся до командира Військової частини НОМЕР_1 з рапортом про надання дозволу на залишення розташування військової частини з метою отримання життєво необхідних препаратів. Вказаний рапорт у порушення чинного законодавства не був прийнятний, зареєстрований та повернутий без розгляду.

15.12.2023 року від Військової частини НОМЕР_2 надійшов відзив на позовну заяву в обґрунтування якої зазначено, що порядок надання, форма та зміст рапортів військовослужбовців визначено наказом Начальника Генерального штабу Збройних Сил України №124 від 07 квітня 2017 року Про затвердження Інструкції з діловодства у Збройних Силах України (далі- Інструкція). Згідно Інструкції встановлено, що рапорт (заява) - письмове звернення військовослужбовця (працівника) до вищої посадової особи з проханням (надання відпустки, матеріальної допомоги, поліпшення житлових умов, переведення, звільнення тощо) чи пояснення особистого характеру. Відповідно до п. 2.7 Інструкції, рапорт заповнюється відповідно зразку (фланку). Проте в позовній заяві, позивач не надав доказів (інформацію), як і кому саме він надав рапорт. Оскільки відповідно до вище наведених вимог Закону «Письмове звернення надсилається поштою або передається громадянином до відповідного органу, установи особисто чи через уповноважену ним особу, повноваження якої оформлені відповідно до законодавства. Письмове звернення також може бути надіслане з використанням мережі Інтернет, засобів електронного зв`язку (електронне звернення), має бути підтвердження про отримання військовою частиною НОМЕР_1 даного рапорту - проте підтвердження не має. Тобто рапорт не був наданий до військової частини, або був наданий не належним чином, не належно оформлений, або поданий неналежній посадовій особі.

19.12.2023 року від позивача надійшла відповідь на відзив в якій позивач підтримав позицію викладену в позовній заяві та просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Заяви чи клопотання від сторін не надходили.

Процесуальні дії, вчинені судом.

Ухвалою суду від 21.11.2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Обставини справи.

ОСОБА_1 проходить військову службу у Військові частині НОМЕР_1 , що підтверджується записами у військовому квитку серії НОМЕР_5 .

Наказом командира військової частини НОМЕР_6 від 14.04.2023 року № 104, солдата ОСОБА_1 зараховано до списків особового складу частини НОМЕР_6 .

Військова частина НОМЕР_1 (радіолокаційна рота) є структурним підрозділом військової частини НОМЕР_6 (радіотехнічний батальйон).

Військова частина НОМЕР_6 є структурним підрозділом військової частини НОМЕР_2 (радіотехнічна бригада).

08.07.2023 року позивач звернувся до командира взводу охорони військової частини НОМЕР_1 із рапортом в якому просив надати можливість покидати розташування військової частини НОМЕР_1 терміном на 10 діб для отримання лікарських препаратів.

Рапорт був повернутий без розгляду з поміткою наступного змісту: «Повернути, переробити, вказати номер і дату Наказу ГШ ЗСУ».

Вважаючи дії протиправними позивач звернувся до суду з цим позовом.

Джерела права й акти їх застосування.

Суд зазначає, що згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України

Приписами ст. 65 Конституції України визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснює Закон України від 25 березня 1992 року № 2232-XII "Про військовий обов`язок і військову службу" (далі - Закон № 2232-XII).

Згідно з приписами ст. 2 Закону № 2232-XII, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Згідно з частиною 4 статті 2 Закону № 2232-XII порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Як передбачено ст. 1 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, та передбачає надання відповідним органам влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відведення загрози, відсічі збройній агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Статтею 24 Закону № 2232-XII визначено початок, призупинення і закінчення проходження військової служби.

Початком проходження військової служби вважається зокрема день зарахування до списків особового складу військової частини - для громадян, прийнятих на військову службу за контрактом, у тому числі військовозобов`язаних, які проходять збори, та резервістів під час мобілізації.

Військова служба призупиняється для військовослужбовців, які самовільно залишили військові частини або місця служби, дезертирували із Збройних Сил України та інших військових формувань або добровільно здалися в полон, якщо інше не визначено законодавством.

За нормами статті 12 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України» від 24.03.1999 № 548-XIV, про все, що сталося з військовослужбовцем і стосується виконання ним службових обов`язків військовослужбовець зобов`язаний доповідати своєму безпосередньому начальникові.

Із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника (стаття 14 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України).

Відповідно до пункту 2.1.6 Інструкції з діловодства у Збройних Силах України, затвердженої наказом Генерального штабу Збройних Сил України 07.04.2017 №124, (далі Інструкція з діловодства у Збройних Силах України), рапорт (заява) - письмове звернення військовослужбовця (працівника) до вищої посадової особи з проханням (надання відпустки, матеріальної допомоги, поліпшення житлових умов, переведення, звільнення тощо) чи пояснення особистого характеру.

Наведені вище положення передбачають право подання рапортів з питань, що виникають під час проходження військової служби.

Командир військової частини за результатами розгляду рапорту (заяви) військовослужбовця, зобов`язаний протягом місяця розглянути рапорт (заяву) військовослужбовця та надати відповідь по суті порушених питань.

При цьому командир має приймати рішення та діяти на власний розсуд одноосібно приймаючи відповідні рішення за рапортом військовослужбовця.

Висновки суду.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, за результатами розгляду рапорту ОСОБА_3 , командиром військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_4 , прийнято рішення про повернення рапорту на доопрацювання зазначивши номер і дату наказу на який посилається позивач.

Суд вважає не обґрунтованими твердження позивача про те, що він не отримав відповіді на свій рапорт в межах встановленого Законом строку, оскільки командиром військової частини НОМЕР_1 було зазначено про необхідність усунення недоліків рапорту, а не відмовлено у задоволенні винесених на розгляд питань в рапорті.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що приймаючи рішення, яке оформлене про повернення рапорту позивача на доопрацювання відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що визначені законодавством України.

Разом із тим, суд зазначає, що позивач не позбавлений права повторно звернутися до відповідача з рапортом про надання можливості покидати розташування військової частини НОМЕР_1 терміном на 10 діб для отримання лікарських препаратів.

Суд зауважує, що в розумінні КАС України, захист прав, свобод та інтересів осіб завжди є наступним, тобто передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Тобто, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Таким чином, передумовою для можливості задоволення позовних вимог щодо зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити дії (похідна вимога) повинна бути наявність факту порушення прав особи, яка звернулася до суду за захистом порушених прав, тобто вчинення таким суб`єктом протиправних дій, бездіяльності чи прийняття протиправного рішення (основна вимога), які, у даному випадку, відсутні.

Інші доводи та аргументи учасників справи не мають значення для правильного вирішення спору по суті, не впливають на встановлені в ході розгляду справи обставини і не спростовують викладених висновків суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини першої, другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані позивачем, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п.29).

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У процесі розгляду справи не встановлено інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.

Розподіл судових витрат.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у справі, суд враховує, що у разі відмови у задоволені позову судовий збір не відшкодовується.

Керуючись Конституцією України, ст.ст.2, 77, 90, 139, 242-246, 250 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_4 ) до Командира військової частини НОМЕР_1 , майора ОСОБА_2 ( АДРЕСА_4 ), Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_5 , код ЄДРПОУ НОМЕР_7 ) про визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Порядок і строки оскарження рішення визначаються ст.ст.293, 295 КАС України.

Рішення набирає законної сили в порядку і строки, встановлені ст.255 КАС України.

Суддя А.В. Бутенко

.