Справа № 420/24594/23
Суддя: Білостоцький О.В.
Дата ухвалення: 2024-01-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2024 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Білостоцького О.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження, визначеного ч. 5 ст. 262 КАС України, адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області в якому позивач просить суд:

- визнати протиправним і скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 31 серпня 2023 року №0044 про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання громадянці В`єтнаму До ОСОБА_2 ;

- зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області здійснити обмін посвідки на постійне проживання, виданої ВГІРФО ГУ МВС України в Одеській області 29.09.2008 року за № НОМЕР_1 громадянки В`єтнаму До ОСОБА_2 ;

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначила, що вона у 2023 році, відповідно до Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету міністрів України №321 від 25.04.2018 року, звернулась до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області щодо обміну посвідки на постійне проживання у зв`язку з її непридатністю для подальшого користування. Однак 31.07.2023 року позивач отримала рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №0044 про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання на підставі пп. 3 п. 62 зазначеного Порядку.

Позивач вищезазначене рішення вважає незаконним та необґрунтованим, таким, що не містить конкретної інформації щодо причин та підстав для його прийняття.

Ухвалою від 18.09.2023 року адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області було прийнято до розгляду, у справі було відкрито спрощене позовне провадження без виклику (повідомлення) сторін.

05.10.2023 року від Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області надійшов відзив на адміністративний позов, з якого вбачається, що відповідач позов не визнає та зазначає, що під час ідентифікації особи позивача, в матеріалах особової справи було виявлено дані, отримані з баз даних реєстру, картотек, що не підтверджують надану позивачем інформацію при зверненні до ГУ ДМС в Одеській області.

Зокрема, як було зазначено відповідачем, дозвіл на імміграцію в Україні від 20.09.2004 року, був виданий позивачу на підставі того, що її дочка народилась на території України. Проте, як було встановлено територіальним органом ДМС пізніше, дочка позивача набула громадянство України лише у 2012 році, тобто після отримання позивачем дозволу на імміграцію.

Суд під час розгляду справи встановив наступне.

До ОСОБА_2 є громадянкою Соціалістичної республіки В`єтнам, що підтверджується наявним в матеріалах справи паспортом № НОМЕР_2 , виданим 31.07.2001 року.

14.07.2004 року позивач звернулась до ВПР та МР УМВС України в Одеській області із заявою-анкетою із проханням дозволити їй залишитись в Україні на постійне місце проживання, а саме у АДРЕСА_1 , так як вона прибула в Україну по міжурядовій угоді між колишніми СРСР та СРВ.

У вказаній заяві-анкеті було додатково зазначено про наявність дітей до 16 років, а саме До ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , м. Одеса, гр. СРВ.

До вказаної заяви був доданий паспорт громадянина Соціалістичної республіки В`єтнам № НОМЕР_2 ; свідоцтво про народження дитини - ОСОБА_4 , серії НОМЕР_3 ; довідку про несудимість №06/04-CNTP, довідку про відсутність заперечень з боку Посольства Соціалістичної республіки В`єтнам щодо надання позивачу права на постійне місце проживання в Україні №06/04-CNTP; розписку про обов`язок покинути територію України протягом 3 місяців, у разі відмови у видачі посвідки на постійне місце проживання.

20.09.2004 року був виготовлений висновок інспектора ВГІРФО УМВС в Одеській області про доцільність задоволення клопотання гр. В`єтнаму ОСОБА_1 на документування посвідкою на постійне проживання в Україні. Підставою надання дозволу на отримання посвідки на постійне проживання у вказаному висновку зазначено п.1 ч.3 ст. 4 Закону України «Про імміграцію».

Як вбачається з матеріалів справи 29.09.2008 року позивач була документована посвідкою за № НОМЕР_1 на постійне проживання з терміном дії безстроково.

28.08.2023 року позивач звернулась із заявою-анкетою №205038527 до Головного управління ДМС в Одеській області для обміну посвідки на постійне проживання у зв`язку із її непридатністю для подальшого використання.

До заяви-анкети були додано паспорт громадянина Соціалістичної республіки В`єтнам № НОМЕР_2 , а також посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_4 , скріншот з Реєстру фізичних осіб під санкціями РНБО та витяг з Єдиного реєстру боржників.

Разом з тим, рішенням від 31.08.2023 року №0044 До ОСОБА_2 було відмовлено в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання на підставі підпункту 3 пункту 62 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою КМУ №321 від 25.04.2018 року.

У примітці до вказаного рішення зазначено, що іноземець або особа без громадянства має право повторно звернутися за оформленням посвідки на тимчасове проживання в разі зміни або усунення обставин, у зв`язку з якими їм було відмовлено в оформленні чи видачі посвідки, за умови дотримання строків звернення.

Не погоджуючись із вищевказаним рішенням відповідача, позивач звернулась до суду щодо захисту своїх прав та законних інтересів.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Згідно ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Дослідивши зміст адміністративного позову, відзиву, а також наданих до суду письмових доказів у справі, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному і об`єктивному дослідженні, проаналізувавши положення чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд доходить висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Частиною 1 ст. 26 Конституції України передбачено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 23.09.2011 року №3773-VI іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України «Про імміграцію» іммігрувати в Україну на постійне проживання.

Суд зазначає, що умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства врегульовано Законом України «Про імміграцію» від 07.06.2001 року №2491-ІІІ (далі - Закон №2491-ІІІ).

Відповідно до ст.1 Закону №2491-ІІІ (у редакції на час надання позивачу дозволу на імміграцію) імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання.

Іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання.

Дозвіл на імміграцію - рішення спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції та підпорядкованих йому органів, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Посвідка на постійне проживання - документ, що підтверджує право іноземця чи особи без громадянства на постійне проживання в Україні.

Механізм оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання врегульований Порядком оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 року №321 (далі - Порядок №321).

Відповідно до п.1 Порядку №321 посвідка на постійне проживання (далі - посвідка) є документом, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні.

Посвідка виготовляється у формі картки, що містить безконтактний електронний носій (п.2 Порядку №321).

Посвідка оформляється іноземцям або особам без громадянства, які мають дозвіл на імміграцію в Україну або до прийняття рішення про припинення громадянства України постійно проживали на території України і після прийняття такого рішення залишилися постійно проживати на її території.

Згідно п.7 Порядку №321 обмін посвідки здійснюється у разі:

1) зміни інформації, внесеної до посвідки;

2) виявлення помилки в інформації, внесеній до посвідки;

3) закінчення строку дії посвідки;

4) непридатності посвідки для подальшого використання;

5) досягнення іноземцем або особою без громадянства 25- або 45-річного віку (у разі, коли іноземець або особа без громадянства документовані посвідкою, що не містить безконтактного електронного носія).

Пунктом 9 Порядку № 321 зазначено, що оформлення посвідки (у тому числі замість втраченої або викраденої), її обмін здійснюється територіальними органами/територіальними підрозділами ДМС через Головний обчислювальний центр Єдиного державного демографічного реєстру у взаємодії з Державним центром персоналізації документів державного підприємства Поліграфічний комбінат Україна по виготовленню цінних паперів (далі - Центр).

Для внесення інформації до Реєстру формується заява-анкета, зразок якої затверджується МВС (п. 12 Порядку № 321).

Згідно п.14 Порядку №321 ДМС має право отримувати інформацію про особу з наявних державних та єдиних реєстрів, інших інформаційних баз, що перебувають у власності держави або підприємств, установ та організацій, в обсязі, необхідному для ідентифікації особи у зв`язку з оформленням посвідки (у тому числі замість втраченої або викраденої), її обміном.

Відповідно до п. 16 Порядку №321 документи для оформлення посвідки (у тому числі замість втраченої або викраденої), її обміну подаються до державного підприємства, що належить до сфери управління ДМС, центру надання адміністративних послуг (далі - уповноважений суб`єкт), територіальних органів/територіальних підрозділів ДМС, за місцем проживання іноземця або особи без громадянства.

За п.8 Порядку №321 у разі виникнення обставин (подій), у зв`язку з якими посвідка підлягає обміну (крім закінчення строку дії), документи для її обміну подаються протягом одного місяця з дати виникнення таких обставин (подій).

Відповідно до п.21 Порядку №321 працівник територіального органу/територіального підрозділу ДМС, уповноваженого суб`єкта під час приймання документів від іноземця або особи без громадянства перевіряє повноту поданих іноземцем або особою без громадянства документів, зазначених у пунктах 32 - 34 цього Порядку, відповідність їх оформлення вимогам законодавства, своєчасність їх подання, наявність підстав для оформлення та видачі посвідки, наявність відмітки про перетинання державного кордону чи продовження строку перебування або наявність документа, що підтверджує законність перебування/проживання іноземця або особи без громадянства на території України, звіряє відомості про іноземця або особу без громадянства, зазначені в паспортному документі іноземця або документі, що посвідчує особу без громадянства, з даними, що містяться в заяві-анкеті.

У разі виявлення факту подання документів не в повному обсязі або подання документів, оформлення яких не відповідає вимогам законодавства, територіальний орган/територіальний підрозділ ДМС, уповноважений суб`єкт інформують іноземця або особу без громадянства про відмову в прийнятті документів із зазначенням підстав такої відмови. За бажанням іноземця або особи без громадянства відмова надається у письмовій формі.

Пунктом 22 Порядку № 321 визначено, що у разі відповідності поданих документів вимогам цього Порядку працівник територіального органу/територіального підрозділу ДМС, уповноваженого суб`єкта з використанням електронного цифрового підпису та із застосуванням засобів Реєстру формує заяву-анкету (в тому числі здійснює отримання біометричних даних, параметрів). Реєстрація заяви-анкети здійснюється із застосуванням засобів Реєстру під час її формування.

Після формування заяви-анкети працівник територіального органу/територіального підрозділу ДМС, уповноваженого суб`єкта друкує її та надає іноземцеві або особі без громадянства для перевірки правильності внесених до заяви-анкети відомостей (п.23 Порядку №321).

Відповідно п.25 Порядку №321 після перевірки іноземцем або особою без громадянства правильності внесених до заяви-анкети відомостей про особу заява-анкета перевіряється та підписується (із зазначенням дати, прізвища та ініціалів) працівником територіального органу/територіального підрозділу ДМС, уповноваженого суб`єкта, який прийняв документи та сформував заяву-анкету.

Працівник територіального органу/територіального підрозділу ДМС, уповноваженого суб`єкта сканує із застосуванням засобів Реєстру документи до заяви-анкети, які подаються іноземцем або особою без громадянства (п. 26 Порядку № 321).

Згідно п.27 Порядку №321 прийняті уповноваженим суб`єктом заява-анкета та скановані документи (у тому числі отримані біометричні дані, параметри) із застосуванням засобів Реєстру автоматично розподіляються та надсилаються до територіального органу/територіального підрозділу ДМС, який обслуговує відповідного уповноваженого суб`єкта, що здійснив прийняття документів від іноземця або особи без громадянства.

Відповідно до п.29 Порядку №321 працівник територіального органу/територіального підрозділу ДМС не пізніше наступного дня після надходження для розгляду документів, прийнятих уповноваженим суб`єктом, перевіряє повноту поданих іноземцем або особою без громадянства документів, зазначених у пунктах 32 і 33 цього Порядку, відповідність їх оформлення вимогам законодавства.

За п.40 Порядку №321 для оформлення у зв`язку із втратою або викраденням посвідки, її обміну іноземець або особа без громадянства подають такі документи:

1) посвідку, що підлягає обміну (крім випадків втрати та викрадення);

2) паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства, крім випадків, установлених абзацом восьмим цього пункту;

3) переклад на українську мову сторінки паспортного документа іноземця або документа, що посвідчує особу без громадянства, з особистими даними, засвідчений у встановленому законодавством порядку;

4) документи, що підтверджують обставини чи юридичні факти, відповідно до яких посвідка підлягає обміну (крім випадків, передбачених підпунктами 3-5 пункту 7 цього Порядку), документи, видані компетентними органами іноземних держав, мають бути легалізованими в установленому порядку, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України;

5) документ, що посвідчує особу законного представника, та документ, що підтверджує повноваження особи як законного представника, у разі подання документів законним представником;

6) документ, що підтверджує сплату адміністративного збору, або документ про звільнення від його сплати.

Іноземець або особа без громадянства під час подання документів пред`являють працівникові територіального органу/територіального підрозділу ДМС, уповноваженого суб`єкта оригінали документів, зазначених у підпунктах 1, 2, 4-6 цього пункту.

Згідно п.42 Порядку №321 пошук у Реєстрі інформації щодо особи здійснюється за поданими персональними даними (у тому числі тими, що змінилися).

Рішення про оформлення, обмін посвідки приймається територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС за результатами ідентифікації іноземця або особи без громадянства, перевірки поданих ними документів та у разі відсутності підстав для відмови в її оформленні (п.43 Порядку №321).

Відповідно до п.44 Порядку №321 якщо втрачена або викрадена посвідка чи посвідка, що підлягає обміну, була видана територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, до якого подано заяву-анкету про оформлення, обмін посвідки, працівник територіального органу/територіального підрозділу ДМС порівнює дані іноземця або особи без громадянства та їх фотозображення з даними, наведеними в заяві-анкеті про оформлення втраченої або викраденої посвідки чи посвідки, що підлягає обміну, та даними відомчої інформаційної системи ДМС і сканує її із застосуванням засобів Реєстру до відомчої інформаційної системи ДМС.

У разі коли втрачена або викрадена посвідка чи посвідка, що підлягає обміну, була видана іншим територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, для підтвердження видачі не пізніше наступного дня після прийняття до розгляду заяви-анкети до такого територіального органу/територіального підрозділу ДМС надсилається запит.

Після проведення перевірок, підтвердження факту оформлення та видачі посвідки, ідентифікації іноземця або особи без громадянства керівник територіального органу/територіального підрозділу ДМС приймає рішення про оформлення посвідки або про відмову в її оформленні (п. 46 Порядку № 321).

Згідно пп.3 п. 62 Порядку № 321 територіальний орган/територіальний підрозділ ДМС відмовляє іноземцю або особі без громадянства в оформленні або видачі посвідки, зокрема, у разі коли дані, отримані з баз даних Реєстру, картотек, не підтверджують надану іноземцем або особою без громадянства інформацію.

Відповідно до п.63 Порядку №321 копія рішення про відмову в оформленні чи видачі посвідки із зазначенням причин відмови не пізніше ніж через п`ять робочих днів з дня його прийняття видається іноземцеві або особі без громадянства під розписку чи надсилається рекомендованим листом такій особі і приймаючій стороні.

Іноземець або особа без громадянства мають право повторно звернутися до територіального органу/територіального підрозділу ДМС, уповноваженого суб`єкта в разі зміни або усунення обставин, у зв`язку з якими їм було відмовлено в оформленні чи видачі посвідки, за умови дотримання строків, визначених пунктом 17 цього Порядку.

Посвідка скасовується ДМС або територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, який її видав, у разі: 1) скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статті 12 Закону України Про імміграцію; 2) отримання даних з баз даних Реєстру, відповідних автоматизованих інформаційних і довідкових систем, реєстрів та баз інших державних органів або інформації від Національної поліції, СБУ, іншого державного органу, який у межах наданих йому повноважень забезпечує дотримання вимог законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, інформації про те, що посвідку видано на підставі неправдивих відомостей, підроблених чи недійсних документів; 2-1) у разі прийняття рішення про відмову у визнанні особою без громадянства або скасування рішення про визнання особою без громадянства; 3) в інших випадках, передбачених законом (п. 64 Порядку №321).

Як було зазначено судом раніше за результатом розгляду заяви-анкети позивача про обмін посвідки на постійне проживання у зв`язку з непридатністю для подальшого використання, відповідачем на підставі підпункту 3 пункту 62 Порядку №321 відмовлено в оформленні (видачі) посвідки на тимчасове проживання через дані, отримані з баз даних Реєстру, картотек, що не підтверджують надану іноземцем або особою без громадянства інформацію.

Разом з тим суд зазначає, що у рішенні про відмову в обміні посвідки на постійне проживання № НОМЕР_5 від 31.08.2023 року відповідачем чітко не зазначено, які саме відомості, отримані з відповідних реєстрів та картотек, не підтверджують надану позивачем інформацію, що позбавляє позивача можливості зрозуміти, а в подальшому усунути вказані недоліки.

У той же час, у відзиві Головне управління ДМС в Одеській області зазначає, що підставою у винесенні ним оспорюваного рішення №0044 від 31.08.2023 року стало те, що дозвіл на імміграцію в Україні від 20.09.2004 року був виданий позивачу на підставі того, що її дочка народилась на території України. Проте, як було встановлено територіальним органом ДМС пізніше, дочка позивача набула громадянство України лише у 2012 році, тобто після отримання позивачем дозволу на імміграцію.

Суд зауважує, що дійсно у вищезгаданому висновку інспектора ВГІРФО УМВС в Одеській області про доцільність задоволення клопотання гр. В`єтнаму До ОСОБА_2 на документування посвідкою на постійне проживання в Україні підставою надання дозволу на отримання посвідки на постійне проживання було зазначено п.1 ч.3 ст. 4 Закону України «Про імміграцію», тобто одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України.

Дочка позивача ОСОБА_4 , народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Одесі, згідно наявного в матеріалах справи свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 .

Згідно до п.6 ч.2 ст. 4 Закону України «Про імміграцію» квота імміграції може бути встановлена для таких категорій іммігрантів чоловік (дружина) іммігранта, якщо вони перебувають у шлюбі понад два роки, його діти, які не досягли 18 років, та його непрацездатні батьки, які вважаються членами сім`ї іммігранта відповідно до права іноземної держави - країни походження.

Згідно п.1 ч.3 ст. 4 Закону України «Про імміграцію» дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України.

Стаття 8 Закону України «Про громадянство» передбачає підстави набуття громадянства України за територіальним походженням.

Так, згідно абз. 9 статті 8 Закону України «Про громадянство» дитина, яка народилася на території України після 24 серпня 1991 року і не набула громадянство України за народженням та є іноземцем, стосовно якого подано зобов`язання припинити іноземне громадянство, або особою без громадянства, стосовно якої подано декларацію про відсутність іноземного громадянства, реєструється громадянином України за клопотанням одного з її законних представників.

За твердженням відповідача, що також не було спростовано позивачем під час розгляду справи, дочка позивача набула громадянства України у 2012 році за територіальним походженням.

Разом з тим суд наголошує, що при наданні посвідки на постійне місце проживання в Україні громадянці Соціалістичної республіки В`єтнам До ОСОБА_2 , уповноважений на той час державний орган повинен був проводити перевірки підстав для надання дозволу на постійне проживання на території України та, не виявивши підстав для відмови у наданні такого дозволу, видав посвідку на постійне проживання в Україні.

Більш того, в описовій частині вищезгаданого висновку ВГІРФО УМВС в Одеській області про доцільність задоволення клопотання гр. В`єтнаму ОСОБА_1 на документування посвідкою на постійне проживання в Україні, інспектором цього органу було зазначено про встановлення фактів з особової справи позивача, зокрема, факт проживання її батьків на території України, реєстрації шлюбу у 1998 році та народження доньки на території України у 1998 році.

Зазначені обставини Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області під час розгляду справи №420/24594/23 не заперечувались.

Частина 2 статті 3 Конституції України визначає, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Згідно з частиною першою статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Відповідно до положень статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст

Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), n. 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам.

З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), заява № 36548/97, п. 58, ECHR 2002-VIII). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (рішення у справі «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), п. 74).

Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), n. 58, а також рішення у справі «Ґаші проти Хорватії» (Gashi v. Croatia), заява № 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі «Трґо проти Хорватії» (Trgo v. Croatia), заява № 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року).

Це є "гарантією стабільності суспільних відносин", яка породжує у громадян впевненість у тому, що їх існуюче правове становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення, тому саме на державний орган покладається обов`язок виправити свої помилки.

За таких обставин, принцип належного урядування передбачає, що допущені державними органами помилки не можуть виправлятися за рахунок інших осіб та тягнути для них негативні наслідки, а тому навіть за умови неправомірного документування позивача посвідкою на постійне проживання в Україні, ці обставини не можуть бути виправлені за рахунок позивача та мати для нього негативні наслідки у вигляді скасування дозволу на імміграцію.

Вищевказане свідчить про те, що факт встановлення ВГІРФО УМВС в Одеській області у його висновку про доцільність задоволення клопотання позивача на видачу посвідки на постійне проживання в Україні, а у подальшому виявлення таких недоліків з боку органів МВС під час розгляду територіальним органом ДМС заяви позивача на обмін посвідки на постійне проживання, не є відповідальністю позивача, оскільки, перевірка наданих особою документів, а також наявних відомостей про нього у державних (або міжнародних) реєстрах при прийнятті рішення щодо надання або відмову у наданні посвідки про постійне проживання, першочергово покладається на державний орган, що приймає рішення про видачу таких посвідок.

Крім того суд зазначає, що відповідачем у справі не заперечується та матеріалами справи підтверджується факт того, що донька позивача народилась на території України у 1998 році, тобто неправдивих відомостей, підроблених чи недійсних документів з цього приводу позивачем при отриманні висновку ВГІРФО УМВС в Одеській області про доцільність документування її посвідкою на постійне проживання в Україні та отримання такої посвідки уповноваженому органу зазначено не було. Відповідачем у справі також не зазначено про наявність інших, передбачених п. 64 Порядку №321 підстав для скасування спірної посвідки на постійне проживання громадянки В`єтнаму До ОСОБА_2 , про обмін якої вона просить ГУ ДМС в Одеській області.

При чому, як вбачається з наданих до суду відповідачем документів, донька позивача в подальшому набула громадянство України вже за рішенням органу ДМС (Київського РВ у м.Одесі ГУ ДМС в Одеській області) від 02.11.2012 року про оформлення набуття громадянства за територіальним походженням відповідно до ст. 8 ЗУ «Про громадянство України» ОСОБА_4 .

Суд при вирішенні справи також виходить із того, що зазначене рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області є актом індивідуальної дії.

На думку суду правовий акт індивідуальної дії - це виданий суб`єктом владних повноважень документ, прийнятий із метою реалізації положень нормативно-правового акту (актів) щодо конкретної життєвої ситуації, який не містить загальнообов`язкових правил поведінки та стосується прав і обов`язків лише чітко визначеного суб`єкта (суб`єктів), якому (яким) він адресований.

Головною рисою такого акту є його конкретність, а саме: чітке формулювання конкретних юридичних волевиявлень суб`єктами адміністративного права, які видають такі акти; розв`язання за їх допомогою конкретних питань, що виникають у сфері державного управління; чітка визначеність адресата, конкретної особи або осіб; виникнення конкретних адміністративно-правових обов`язків, обумовлених цими актами; при цьому за умов відповідності такого акту нормам чинного законодавства.

Як вбачається з рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 31.08.2023 року №0044, вказаний спірний акт містить лише загальні посилання на пп.3 п.62 Порядку №321, без конкретизації виявлених невідповідностей суб`єктом владних повноважень з урахуваннях фактичних обставин по даній справі, що стосуються позивача.

Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області лише у відзиві зазначило, що фактично слугувало причиною прийняття оскаржуваного рішення. Разом з тим відповідачем належним чином не обґрунтовано, в чому інформація відносно позивача у Реєстрі та картотеках не підтверджує надану позивачем у серпні 2023 року для обміну посвідки на постійне проживання інформацію.

За таких умов оскаржуване рішення контролюючого органу не відповідає критеріям чіткості та зрозумілості акту індивідуальної дії, та породжує його неоднозначне трактування, що в свою чергу впливає на можливість реалізації права або обов`язків особи при виконанні юридичного волевиявлення суб`єкта владних повноважень.

Зазначений висновок суду узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), рішення якого відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року є джерелом права.

У рішенні від 13 грудня 2001 року у справі «Церква Бесарабської Митрополії проти Молдови» ЄСПЛ зазначив, що закон має бути доступним та передбачуваним, тобто вираженим з достатньою точністю, щоб дати змогу особі в разі необхідності регулювати його положеннями свою поведінку.

За таких умов суд доходить висновку, що оскаржуване рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 31.08.2023 року №0044 про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання громадянці В`єтнаму До ОСОБА_2 є невмотивованим, необґрунтованим та таким, що не враховує всі фактичні обставини, що існували на час прийняття спірного рішення, а тому, на думку суду, воно є таким, що підлягає скасуванню, а позовні вимоги в цій частині задоволенню.

Щодо вимоги зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області здійснити обмін посвідки на постійне проживання позивача, виданої ВГІРФО ГУ МВС України в Одеській області 29.09.2008 року за №286991, суд зазначає таке.

Так згідно з пунктом 4 частини 2 статті 245 КАС України, у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

З огляду на зазначене та враховуючи те, що судом встановлено відсутність у міграційного органу підстав для відмови у здійсненні обміну посвідки на постійне проживання позивача, суд дійшов висновку, що належним способом захисту порушеного права позивача є зобов`язання відповідача здійснити обмін посвідки на постійне проживання громадянці В`єтнаму До ОСОБА_2 , виданої ВГІРФО ГУ МВС України в Одеській області 29.09.2008 року за №286991.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи наявність підстав для задоволення позовних вимог позивача, суд вважає за необхідне стягнути на її користь з Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області суму сплаченого позивачем судового збору у розмірі 1073,60 грн.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

На підставі вищевикладеного, керуючись вимогами ст.ст. 2, 5, 6-11, 12, 72-77, 90, 241-246, 255, 257-262, 293-295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ) до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (65014, м. Одеса, вул Преображенська, 44) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати протиправним і скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 31.08.2023 року №0044 про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання громадянці В`єтнаму До ОСОБА_2 .

Зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області обмін здійснити обмін посвідки на постійне проживання громадянці В`єтнаму До ОСОБА_2 , виданої ВГІРФО ГУ МВС України в Одеській області 29.09.2008 року за № НОМЕР_1 .

Стягнути з Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області () за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 суму сплаченого позивачем судового збору за подання адміністративного позову у розмірі 1 073,60 грн.

Рішення суду може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду в порядку та строки, встановлені статтями 293, 295 та п.п.15.5 п.15 ч.1 розділу VII «Перехідні положення» КАС України.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Суддя О.В. Білостоцький