Справа № 420/35684/23
Суддя: Лебедєва Г.В.
Дата ухвалення: 2024-01-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2024 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Лебедєвої Г.В., розглянувши у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИЛА:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , військової частини НОМЕР_2 , в якій позивач просить суд:

- визнати бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення у фіксованій величині за період з березня 2018 року по серпень 2018 року включно відповідно до приписів абзаців 4, 6 пункту 5 «Порядку проведення індексації грошових доходів населення», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення у фіксованій величині за період з березня 2018 року по серпень 2018 року включно відповідно до приписів абзаців 4, 6 пункту 5 «Порядку проведення індексації грошових доходів населення», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення, відповідно до Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 № 159.

Ухвалою від 25.12.2023 року Одеський окружний адміністративний суд відкрив провадження у справі №420/35684/23 та ухвалив розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику).

До канцелярії Одеського окружного адміністративного суду від представника відповідача надійшла заява про залишення позову ОСОБА_1 без розгляду, оскільки позивач звернувся до суду з пропуском строку звернення до суду.

В обгрунтування своєї позиції, представник відповідача зазначає, що відповідно до предмету позову ОСОБА_1 просить нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення, тобто ініційований позивачем спір стосується стягнення заробітної плати. Строки звернення до суду з адміністративним позовом встановлені ст. 122 КАС України, а також можуть бути встановлені іншими законами. Строки звернення до суду з вимогами про стягнення заробітної плати встановлені ст. 233 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України). Вимогами зазначеної статті в редакції викладеній згідно із Законом України від 1 липня 2022 року № 2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» (далі - Закон № 2352-ІХ), який набув чинності 19.07.2022, строк звернення до суду обмежений трьома місяцями з моменту коли працівник дізнався про порушення свої прав. Норми, якими встановлюється строк звернення до суду є процесуальними, а тому застосовуються з моменту набуття чинності відповідним законом в т.ч. щодо реалізації прав, які виникли раніше. Застосування вказаних процесуальних норм жодним чином не зменшують та не позбавляють осіб їх майнового чи іншого права, проте обмежують їх в часі звернення до суду за захистом цього права. Інше тлумачення дії процесуальних норм в часі фактично вказувало б про дискримінацію та несправедливість щодо осіб порушені права яких є однаковими, проте строки гарантованого державою судового захисту цих прав є різними. Необхідність застосування строку звернення до суду, передбаченого вимогами ст. 233 КЗпП України в діючій редакції, в т.ч. до правовідносин які виникли до 19.07.2022, якщо тільки позивачем не подано позов до суду до вказаної дати, встановлена Верховним Судом в ухвалі від 19.12.2023 в справі 990/235/23, від 29.11.2023 в справі 990/233/23.

Також, представник відповідача зазначає, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 з 30.06.2023 року на території України припинено карантин, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Згідно пункту 1 глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України на час дії карантину продовжуються строки визначені статтею 233 КЗпП України. З припиненням дії карантину - якщо строк, встановлений у статті 233 КЗпП України, був «прив`язаний» до нього - закінчується і строк для звернення до суду за вирішенням трудового спору.

На підставі наведеного, представник відповідача вказує, що строк звернення ОСОБА_1 до суду з вимогами про стягнення індексації закінчився 30.06.2023 року, проте позовна заява не містить поважних причин пропуску звернення до суду, а також прохання до суду поновити вказані строки, а тому звернувся до суду з клопотанням про залишення позовної заяви без розгляду.

Ухвалою суду від 04.01.2024 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху та надано час для усунення недоліків шляхом надання до суду заяви про поновлення строків звернення до суду з доказами поважності причин пропуску строку звернення до суду, з визначенням обставин, які були б об`єктивно непереборними та не залежали від його волевиявлення, були б пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення у справі процесуальних дій.

11.01.2023 року до суду від позивача надійшла заява про поновлення строку звернення до суду. В обґрунтування заяви про поновлення строку звернення позивач зазначає, що відповідно до пункту 1 Глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (СОУГО-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Оскільки карантинні обмеження діяли до 30.06.2023 року, той строк був продовжений до 30.06.2023 року. Тому позивач вважає, що строк звернення до суду закінчився 02.10.2023 року. З 24.02.2022 року на території України запроваджено правовий режим воєнного стану у зв`язку із збройною агресією російської Федерації. До 01.11.2022 року позивач перебував у складі Збройних Силах України, що підтверджується копією витягу з наказу про виключення зі списків особового складу частини.

Позивач вказує, що 30.09.2023 року він звернувся до відповідача з заявою де просив нарахувати та виплатити йому індексацію грошового забезпечення. Відповідно статті 20 Закону України «Про звернення громадян» від 02.10.1996 № 393/96-ВР, звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів. Позивач зазначає, що він вважав, що відповідач перевіряє наявність підстав та проводять розрахунки щодо виплати мені середнього заробітку, що займає певний час, а тому чекав відповіді протягом сорока п`яти днів. Тобто відповідач враховуючи час на поштову відправку мав би надати відповідь до 20.11.2023 року. Відповідач не надав відповіді та необхідних для складання позову доказів, позивач зазначає, що він не має юридичної освіти тому за допомогою інформації з мережі інтернет намагався самостійно скласти позов, що зайняло певний час. 18.12.2023року позивач подав позов до суду. Тобто не розгляд відповідачем звернення позивача та не надання мені розрахунків виплачених сум відповідачем, утруднив пред`явлення позову до суду. Вище зазначені обставини та складності утруднили складання позовної заяви та збір доказів для направлення в суд.

Суд розглянувши заяву позивача про поновлення пропущеного строку звернення до суду, зазначає наступне.

Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Поновлення встановленого процесуальним законом строку для звернення до адміністративного суду здійснюється у розумних межах та лише у виняткових, особливих випадках, виключно за наявності обставин об`єктивного і непереборного характеру (підтверджених доказами), які істотно ускладнили або унеможливили своєчасну реалізацію права звернення до адміністративного суду за захистом порушених прав, свобод або законних інтересів.

Отже, поновленню підлягають лише порушені з поважних причин процесуальні строки, встановлені законом.

За практикою ЄСПЛ застосування судами наслідків пропущення строків звернення до суду не є порушенням права на доступ до суду. Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору в публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів.

Початок перебігу строку звернення до суду починається з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Порівняльний аналіз словоформ дізналася та повинна була дізнатися дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх прав. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Вирішення питання щодо дотримання позивачем строку звернення до суду з адміністративним позовом не ставиться в залежність від вказаних обставин, а вирішується з огляду на факт, коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення такого права та не може змінювати момент, з якого позивач дізнався про порушення такого права.

Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів. При зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом місяця від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду.

В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання такою особою строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.

Суд наголошує, що поважними причинами пропуску строку звернення до суду можуть бути визнані лише ті обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійними істотними перешкодами та труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами.

Суд вважає, що чітко визначені та однакові для всіх учасників справи строки звернення до суду, здійснення інших процесуальних дій є гарантією забезпечення рівності сторін та інших учасників справи, а для цього має бути також виконано умову щодо недопустимості безпідставного поновлення судами пропущеного строку.

Право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою соціальних спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Реалізація позивачем права на звернення до суду з позовною заявою в рамках строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності посадових осіб відповідача.

Позивач, необґрунтовано не дотримуючись такого порядку, позбавляє себе можливості реалізовувати своє право на звернення до суду в межах строків звернення до суду, не реалізація цього права зумовлена його власною пасивною поведінкою.

Суд зазначає, що відповідно до пункту 6 частини п`ятої статті 44 КАС України учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки.

Установлення процесуальних строків процесуальним законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених КАС України процесуальних обов`язків.

За правилами частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до частини другої статті 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (абзац перший).

Приписами частини третьої статті 122 КАС України визначено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

У силу норм частини п`ятої статті 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Отже, КАС України передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду для захисту прав, свобод та інтересів особи.

Приписами частин першої та другої статті 233 КЗпП України у редакції, чинній до 19 липня 2022 року, передбачалося, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до місцевого загального суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Законом №2352-IX, який набрав чинності 19 липня 2022 року, внесено зміни до деяких законодавчих актів України, у тому числі до КЗпП України, і відповідно до частин першої та другої статті 233 КЗпП України (у редакції зі змінами, внесеними згідно із Законом №2352-IX) працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

За змістом статті 234 КЗпП України (у редакції, викладеній згідно із Законом №2352-IX) у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (стаття 116), минуло не більше одного року.

Як слідує із матеріалів позовної заяви, спір виник у зв`язку з невиплатою позивачу індексації грошового забезпечення у фіксованій величині за період проходження служби у військовій частині НОМЕР_1 з березня 2018 року по серпень 2018 року включно відповідно до приписів абзаців 4, 6 пункту 5 «Порядку проведення індексації грошових доходів населення», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078, а тому, зважаючи на предмет спору, про порушення свого права позивач мав дізнатися щонайменше серпні 2018 року.

Разом із тим, заявлені позовні вимоги необхідно оцінювати як вимоги про стягнення заборгованості з виплати грошового забезпечення, яке охоплюється поняттями «заробітна плата» і «оплата праці» у тому сенсі, яким їх наповнив Конституційний Суд України у Рішенні від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013.

Таким чином, спір про грошове забезпечення набуває ознак трудового спору і, якщо зважити на те, що КАС України не містить норм, які передбачали б строк звернення до адміністративного суду з позовом про стягнення недоотриманої /заборгованої заробітної плати/ грошового забезпечення, то застосуванню до спірних правовідносин підлягає стаття 233 КЗпП України, яка містить спеціальні для окреслених правовідносин норми, які встановлюють строк звернення до суду за захистом порушеного в матеріальному аспекті права на оплату праці.

Позивач з цим позовом звернуся до суду 18.12.2023 року (дата направлення позовної заяви засобами поштового зв`язку).

Тобто на дату звернення позивача до суду стаття 233 КЗпП України вже діє у редакції, викладеній згідно із Законом №2352-ІХ.

Із набранням 19 липня 2022 року чинності Законом №2352-ІХ, частини перша та друга статті 233 КЗпП України діють у новій редакції, й аналізуючи положення цієї статті у часових межах існування її юридичних норм (тобто як у її редакції, чинній до 19 липня 2022 року, так і в чинній її редакції) у зіставленні з нормами пункту 1 глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України, згідно із якими під час дії карантину, встановленого КМУ з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину, та з урахуванням висновків Верховного Суду, викладених в ухвалі від 29 листопада 2023 року в справі №990/233/23, обставини якої є подібними до обставин справи, необхідно зазначити таке:

- норми частини п`ятої статті 122 КАС України є загальними нормами для правовідносин з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, відносно норм іншого закону, які встановлюють інший строк звернення до суду у спорах, що виникають з цих правовідносин (публічної служби);

- стаття 122 КАС України, зокрема частина п`ята цієї статті, не містить норм, які б регулювали порядок звернення осіб, які перебували (перебувають) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці;

- строк звернення до адміністративного суду з позовом про стягнення заробітної плати (якою за своєю правовою природою є грошове забезпечення) визначений у статті 233 КЗпП України, норми якої є для цих (спірних) правовідносин спеціальними відносно приписів частини п`ятої статті 122 КАС України, які є загальними і з них не можна прямо зробити висновок стосовно строків звернення до суду для захисту права на заробітну плату;

- з 19 липня 2022 року для звернення з таким позовом, як цей, до адміністративного суду передбачено тримісячний строк (частина перша статті 233 КЗпП України), відлік якого треба починати з 19 липня 2022 року, тобто з дати набрання чинності Законом №2352-ІХ;

- відтак тримісячний строк для звернення з цим позовом до адміністративного суду завершився 19 жовтня 2022 року, проте на підставі пункту 1 глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України був продовжений до 30 червня 2023 року.

З приводу «продовженого» строку до 30 червня 2023 року для звернення до суду, то необхідно зазначити, що карантин на всій території України був установлений Постановою КМУ №211, за пунктом 1 якої (у первинній редакції) карантинні обмеження були запроваджені з 12 березня до 03 квітня 2020 року. З того часу дія карантину безперервно і неодноразово продовжувалася.

Згодом цей строк був неодноразово змінений згідно з постановами КМУ від 23 лютого 2022 року №229, від 27 травня 2022 року №630, від 19 серпня 2022 року №928, від 23 грудня 2022 року №1423 і таким чином датою його закінчення визначено 30 квітня 2023 року. Востаннє цей строк був продовжений Постановою КМУ від 25 квітня 2023 року №383 до 30 червня 2023 року і згідно з Постановою КМУ №651 карантин припинив дію з 30 червня 2023 року.

У пункті 1 глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України йдеться саме про продовження строків, визначених статтею 233 КЗпП України, й у вимірі обставин цієї справи це має означати, що строки для звернення до суду, які передбачені у статті 233 КЗпП України, були продовжені на строк дії карантину.

Тобто якщо під час дії карантину на всій території України існували чи виникли підстави (з якими пов`язується відлік строку) для звернення до суду за вирішенням трудового спору, то строк на це звернення не обмежувався строками, які визначені у статті 233 КЗпП України, а продовжувався на строк дії карантину. З припиненням дії карантину, якщо строк, установлений у статті 233 КЗпП України, був «прив`язаний» до нього, закінчується і строк для звернення до суду за вирішенням трудового спору.

Позивач з позовом звернулася до суду 18.12.2023, тобто через значний проміжок часу після того, як Уряд припинив дію карантину на всій території України.

Відлік тримісячного строку для звернення з цим позовом до адміністративного суду почався 19 липня 2022 року і мав би закінчитися 19 жовтня 2022 року, якби не положення пункту 1 глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України, на підставі яких цей строк був продовжений до 30 червня 2023 року.

Протягом усього цього періоду (з 19 липня 2022 року до 30 червня 2023 року) позивач мав право - у межах строку - звернутися до суду з позовом.

Наведена позиція суду узгоджується із практикою Верховного суду, зокрема з позиції Верховного Суду, що викладена в ухвалі від 29 листопада 2023 року в справі №990/233/23, в ухвалі від 07.12.2023 по справі №990/242/23.

З огляду на викладене, позивачем пропущено тримісячний строк звернення до суду.

В заяві про поновлення строку звернення позивач посилається на те, що з 24.02.2022 року на території України запроваджено правовий режим воєнного стану у зв`язку із збройною агресією російської Федерації та до 01.11.2022 року позивач перебував у складі Збройних Силах України.

Надаючи оцінку вказаним доводам позивача, викладеним в заяві про поновлення процесуальних строків, суд зазначає таке.

Відповідно до Закону України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX Про затвердження Указу Президента України Про введення воєнного стану в Україні затверджено відповідний Указ Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022, яким у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який в подальшому неодноразово продовжувався та продовжує тривати.

Згідно зі статтею 1 Закону України від 12 травня 2015 року № 389-VIII Про правовий режим воєнного стану (далі - Закон № 389-VIII) воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Введення на території України воєнного стану не зупинило перебіг процесуальних строків звернення до суду з позовами. Питання поновлення процесуального строку у випадку його пропуску з причин, пов`язаних із запровадженням воєнного стану в Україні, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням доводів, наведених у заяві про поновлення такого строку. Сам по собі факт запровадження воєнного стану в Україні не є підставою для поновлення процесуального строку. Такою підставою можуть бути обставини, що виникли внаслідок запровадження воєнного стану та унеможливили виконання учасником судового процесу процесуальних дій протягом установленого законом строку.

Посилаючись на введення воєнного стану як на підставу для поновлення строку на звернення до суду позивач не зазначає, які саме конкретні підстави зробили неможливим вчасне звернення до суду з адміністративним позовом.

Крім того, суд зазначає, що органи державної влади, зокрема, суди, та відділення пошти працюють в штатному режимі.

Щодо посилань позивача про його перебування на військовій службі, слід зауважити, що позивача звільнено з військової служби з 01.11.2022 року, а до суду він звернувся 18.12.2023 року, більше ніж через рік після звільнення.

Щодо посилань позивача на не надання відповідачем відповіді на його заяву про перерахунок індексації грошового забезпечення від 30.09.2023 року, та ненадання необхідних для складання позову доказів, розрахунків виплачених сум відповідачем, суд зазначає наступне.

Так, до позовної заяви долучено лист військової частини НОМЕР_1 від 15.09.2021 року № 501/25/890 зі змісту якого вбачається, що 25.08.2021 року позивач звертався до військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплату індексації грошового забезпечення.

Також, в листі, зокрема зазначено, що при нарахуванні індексації грошового забезпечення за період з березня по серпень 2018 року місяцем підвищення доходу (базовим місяцем) враховано березень 2018 року, у зв`язку з чим для проведення індексації доходів індекс споживчих цін обчислювався наростаючим підсумком починаючи з квітня 2018 року, а сума нарахованої індексації грошового забезпечення по 31.08.2018 включно становить 0 (Нуль) грн. 00 коп., тобто, індексація доходів протягом березня - серпня 2018 року здійснювалась встановленим порядком одночасно з нарахуванням щомісячного грошового забезпечення. Враховуючи вказане зазначено, що військовій частині НОМЕР_2 відсутні підстави для повторного нарахування індексації за вказаний період, у тому числі з врахуванням абзацу 4 пункту 5 Порядку №1078. Крім того вказано, що враховуючи те, що загальна сума нарахованої та виплаченої індексації грошового забезпечення за період з грудня 2015 року по серпень 2018 року становить 0 (Нуль) грн. 00 коп., то сума нарахованої грошової компенсації за несвоєчасну виплату цієї індексації також становить 0 (Нуль) грн. 00 коп. у відповідності до вимог Порядку проведення громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою КМУ від 21.02.2001 №159.

Разом з вказаною заявою позивачу було дано картки особового рахунку за 2015-2018 роки.

Таким чином про виплачені відповідачем суми індексації грошового забезпечення за спірний період позивачу було відомо ще в 2021 році, коли ним було отримано картки особового рахунку за 2015-2018 роки та зазначений лист.

За таких обставин суд наголошує, що поважними визнаються лише обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення сторони і пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення сторонами у справі процесуальних дій.

Натомість у даній справі позивач у заяві про поновлення процесуальних строків не вказав, які саме об`єктивні поважні (непереборні) причини унеможливили його звернення до суду у встановлений процесуальним законодавством строк. Позивач не навів змістовних і вагомих доводів щодо вчинення ним всіх необхідних і можливих дій, які вказують на бажання реалізувати його процесуальні права з метою їх захисту в судовому порядку; не довів, що в цій справі неможливість вчасного подання ним позовної заяви не мала суб`єктивного характеру, тобто не залежала від його волевиявлення. Натомість пропуск строку на звернення до суду через пасивну поведінку позивача щодо реалізації процесуальних прав і небажання їх реалізувати в повній мірі в цьому випадку не є поважною причиною пропуску строку.

Наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду визначені у статті 123 КАС.

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Згідно з пунктом 8 частини першої статті 240 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 вказаного Кодексу.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для залишення позовної заяви без розгляду.

Керуючись статтями 123, 240, 248 Кодексу адміністративного судочинства України суд,-

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії - залишити без розгляду.

Ухвала набирає законної сили відповідно до вимог ст. 256 КАС України та може бути оскаржена у порядку та строки визначені статтею 295, 297 КАС України.

Повний текст ухвали складено та підписано суддею 15.01.2024 року.

Суддя Г. В. Лебедєва