Справа № 755/14947/23
Суддя: Вівдиченко Тетяна Романівна
Дата ухвалення: 2024-01-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2024 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача Вівдиченко Т.Р.

Суддів Аліменка В.О.

Кузьмишиної О.М.

За участю секретаря Заміхановської Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу громадянина російської федерації ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 14 листопада 2023 року у справі за адміністративним позовом громадянина російської федерації ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач - громадянин російської федерації ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області (далі - ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області), в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення від 18 вересня 2023 року про повернення ОСОБА_1 до країни походження.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 14 листопада 2023 року адміністративний позов залишено без задоволення.

Не погодившись з рішенням суду, позивач - громадянин російської федерації ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким задовольнити позов повністю, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, апелянт вказує, що він, з метою возз`єднання із сім`єю, розпочав процес оформлення документів для отримання посвідки на право постійного проживання в Україні з перспективою отримати громадянство України. Також, апелянт посилається на укладення з громадянкою України ОСОБА_2 15.02.2018 шлюбу, у зв`язку з чим, після прийняття відповідачем оскаржуваного рішення відбулося втручання у сімейне життя. Крім того, апелянт зазначає, що 14 червня 2023 року на адресу проживання його матері, в російській федерації, прийшла повістка на його ім`я для проходження лікарської комісії для призиву на військову службу. Апелянт наголошує на тому, що ним була подана до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області заява про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Водночас, рішення за результатом розгляду такої заяви відповідачем прийнято не було.

12 грудня 2023 року до Шостого апеляційного адміністративного суду від представника громадянина російської федерації ОСОБА_1 - ОСОБА_3 надійшло клопотання про відкладення судового засідання на іншу дату, у зв`язку із захворюванням позивача. Зазначив, що позивач бажає особисто взяти участь у судовому засіданні.

Вищевказане клопотання представника позивача задоволено, відкладено розгляд справи на 19 грудня 2023 року о 14:00 годин, продовжено розгляд справи на 15 днів.

19 грудня 2023 року в судовому засіданні представник громадянина російської федерації ОСОБА_1 - ОСОБА_3 заявив клопотання про відкладення розгляду справи та продовження строку розгляду справи на розумний строк, у зв`язку з необхідністю надати докази одужання позивача від коронавірусної хвороби (COVID-19).

Протокольною ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 19 грудня 2023 року вищевказане клопотання представника позивача задоволено, відкладено розгляд справи на 16 січня 2024 року о 14:30 год. та продовжено строк розгляду справи на розумний строк, достатній для всебічного та повного розгляду справи.

15 січня 2024 року до Шостого апеляційного адміністративного суду від представника громадянина російської федерації ОСОБА_1 - ОСОБА_3 надійшла заява про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 15 січня 2023 року заяву представника громадянина російської федерації ОСОБА_1 - ОСОБА_3 про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції - задоволено.

15 січня 2024 року до суду апеляційної інстанції від відповідача - Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області надійшло клопотання про приєднання доказів до матеріалів справи.

Згідно ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, які з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, громадянин російської федерації ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , був документований посвідкою на тимчасове проживання в Україні № НОМЕР_1 терміном дії з 15 березня 2018 року по 15 березня 2019 року. Посвідка була видана у зв`язку з укладенням позивачем шлюбу 15 лютого 2018 року, тобто, на підставі ч. 14 ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (возз`єднання сім`ї з громадянином України, на підставі шлюбу).

Так, на території України позивач має дружину - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , шлюб з якою було укладено 15 лютого 2018 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 , яке видане Деснянським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві.

Відповідно до відомостей про осіб, які перетнули державний кордон, з системи «Аркан», у проміжок часу між 18 вересня 2018 року та 18 вересня 2023 року позивач перетнув державний кордон України на виїзд через ПП «Гоптівка» 08 жовтня 2021 року та в`їхав на територію України через вказаний пропускний пункт 10 січня 2023 року.

18 вересня 2023 року завідувачем сектору адміністративної діяльності відділу адміністративного провадження та статистичної звітності Управління організації запобігання нелегальній міграції ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області Марією Циганок, за погодженням з начальником управління організації запобігання нелегальній міграції ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області Андрієм Донсковим, прийняте рішення, що затверджене начальником ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області Дмитром Петровим, про примусове повернення до країни походження або третьої країни громадянина російської федерації ОСОБА_1 ( ОСОБА_5 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , яким зобов`язано ОСОБА_1 покинути територію України у термін до 28 вересня 2023 року.

Слід зазначити, що в даному рішенні заборони в`їзду на територію України позивачу не встановлено.

Зі змісту вказаного рішення вбачається, що 18 вересня 2023 року співробітниками ЦМУ ДМС у м. Києві та Київської області виявлено громадянина російської федерації ОСОБА_6 , який порушив Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» а саме: проживання без документів на право проживання (перебування) в Україні. У ході опитування громадянин російської федерації ОСОБА_7 пояснив, що в Україну останній раз прибув 10 січня 2022 року через ПП «Гоптівка» автомобільним транспортом з метою возз`єднання сім`ї. На території України документований посвідкою на тимчасове проживанні за № ТР 203354, термін дії - від 15 березня 2018 року до 15 березня 2019 року, на підставі шлюбу з громадянкою України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що свідчить свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_3 від 15 лютого 2018 року. Після закінчення законного терміну перебування територію України не покинув, чим порушив вимогу Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

З метою повторного оформлення посвідки на тимчасове проживання в України звертався усно, однак, документи не подав. Також, з метою оформлення дозволу на імміграцію в Україну, продовження строків перебування, набуття статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту в Україні до компетентних органів не звертався.

За порушення правил перебування іноземних громадян на території України працівниками ЦМУ ДМС у місті Києві та Київській області відносно громадянина російської федерації ОСОБА_7 складено протокол про адміністративне правопорушення за ч.2 ст. 203 КУпАП (ПР МКМ № 013735 від 18 вересня 2023 року).

За порушення громадянами України, які не вжили заходів щодо своєчасного подання іноземцями та особами без громадянства заяв для оформлення документів на право проживання (перебування) в Україні, працівниками ЦМУ ДМС у місті Києві та Київській області відносно громадянки України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , складено протокол про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 205 КУпАП (ПР МКМ № 013736 від 18 вересня 2023 року).

За вказаних обставин, громадянин російської федерації ОСОБА_7 порушив вимоги ст. ст. 4, 9, 15 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Не погоджуючись із рішенням про примусове повернення до країни походження або третьої країни, позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері примусового повернення чи примусового видворення іноземця або осіб без громадянства за межі території України визначається Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22 вересня 2011 року №3773-VI (далі - Закон №3773-VI).

За визначеннями, наведеними у п.п. 7, 14 ч. 1 ст. 1 Закону №3773-VI іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - це іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні;

нелегальний мігрант - іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.

Згідно засад правового статусу іноземців та осіб без громадянства, передбачених ст. 3 вказаного Закону, іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

За приписами статті 3 Закону №3773-VI, іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Іноземці та особи без громадянства, які перебувають під юрисдикцією України, незалежно від законності їх перебування, мають право на визнання їх правосуб`єктності та основних прав і свобод людини.

Іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Підстави для перебування іноземців та осіб без громадянства на території України визначені статтею 4 Закону №3773-VI.

Зокрема, частинами 2, 3, 14 вказаної статті Закону передбачено, що іноземці та особи без громадянства, яких визнано біженцями в Україні або яким надано притулок в Україні, вважаються такими, які постійно проживають на території України з моменту визнання біженцем в Україні або надання притулку в Україні. Постійне проживання на території України біженців підтверджується посвідченням біженця.

Іноземці та особи без громадянства, яких визнано особами, що потребують додаткового захисту, або яким надано тимчасовий захист в Україні, вважаються такими, які на законних підставах тимчасово проживають на території України на період дії обставин, за наявності яких додатковий чи тимчасовий захист було надано. Тимчасове проживання на території України таких іноземців та осіб без громадянства підтверджується посвідченням особи, яка потребує додаткового захисту в Україні, або посвідченням особи, якій надано тимчасовий захист в Україні.

Іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну з метою возз`єднання сім`ї з особами, які є громадянами України, або під час перебування на законних підставах на території України у випадках, зазначених у частинах третій - тринадцятій цієї статті, уклали шлюб з громадянами України та отримали посвідку на тимчасове проживання, вважаються такими, які на законних підставах перебувають на території України на період до отримання посвідки на постійне проживання чи набуття громадянства України.

За правилами ч. 3 ст. 9 Закону №3773-VI, строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

Відповідно до частини 1 статі 26 Закону №3773-VI, іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство України з прикордонних питань про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Згідно ч. 2 ст. 26 Закону №3773-VI, рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першій цієї статті, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в`їзду в Україну строком на три роки. Строк заборони щодо подальшого в`їзду в Україну обчислюється з дня винесення такого рішення. Порядок виконання рішення про заборону щодо подальшого в`їзду в Україну визначає Кабінет Міністрів України.

Слід зазначити, що законність перебування іноземця, особи без громадянства на території України, підтверджується, у тому числі наданим візою дозволом в межах строку дії візи; посвідкою на тимчасове проживання; довідкою, що підтверджує факт звернення за становленням статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту; дозволом на імміграцію.

Не дотримання правил законного перебування іноземця або особи без громадянства на території України є прямим наслідком для визначення цих осіб нелегальними мігрантами та прийняття органом міграційної служби рішення про їх примусове повернення до країни громадянської належності.

Таким чином, підставою для прийняття рішення про примусове повернення іноземця до країни громадянської належності є перебування іноземця на території України з порушенням чинного законодавства, у тому числі, за відсутності документа, що дозволяє тимчасове перебування на території України, законних джерел існування тощо.

Як вбачається з матеріалів справи, у зв`язку з укладенням 15 лютого 2018 року шлюбу з громадянкою України, громадянин російської федерації ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , був документований посвідкою на тимчасове проживання в Україні № НОМЕР_1 терміном дії з 15 березня 2018 року по 15 березня 2019 року.

В подальшому, за порушення статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», а саме: проживання на території України без документів на право проживання (перебування) в Україні, постановою заступника начальника ЦМУ ДМС у місті Києві та Київській області від 18 вересня 20232 року серії ПН МКМ № 013685 громадянина російської федерації ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 203 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 5 100 грн (а.с. 52).

Також, 18 вересня 2023 року відповідачем прийнято оскаржуване рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни громадянина російської федерації ОСОБА_1 ( ОСОБА_5 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , яким зобов`язано ОСОБА_1 покинути територію України у термін до 28 вересня 2023 року (а.с. 53-54).

Так, апелянт наголошує, що 15 лютого 2018 року він уклав шлюб з громадянкою України ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_3 від 15 лютого 2018 року та перебуває у шлюбі, а відтак, відповідач при винесенні оскаржуваного рішення допустив втручання у сімейне життя, гарантоване статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Крім того, апелянт вказує, що він, з метою возз`єднання із сім`єю, розпочав процес оформлення документів для отримання посвідки на право постійного проживання в Україні з перспективою отримати громадянство України.

З даного приводу колегія судів зазначає, що, зважаючи на наявність зареєстрованого шлюбу позивача з громадянкою України, як законної підстави залишення та подальшого перебування на території України, після звернення позивача до органів міграційної служби із наданням посвідки на проживання з вказаних підстав, він матиме змогу легально перебувати на території України, не порушуючи при цьому норм міграційного законодавства.

Аналогічна правова позиція знаходить своє відображення в постанові Верховного Суду від 18 березня 2021 року у справі № 522/14416/18.

Чинне законодавство не передбачає виключень із загальних для всіх іноземців правил перебування на території Україні і наявність сім`ї не звільняє особу від необхідності дотримання міграційного законодавства України.

Разом з тим, відповідно до статті 3 Сімейного кодексу України, сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 21 червня 1988 року по справі "Боррехаб проти Нідерландів", яке в силу положень частини першої статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" є джерелом права, висвітлив правову позицію щодо захисту права на "сімейне життя" у випадку депортації іноземця з території держави-учасниці Конвенції.

Позиція Суду ґрунтувалася на тому, що відмова у видачі особі нової посвідки на проживання і подальша депортація із країни призведуть до розриву сімейних зав`язків. У наведеній справі, Суд прийшов до висновку, що в такому випадку має місце порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року № ETS N005 (право на повагу до приватного і сімейного життя).

Так, відповідно до положень статті 8 Конвенції, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до рішень Європейського суду з прав людини у справі "Боррехаб проти Нідерландів" від 21 червня 1988 року та у справі "Каплан та інші проти Норвегії" від 24 липня 2014 року, роз`єднання сім`ї без доведення таким заходом втручання досягнення мети - захисту національної, громадської безпеки, запобігання правопорушень чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб, навіть за умови дотримання вимоги законодавства, не відповідає вимогам частини другої статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Колегія суддів зазначає, що вищевказані обставини не були враховані відповідачем при прийнятті оскаржуваного рішення про примусове повернення позивача до країни походження або третьої країни.

Також, апелянт наголошує на тому, що ним була подана до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області заява про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Водночас, рішення за результатом розгляду такої заяви відповідачем прийнято не було.

Так, відповідно до листа Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області від 30.10.2023 №Г-1884/6/8010-23/8010.7.1.1/3736-23, позивачем дійсно було подана до відповідача заява від 02.10.2023 щодо наміру бути визнаним біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 83-84).

Разом з тим, як вбачається з вищевказаного листа Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області, рішення за результатом розгляду заяви громадянина російської федерації ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідачем прийнято не було.

Відповідачем надано суду апеляційної інстанції матеріали з підсистеми ЄІАС, де не зазначається факт прийому заяви про визнання біженцем.

Водночас, колегія суддів вважає вищевказане посилання відповідача на матеріали з підсистеми ЄІАС необгрунтованим, оскільки, факт звернення позивача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту підтверджується листом Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області від 30.10.2023 №Г-1884/6/8010-23/8010.7.1.1/3736-23.

Беручи до уваги викладене, оскільки, відповідачем не прийнято рішення за результатом розгляду заяви позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, колегія суддів вважає, що рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області від 18 вересня 2023 року про примусове повернення до країни походження або третьої країни громадянина російської федерації ОСОБА_1 ( ОСОБА_5 ), ІНФОРМАЦІЯ_3 є передчасним та підлягає скасуванню.

Згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції помилково відмовив у задоволенні позовних вимог громадянина російської федерації ОСОБА_1 , а тому рішення суду підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про задоволення адміністративного позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

При цьому, доводи викладені в апеляційній скарзі спростовують висновки суду першої інстанції та знайшли своє належне підтвердження в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 3 ст. 242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Таким чином, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають встановленим обставинам по справі, допущені судом першої інстанції порушення норм матеріального права призвели до неправильного вирішення справи, а тому, оскаржуване рішення підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись ст. ст. 195, 243, 250, 288, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу громадянина російської федерації ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 14 листопада 2023 року скасувати та прийняти нове рішення.

Адміністративний позов громадянина російської федерації ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області від 18 вересня 2023 року про примусове повернення до країни походження або третьої країни громадянина російської федерації ОСОБА_1 ( ОСОБА_5 ), ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328-329 КАС України.

Суддя-доповідач Вівдиченко Т.Р.

Судді Аліменко В.О.

Кузьмишина О.М.