Справа № 943/2367/23
Суддя: Кос І. Б.
Дата ухвалення: 2024-01-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Єдиний унікальний номер №943/2367/23
Провадження № 2-а/943/30/2024
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 січня 2024 року м. Буськ

Суддя Буського районного суду Львівської області Кос І.Б., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін у місті Буську адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Львівській області про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення, -

в с т а н о в и в:

позивачка ОСОБА_1 через представника адвоката Скоробогатого М.В. звернулася до суду із указаним вище позовом, у якому просить скасувати постанову інспектора Відділення поліції №2 Золочівського районного відділу поліції ГУНП у Львівській області старшого сержанта поліції Цьокана Ярослава Ігоровича серії ЕАТ №8167091 від 18.11.2023 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 121-3 КУпАП, а також просить покласти судові витрати на відповідача (судовий збір у розмірі 536,80 грн. та витрати на правову допомогу адвоката в розмірі 3500 грн.). В обґрунтування заявлених вимог представник позивачки покликається на те, що 18 листопада 2023 року інспектором ВП №2 Золочівського РВП ГУНП у Львівській області старшим сержантом поліції Цьоканом Я.І. була винесена оскаржувана ним постанова серії ЕАТ №8167091 від 18.11.2023, якою на позивачку ОСОБА_1 накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 1190 грн. за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121-3 КУпАП, що виразилось у тому, що позивачка начебто 18.11.2023 року о 22 годині 01 хвилин на вулиці Львівська, 77 у місті Буську Золочівського району Львівської області керувала транспортним засобом марки «FORD SIERRA», реєстраційний номер НОМЕР_1 із номерним знаком, що не освітлювався та не проглядався із відстані 20 метрів у темну пору доби, чим порушила п. 2.9 «в» ПДР України (керування водієм транспортним засобом з перевернутим чи неосвітленим номерним знаком). Оскаржувану постанову представник позивачки вважає незаконною і безпідставною, оскільки нею не було вчинено діяння, що містить склад адміністративного правопорушення, передбаченого за ч. 1 ст. 121-3 КУпАП, оскільки вказаним транспортним засобом позивачка поверталась від знайомих із села Ракобовти до міста Буськ, де на вулиці Львівська її зупинили працівники поліції, повідомивши про те, що не освітлюється номерний знак, на що позивачка повідомила про працездатність усіх світлових приладів автомобіля під час виїзду позивачки з останнього місця її перебування. Разом із тим, позивачка повідомила працівникам поліції, що під час поїздки з с. Ракобовти, можливо через ями на вказаному шляху руху, могла згоріти лампочка підсвічування номерного знаку чи відійшов контакт, чого вона під час руху транспортного засобу не могла виявити. Також позивачка повідомила поліцейського про можливість на місці зупинки автомобіля усунути таку несправність, однак працівник поліції проігнорував таке бажання позивачки, повідомивши її про необхідність сплати штрафу згідно реквізитів, які показав їй на своєму службовому планшеті, дозволивши позивачці сфотографувати їх на свій мобільний телефон, після чого повернув їй документи на транспортний засіб і сказав, що вона може їхати, не складаючи та не вручаючи позивачці жодних документів. Тому представник позивачки вважає оскаржувану постанову відповідача незаконною та безпідставною, оскільки у діях позивачки повністю відсутній склад інкримінованого адміністративного правопорушення, не встановлено умислу на його вчинення, а також відсутнє посилання на докази, які би підтверджували вину позивачки в скоєнні вказаного правопорушення. Також інспектором Цьоканом Я.І. неповно з`ясовано обставини справи, його висновки не відповідають фактичним обставинам справи, а також поліцейським не надано позивачці можливості скористатися правами, передбаченими ст. 268, 278, 279, 280 КУпАП. Відтак, оскільки поліцейським було винесено незаконну постанову, яка не відповідає вимогам чинного законодавства, в присутності позивачки така не видруковувалась, не оголошувалась і не вручалась, а також порушено права позивачки, а тому просить даний позов задовольнити.

Ухвалою судді від 21.12.2023 року поновлено ОСОБА_1 пропущений строк звернення до суду, визнавши причини його пропуску поважними. Відкрито спрощене позовне провадження у даній справі без повідомлення сторін і встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву, а позивачу п`ятиденний строк для подання відповіді на відзив. Копії ухвали про відкриття спрощеного позовного провадження надіслано сторонам.

Крім того, сторонам було роз`яснено зміст частини 5 статті 262 КАС України, відповідно до якої суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Клопотань від будь-якої зі сторін про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін до суду не надходило, а тому відповідно до ч. 5 ст. 262 КАС України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Відповідач ГУНП у Львівській області своїм процесуальним правом на подання відзиву на позовну заяву в установленому законом порядку та строк досі не скористався, незважаючи на отримання ухвали суду про відкриття провадження у цій справі та позовної заяви з додатками (28.12.2023).

Розглянувши справу в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін, дослідивши наявні матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення, виходячи із таких мотивів.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством є завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Частиною другою статті 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до статті 245 КУпАП, завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Згідно статті 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото - і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного суду України від 23 грудня 2005 року №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» передбачено, що зміст постанови має відповідати вимогам, передбаченим статтями 283 і 284 КУпАП. У ній зокрема, потрібно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.

Згідно статті 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, вина (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадській порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Як убачається із оскаржуваної постанови інспектора відділення поліції №2 (м. Буськ) Золочівського районного відділу поліції ГУНП у Львівській області старшого сержанта поліції Цьокана Ярослава Ігоровича про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАТ №8167091 від 18.11.2023, якою позивачку притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 121-3 КУпАП із накладенням адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 1190 грн., що 18 листопада 2023 року о 22 год. 01 хв. на вулиці Львівська, 77 у місті Буську Золочівського району Львівської області ОСОБА_1 керувала транспортним засобом марки «FORD SIERRA», реєстраційний номер НОМЕР_1 , номерний знак якого був не освітлений та непроглядання з відстані 20 метрів у темну пору доби, чим порушила п. 2.9 «в» ПДР України (керування водієм транспортним засобом з номерним знаком перевернутим чи неосвітленим).

Пунктом п. 2.9 «в» ПДР України водієві забороняється керувати транспортним засобом без номерного знака або з номерним знаком, що неосвітлений (у темну пору доби або в умовах недостатньої видимості) чи перевернутий, а також із номерним знаком, який забруднений, що не дає змоги чітко визначити символи номерного знака з відстані 20 м.

Частиною першою статті 121-3 КУпАП передбачено адміністративну відповідальність за керування або експлуатацію транспортного засобу без номерного знака, з номерним знаком, що не належить цьому засобу або не відповідає встановленим зразкам або вимогам, з номерним знаком, закріпленим у не встановленому для цього місці, перевернутим чи неосвітленим, закритим іншими предметами (в тому числі прозорими), з нанесенням покриття або застосуванням матеріалів, що перешкоджають чи ускладнюють його ідентифікацію, забрудненим номерним знаком, якщо така забрудненість не дає можливості чітко визначити символи або буквено-числову комбінацію номерного знака з відстані двадцяти метрів, а так само вчинення інших дій, спрямованих на умисне приховування номерного знака, що тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі сімдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Крім того, згідно положень статті 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Як зазначено в Постанові Пленуму ВСУ від 23 грудня 2005 року № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» при розгляді справ зазначеної категорії необхідно з`ясовувати всі обставини, перелічені у статтях 247, 280 КУпАП, у тому числі шляхом допиту свідків та призначення експертизи.

Проте, судом встановлено, що виходячи із положень вищезгаданих статей КУпАП, працівником відповідача при винесенні оскаржуваної постанови не було виконано вимог цих статей, зокрема не надано жодних доказів на обгрунтування допущеного позивачкою правопорушення, зважаючи на те, що на цьому настоює позивачка ОСОБА_1 , категорично заперечуючи факт такого правопорушення. Також не додано таких доказів працівником відповідача до оскаржуваної постанови серії ЕАТ №8167091 від 18.11.2023, а вказана постанова у графі під №7 «до постанови додаються» містить зазначення «відеозапис», без наведення його ідентифікуючих ознак та без зазначення технічного засобу, яким здійснено фото або відеозапис. При цьому, жодних доказів, зокрема, відеозапису на підтвердження скоєного позивачкою адміністративного правопорушення відповідачем до суду надано не було, а своїм процесуальним правом на подання відзиву на позовну заяву в установленому законом порядку та строк із наданням до суду доказів на підтвердження правомірності оскаржуваної постанови відповідач не скористався.

Крім того, в матеріалах справи відсутні об`єктивні дані того, що поліцейським проводились заміри для встановлення відстані для розпізнання номерних знаків позивачки, оскільки об`єктивна сторона інкримінованого позивачці адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 121-3 КУпАП містить істотну ознаку цього правопорушення, а саме: забрудненість номерного знаку, якщо вона не дає можливості чітко визначити символи або буквено-числову комбінацію номерного знаку з відстані двадцяти метрів. Натомість, матеріали справи будь-яких доказів на підтвердження цієї істотної ознаки адміністративного правопорушення не містить.

Більше того, в силу норми частини першої статті 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність. Адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків (ст. 10 КУпАП).

При цьому, суб`єктивна сторона адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121-3 КУпАП, яка ставиться у вину позивачки, характеризується виключно умисною формою вини (коли правопорушник усвідомлює протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачає її шкідливі наслідки і бажає їх або свідомо допускає настання цих наслідків). Усвідомлення означає не лише розуміння фактичних обставин вчиненого діяння, які стосуються предмета, об`єктивної сторони складу конкретного правопорушення, а й розуміння його суспільної небезпеки.

Згідно вимог частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

Натомість, відповідачами в порушення приписів ч. 2 ст. 77 КАС України не доведено в діях позивачки ОСОБА_1 умислу на вчинення інкримінованих дій, передбачених частиною першою статті 121-3 КУпАП.

Разом із тим, позовна заява ОСОБА_1 містить покликання про те, що на зауваження працівника поліції про непідсвічування номерного знаку автомобіля, позивачка повідомила про працездатність усіх світлових приладів автомобіля під час виїзду з останнього місця її перебування; під час поїздки з с. Ракобовти, можливо через ями на вказаному шляху руху могла згоріти лампочка підсвічування номерного знаку чи відійшов контакт, чого вона під час руху транспортного засобу не могла виявити. Також позивачка повідомила поліцейського про можливість на місці зупинки автомобіля усунути таку несправність, однак працівник поліції проігнорував таке бажання позивачки, повідомивши її про необхідність сплати штрафу згідно реквізитів, які показав їй на своєму службовому планшеті. Також представник позивачки покликався на відсутність у діях позивачки складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121-3 КУпАП, а також щодо невстановлення умислу позивачки на його вчинення, як і відсутність посилання на докази, які би підтверджували вину позивачки в скоєнні вказаного адміністративного правопорушення.

Однак, усі вищевказані доводи позивачки всупереч приписам статті 251 КУпАП та статті 77 КАС України відповідачем не були спростовані.

Крім того, суд вважає, що оскаржувана постанова відповідача сама по собі не може слугувати доказом вини позивача в скоєнні адміністративного правопорушення та є лише формою його фіксації. Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 26 квітня 2018 року в справі №338/1/17, де колегія суддів вважає помилковими посилання суду апеляційної інстанції на оскаржувану постанову про притягнення позивача до адміністративної відповідальності як на беззаперечний доказ вчинення ним правопорушення, оскільки саме по собі описання адміністративного правопорушення не може бути належним доказом вчинення особою такого порушення. Така постанова по своїй правовій природі є рішенням суб`єкта владних повноважень щодо наслідків розгляду зафіксованого правопорушення, якому передує фіксування цього правопорушення.

Однак, незважаючи на вказані обставини, відповідачем не надано до суду доказів на підтвердження правомірності оскаржуваної постанови, зокрема того, що позивачка умисно керувала транспортним засобом з номерним знаком, що не освітлювався, оскільки відповідачем не надано жодних матеріалів, на підставі яких було прийнято рішення про притягнення позивачки до адміністративної відповідальності, а відтак у суду відсутня можливість встановити, якими доказами керувався працівник відповідача, дійшовши висновку про вчинення позивачкою адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121-3 КУпАП.

Згідно статті 129 Конституції України розгляд і вирішення справ в судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості. Відповідно до частини третьої статті 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Ураховуючи положення ч. 1 ст. 6 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а також з огляду на практику Європейського суду з прав людини у справах «Малофєєва проти Росії» («Malofeyeva v. Russia», рішення від 30 травня 2013 року, заява№ 36673/04) та «Карелін проти Росії»(«Karelin v. Russia» заява № 926/08, рішення від20 вересня 2016 року), у випадку, коли викладена в протоколі фабула адміністративного правопорушення не відображає всіх істотних ознак складу правопорушення, суд не має права самостійно редагувати її, а так само не може відшукувати докази на користь обвинувачення, оскільки це становитиме порушення права на захист (особа не може належним чином підготуватися до захисту) та принципу рівності сторін процесу (оскільки особа має захищатися від обвинувачення, яке підтримується не стороною обвинувачення, а фактично судом).

Крім того, у рішенні від 21 липня 2011 року у справі «Коробов проти України, Європейський суд з прав людини, що при оцінці доказів суд з прав людини зазначив, що при оцінці доказів суд, як правило, застосовує критерії доведення «поза розумним сумнівом» Проте, така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростованих презумпцій факту.

Верховним Судом викладена правова позиція у постанові від 26 червня 2019 року в справі №536/1703/17 (провадження № К/9901/3839/17), згідно якої притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за умови наявності юридичного складу адміністративного правопорушення, в тому числі, встановлення вини особи в його вчиненні, яка підтверджена належними та допустимими доказами, а непідтвердження здійснення водієм правопорушення відповідними доказами, не породжує правових підстав для притягнення його до адміністративної відповідальності.

Крім того, Верховний Суд у постанові від 08 липня 2020 року в справі №463/1352/16-а зазначив, що у силу принципу презумпції невинуватості, що підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення, всі сумніви щодо події порушення та винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведені подія та вина особи мають бути прирівняні до доведеної невинуватості цієї особи.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право, зокрема, скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.

За наведених обставин, суд вважає, що прийняте рішення про притягнення позивачки до адміністративної відповідальності є необґрунтованим, оскільки відповідачем не надано суду доказів на підтвердження правомірності оскаржуваної постанови, зокрема того, що позивачка умисно керувала транспортним засобом з неосвітленим номерним знаком, а також непроглядання цього номерного знаку з відстані 20 метрів, як і відсутність об`єктивних даних про проведення працівниками поліції відповідних замірів відстані щодо можливості чітко визначити символи або буквено-числову комбінацію номерного знаку керованого позивачкою транспортного засобу з відстані двадцяти, а також відсутність доказів на умисне порушення позивачкою приписів пункту 2.9 «в» ПДР України, а відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву на позовну заяву. Відтак, суд вважає, що оскаржувана постанова відповідача підлягає скасуванню із закриттям справи про адміністративне правопорушення за відсутністю в діях позивачки ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого за ч. 1 ст. 121-3 КУпАП.

Отже, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог шляхом скасування рішення суб`єкта владних повноважень із закриттям справи про адміністративне правопорушення (п. 1 ч. 3 ст. 286 КАС України).

Крім того, ураховуючи задоволення цього позову на користь сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, підлягає відшкодуванню сплачений позивачкою судовий збір в сумі 536,80 грн., що підтверджується долученою до справи квитанцією АТ «Таскомбанк» від 17.12.2023, який слід стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача ГУНП у Львівській області на користь позивачки ОСОБА_1 , що відповідатиме положенню частини першої статті 139 КАС України.

Разом із тим, суд вважає, що не може бути задоволена вимога позивачки про стягнення витрат на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 3500 грн., виходячи із наступного.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України», від 10.12.2009 у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України», від 30.03.2004 у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Отже, при визначенні суми відшкодування витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, слід виходити з реальності цих витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи.

Статтею 132 КАС України встановлено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Витрати на професійну правничу допомогу належать до витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Пунктом 1 частини третьої статті 134 КАС України передбачено, що для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 4 ст. 134 КАС України).

Згідно з частиною сьомою статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Зазначені вимоги кореспондуються з положеннями частини третьої статті 143 КАС України, якими передбачено, що якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Таким чином, необхідною умовою для відшкодування витрат на правничу допомогу є подання стороною детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування.

Відтак, аналіз наведених положень процесуального законодавства дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Суд зазначає, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Вказана позиція суду узгоджується із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеної в постанові від 27.06.2018 у справі №826/1216/16 та в постановах Верховного Суду від 28.04.2021 у справі №640/13685/19, від 23.04.2021 у справі №360/700/19.

Одним з основних прецедентів щодо угод про виплату адвокату гонорару в разі виграшу є справа "Іатрідіс проти Греції" (Iatridis v. Greece) від 19.10.2000, скарга №31107/96, у якій ЄСПЛ узагальнив свою минулу практику з цього питання і сформулював основні положення стосовно таких угод. Суд зазначив, що згідно з його прецедентною практикою (§ 23 справи "Санді Таймс проти Об`єднаного Королівства (№2)" (Sunday Times v. UK (№2) від 06.11.1980, скарга №6538/74), відшкодування судових витрат передбачає, що встановлена їх реальність, необхідність і, більше того, умова розумності їх розміру.

Як убачається із матеріалів справи, що на підтвердження таких витрат представником позивачки до позовної заяви долучено такі письмові докази: копія ордеру на надання правничої (правової) допомоги серії ВС №1248816 від 17.12.2023, копія договору про надання правової допомоги від 15.12.2023, а також товарного чека від 15.12.2023 на суму 3500 грн.

Разом із тим, матеріали справи не містять детального опису таких витрат, а представник позивачки у позовній заяві покликається на те, що адвокат не повинен підтверджувати розмір гонорару, якщо такий встановлений сторонами договору в фіксованому розмірі, вказуючи на постанову КАС ВС від 28.12.2020 року в справі №640/18402/19.

Проте, суд не погоджується із такими доводами представника позивачки, виходячи із того, що такі суперечать правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, яка викладена в постанові від 16 листопада 2022 року в справі №922/1964/21, де ВП ВС відступила від правового висновку КЦС ВС щодо змісту детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, необхідного для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу, визначивши, що учасник справи повинен деталізувати опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Оцінюючи зміст зазначених приписів, Велика Палата Верховного Суду виснує, що подання детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, не є самоціллю, а є необхідним для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. ВП ВС також зауважує, що частина третя статті 126 ГПК України конкретного складу відомостей, що мають бути зазначені в детальному описі робіт (наданих послуг), не визначає, обмежуючись лише посиланням на те, що відповідний опис має бути детальним, де учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат.

Однак, позивачкою та її представником всупереч приписам ч. 4 ст. 134 КАС України не надано суду жодного опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснених нею витрат, необхідних для надання правничої допомоги в цій справі, як і стороною позивача не долучено до справи Акт приймання-передавання наданих послуг, що передбачений пунктом 3 цього Договору (Порядок здавання та приймання робіт).

Зокрема, як убачається із наявної в справі копії договору про надання правової допомоги від 15.12.2023, що предметом цього договору є надання правової допомоги ОСОБА_1 у справі про оскарження постанови про накладення адміністративного стягнення у Буському районному суді Львівської області, Львівському апеляційному суді Верховному Суді, органах нотаріату РСЦ МВС, а також інших підприємствах, установах і організаціях (п. 1.1 цього Договору). Згідно п. 3.1, п. 3.2 цього Договору про виконання доручення за цим договором Представник надає Клієнту для підписання Акт приймання-передавання наданих послуг та документів, який Клієнт зобов`язаний прийняти та підписати протягом 5 днів з дня його отримання або обгрунтувати відмову від прийняття наданих представником послуг. В силу п. 5.1 цього Договору за надання правової допомоги Клієнт сплачує Представнику винагороду (гонорар) в узгодженому сторонами розмірі 3500 грн., що згідно п. 5.6 цього Договору Клієнт оплачує Представнику до закінчення розгляду справи, що не відповідає вимогам п. 5.3 цього Договору, яким передбачена стовідсоткова оплата гонорару за цим договором до початку виконання Представником доручення.

Крім того, на підтвердження оплати гонорару згідно договору від 15.12.2023 року представником позивачки долучена копія товарного чеку б/н від 15.12.2023. Проте, суд вважає, що товарний чек не є належним доказом, що підтверджує оплату за надані послуги, оскільки до документів, які свідчать про оплату гонорару або інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги відносяться: квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки тощо. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Хмельницького апеляційного суду від 25 червня 2019 року в справі №640/15821/17.

Відтак, суд вважає, що стороною позивача не доведено належними та допустимими доказами витрати на професійну правничу допомогу адвоката, а тому суд приходить до висновку про відмову в задоволенні цих вимог.

Ураховуючи наведене і керуючись ст.ст. 6, 8, 9, 10, 48, 77, 78, 132, 134, 139, 140, 143, 242-246, 249, 262, 271, 286 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

у х в а л и в:

позов задовольнити повністю.

Скасувати постанову інспектора Відділення поліції №2 (м. Буськ) Золочівського районного відділу поліції ГУНП у Львівській області старшого сержанта поліції Цьокана Ярослава Ігоровича про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАТ №8167091 від 18.11.2023 року, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 121-3 КУпАП із накладенням на неї адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 1190,00 грн., а провадження у справі про адміністративне правопорушення, - закрити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції у Львівській області на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 536,80 грн. (п`ятсот тридцять шість гривень 80 копійок).

Відмовити у стягненні витрат на професійну правничу допомогу адвоката.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня отримання повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

Позивачка: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ).

Представник позивачки: адвокат Скоробогатий Микола Вікторович (79008, м. Львів, вул. Д. Донцова, 20/2а).

Відповідач: Головне управління Національної поліції у Львівській області (79007, місто Львів, вулиця Генерала Григоренка, 3; ).

Повний текст судового рішення виготовлено: 17.01.2024 року.

Суддя І. Б. Кос