Справа № 360/1388/23
Суддя: А.Г. Секірська
Дата ухвалення: 2024-01-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

17 січня 2024 року м. ДніпроСправа № 360/1388/23

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Секірська А.Г., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справу за позовом адвоката Шевчука Олександра Васильовича в інтересах ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Луганській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

23.11.2023 до Луганського окружного адміністративного суду через підсистему «Електронний суд» надійшла позовна заява адвоката Шевчука Олександра Васильовича в інтересах ОСОБА_1 (далі - позивач) до Головного управління Національної поліції в Луганській області (далі відповідач, ГУНП в Луганській області), у якій позивач просить:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Луганській області щодо невключення при розрахунку одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби в поліції ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення, встановленої Законом України «Про індексацію грошових доходів населення»;

- зобов`язати Головне Управління Національної поліції в Луганській області здійснити перерахунок розміру одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби в поліції ОСОБА_1 з урахуванням індексації грошового забезпечення, встановленої Законом України «Про індексацію грошових доходів населення», та виплатити різницю недоотриманої одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби в поліції, з урахуванням раніше виплачених сум.

У позовній заяві зазначено, що 16.11.2023 адвокат звернувся до відповідача з запитом щодо врахування індексації у складі грошового забезпечення ОСОБА_1 для розрахунку одноразової грошової допомоги при звільненні та виплати різниці недоотриманої одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби в поліції, з урахуванням нарахованої та виплаченої індексації грошового забезпечення, відповідно до довідки ГУНП в Луганській області від 13.11.2023 №446/111/22-2023.

Проте, відповідач листом від 20.11.2023 №2933/111/22/04-2023 відмовив у розрахунку та виплаті різниці недоотриманої одноразової грошової допомоги при звільненні з урахуванням індексації у складі грошового забезпечення позивача у зв`язку з тим, що відповідно пункту 6 розділу VI Наказу МВС України від 06.04.2016 №260 «Про затвердження Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських» визначено, що нарахування одноразової грошової допомоги при звільненні із служби здійснюється з розрахунку місячного грошового забезпечення, ураховуючи відповідні оклади за посадою, спеціальним званням, процентну надбавку за стаж служби в поліції, щомісячні додаткові види грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премій, установлених наказами на день звільнення. А також і те, що відповідно зазначеного, в переліку складових грошового забезпечення з якої нараховується одноразова грошова допомога при звільненні індексація не зазначена, а тому підстави для включення її в розрахунок одноразової грошової допомоги при звільненні відсутні.

Вважаючи відмову щодо невключення при розрахунку одноразової грошової допомоги при звільненні індексації грошового забезпечення протиправною, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Ухвалою суду від 27.11.2023 відкрито провадження у справі, визначено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), витребувано у відповідача докази.

Позивачем разом з позовом надано клопотання про поновлення пропущеного строку звернення до суду з даним позовом, в обґрунтування якого зазначено таке.

Протягом усього періоду дії воєнного стану, запровадженого на території України у зв`язку із збройною агресією російської федерації, суворе застосування адміністративними судами процесуальних строків стосовно звернення до суду із позовними заявами, апеляційними і касаційними скаргами, іншими процесуальними документами може мати ознаки невиправданого обмеження доступу до суду, гарантованого статтями 55, 124, 129 Конституції України, статтею 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права та статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Наказом Головного управління Національної поліції в Луганській області від 01.09.2023 №331 о/с майора поліції ОСОБА_1 , старшого інспектора сектору контролю за обігом зброї Сєвєродонецького районного управління поліції ГУНП в Луганській області, звільнено зі служби в поліції за пунктом 7 (за власним бажанням) частини першої статті 77 Закону України «Про національну поліцію», з 26 вересня 2022 року, з виплатою одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби в поліції.

Позивач був впевнений, що до одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби в поліції, Відповідачем були враховані всі складові грошового забезпечення, що мають постійний характер, та премій, установлених на день звільнення, у тому числі індексації, яка є невід`ємною складовою частиною грошового забезпечення.

Проте Позивач, при перевірці правильності нарахування та виплати Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області пенсії, з урахуванням індексація у складі грошового забезпечення за 24 останні місяці перед звільненням, у Головного управління Національної поліції в Луганській області витребував довідку про розмір індексації грошового забезпечення за 24 останні календарні місяці служби перед звільненням (помісячно)

Відповідно до довідки ГУНП в Луганській області від 13.11.2023 року №446/111/22-2023 щодо нарахування та виплаченої індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період проходження служби за 24 останні місяці перед звільненням, у серпні 2022 року розмір індексації грошового забезпечення склав 2563,60 грн.

Окрім перевірки законності нарахування та виплати Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області пенсії, Позивач вирішив здійснити перевірку правильності розрахунку одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби в поліції. В результаті якої, Позивач дійшов висновку, що нарахована та виплачена Відповідачем індексація грошового забезпечення за серпень 2022 року, у розмірі 2563,60 грн., не була врахована у розрахунок одноразової грошової допомоги при звільненні, оскільки: посадовий оклад - 2500,00 грн.; оклад за спеціальним званням «підполковник поліції» - 2200,00 грн.; надбавка за стаж служби в поліції 50% - 2250,00 грн.; специфічні умови проходження служби 45 % - 2632,50 грн.; премія 2729,93 грн.; індексація - 2563,60 грн. Разом повинно бути нараховано: 15081,03 грн. х 26 років х 25% (п.7 ч.1 ст.77) = 98026,69 грн. Проте, одноразова грошова допомога була перерахована на особистий картковий рахунок «Приватбанку» Позивача у розмірі 80142,86 грн

У зв`язку з чим, представник Позивача, 16.11.2023 року з метою досудового врегулювання спору, звернувся до Відповідача щодо врахування індексації у складі грошового забезпечення Позивача для розрахунку одноразової грошової допомоги при звільненні та виплати різниці недоотриманої одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби в поліції, з урахуванням нарахованої та виплаченої індексації грошового забезпечення, відповідно до довідки ГУНП в Луганській області від 13.11.2023 року №446/111/22-2023.

Проте, Відповідач, листом від 20.11.2023 року №2933/111/22/04-2023 відмовив у розрахунку та виплаті різниці недоотриманої одноразової грошової допомоги при звільненні, з урахуванням індексації у складі грошового забезпечення Позивача.

Таким чином, 21.11.2023 року Позивачу, після відмови Відповідача у проведенні розрахунку та виплаті різниці недоотриманої одноразової грошової допомоги при звільненні з урахуванням індексації у складі грошового забезпечення, достовірно стало відомо про порушення його прав на збільшене грошове забезпечення.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24.12.2020 року у справі №510/1286/16-а вказала на те, що у спорах, що виникають з ПФУ, особа може дізнатись, що її права порушені, зокрема при отриманні від ПФУ відповіді (листа-відповіді, листа роз`яснення) на надісланий запит щодо розміру пенсії, нормативно правових документів (про правильність/помилковість нарахування розміру пенсії, своєчасність/несвоєчасність її перерахунку), на підставі яких був здійснений саме такий розрахунок.

Позивач не міг з розумних причин сумніватися у добросовісності дій Відповідача щодо належного врядування, зокрема, що Відповідач не здійснював нарахування та виплату одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби в поліції, з урахуванням індексації. Позивач, який отримував грошове забезпечення, виходив з презумпції, що розмір одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби в поліції визначений відповідно до Закону. Із позовною заявою до суду Позивач звернувся 23.11.2023.

На підставі викладеного представник позивача просив поновити строк звернення до суду з цим позовом.

08.12.2023 відповідачем заявлено клопотання про залишення позовної заяви без розгляду, обґрунтоване таким.

Частина 1 статті 118 КАС України визначає, що процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії.

Рішенням Конституційного Суду України від 13 грудня 2011 року №17- рп/2011 визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Відповідно до ч. 1-2 статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч. 3 статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Таким чином, строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч. 1 ст. 123 КАС України, у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

При цьому слід зазначити, що поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

При вирішенні питання щодо дотримання строку звернення до адміністративного суду необхідно чітко диференціювати поняття «дізнався» та «повинен був дізнатись». Так, під поняттям «дізнався» необхідно розуміти конкретний час, момент, факт настання обізнаності особи щодо порушених її прав, свобод та інтересів. Поняття «повинен був дізнатися» необхідно розуміти як неможливість незнання, високу вірогідність, можливість дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа має можливість дізнатися про порушення своїх прав, якщо їй відомо про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і у неї відсутні перешкоди для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені (постанова Верховного Суду від 21 лютого 2020 року №340/1019/19).

Отже для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише посилатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів. При зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення його права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом шести місяців від дати порушення його прав чи в інший визначений законом строк звернення до суду. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.

Вказаний правовий висновок сформовано в постанові Верховного Суду від 31.03.2021 у справі № 240/12017/19.

Аналіз практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) свідчить про те, що у процесі прийняття рішень стосовно поновлення строків звернення до суду або оскарження судового рішення, ЄСПЛ виходить із наступного: 1) поновлення пропущеного строку звернення до суду або оскарження судового рішення є порушенням принципу правової визначеності, відтак у кожному випадку таке поновлення має бути достатньо виправданим та обґрунтованим; 2) поновленню підлягає лише той строк, який пропущений з поважних причин, внаслідок непереборних, незалежних від волі та поведінки особи обставин; 3) оцінка поважності причин пропуску строку має здійснюватися індивідуально у кожній справі; 4) будь-які поважні причини пропуску строку не можуть розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення строку; 5) необхідно враховувати тривалість пропуску строку, а також можливі наслідки його відновлення для інших осіб.

Позивачем разом з позовом надано заяву від 23.11.2023 про поновлення строку звернення до суду зазначена заява обґрунтована тим, що позивач за його твердженнями не міг з розумних причин сумніватися у добросовісності дій відповідача щодо належного врядування, зокрема, що відповідач не здійснював нарахування та виплату одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби в поліції, з урахуванням індексації. 21.11.2023 позивачу, після відмови відповідача у проведенні розрахунку та виплаті різниці недоотриманої одноразової грошової допомоги при звільненні з урахуванням індексації у складі грошового забезпечення, достовірно стало відомо про порушення його прав на збільшене грошове забезпечення.

В свою чергу п. 1 розділу VI наказу МВС України від 06.04.2016 № 260 «Про затвердження Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських» передбачено, що поліцейським, які звільняються із служби за власним бажанням та мають календарну вислугу 10 років і більше, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Наказом ГУНП в Луганській області від 01.09.2023 № 331 о/с позивача звільнено із поліції з 26.09.202 згідно п.7 ч.1 ст. 77 ( за власним бажанням ) Закону України «Про Національну поліцію».

29.09.2022 згідно відомості № 391 платіжним дорученням № 2258 від 27.09.2022 ОСОБА_1 була перерахована одноразова грошова допомога при звільненні у розмірі 80142,86 грн.

Згідно розписки позивача у грошовому атестаті, оригінал якого міститься у пенсійній справі позивача, ОСОБА_1 26.09.2022 був ознайомлений з усіма складовими свого грошового забезпечення.

Отже з дня отримання одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 він вважається таким, що повинен був дізнатися про розмір одноразової грошової допомоги при звільненні та про складові грошового забезпечення які бралися до її розрахунку.

Відтак отримання позивачем листа ГУНП в Луганській області від 20.11.2022 № 2933/111/22/04 -2023 у відповідь на його заяву не змінює момент, з якого ОСОБА_1 дізнався про начебто порушені його права а свідчить лише про час, коли він почав вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду

Позивачем до заяви про поновлення строку звернення до суду не надано будь якого доказу про те що він без зволікань починаючи з 28.09.2022 року та протягом розумного строку не вчиняв активних дій щодо отримання інформації про правильність/помилковість нарахування одноразової грошової допомоги.

Позивачу не чого не перешкоджало звернутися до Луганського окружного адміністративного суду з позивною заявою від 21.12.2022 по справі № 360/2123/22 про стягнення грошової компенсації за невикористані календарні відпусток, 09.08.2023 у справі № 360/875/23 про стягнення середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні а також 21.09.2023 по справі № 360/1094/23 про стягнення індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 01.11.2017 року.

Таким чином хочемо зазначити, що позивачем пропущений шести місячний строк визначений Кодексом адміністративного судочинства для звернення до суду для вирішення публічного спору. Зазначені твердження відповідача співпадають з висновками щодо застосування процесуальних строків викладених у постанові Верховного Суду від 04.07.2023 по справі № 320/2938/21.

Згідно ч. 4 ст. 123 КАС України, якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Відтак, з врахуванням вище зазначених обставин, що позивачем подано позов після закінчення строків, встановлених частиною 2 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України, та наведені у заяві неповажні причин пропуску строку звернення до суду, на підставі ст. 44 та ст. 47 КАС України.

Вирішуючи клопотання про залишення позову без розгляду, суд виходить з такого.

Частиною першою статті 122 КАС України визначено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (частина друга статті 122 КАС України).

Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (частина п`ята статті 122 КАС України).

Отже, КАС України передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у частині другій статті 122 цього Кодексу.

Таким спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений частиною п`ятою статті 122 КАС України.

Водночас, до 19 липня 2022 року частиною першою статті 233 КЗпП України, яка регулює строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів, було встановлено норму про те, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Разом із цим, частиною другою цієї статті до 19 липня 2022 року було встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Отже, до 19 липня 2022 року право на заробітну плату не обмежувалось будь-яким строком щодо судового захисту і такий висновок прямо випливає з указаної норми.

Судова палата з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду в постанові від 11 лютого 2021 року в справі 240/532/20 відступила від висновку щодо застосування частини першої статті 233 КЗпП України для обчислення строку звернення до адміністративного суду з вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, викладеному в постановах Верховного Суду від 30 січня 2019 року (справа № 806/2164/16), від 11 лютого 2020 (справа № 420/2934/19), від 13 березня 2019 року (справа № 813/1001/17), одночасно погодилась з висновком щодо застосування частини п`ятої статті 122 КАС України у подібних правовідносинах, викладеному в постановах Верховного Суду від 04 грудня 2019 року (справа № 815/2681/17) і від 22 січня 2020 року (справа № 620/1982/19).

Однак предметом спору в справі № 360/294/23 є визнання протиправною бездіяльності щодо ненарахування та невиплати індексації грошового забезпечення за період проходження служби з 07 листопада 2015 року по 31 жовтня 2017 року, зобов`язання нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за період проходження служби з 07 листопада 2015 року по 31 жовтня 2017 року включно та зобов`язання нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченої індексації грошового забезпечення за весь час затримки виплати по день фактичної виплати індексації, тому викладений у постанові від 11 лютого 2021 року в справі № 240/532/20 правовий висновок Верховного Суду є незастосовним до спірних правовідносин, які є відмінними від тих, що перебували на розгляді Верховного Суду у вказаній справі.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право, зокрема, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно з вимогами статті 2 Закону України Про оплату праці в структуру заробітної плати входять:

- основна заробітна плата - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців;

- додаткова заробітна плата - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

- інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Згідно з частинами першою, п`ятою статті 94 Закону України від 2 липня 2015 року № 580-VIII Про Національну поліцію поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання. Грошове забезпечення поліцейських індексується відповідно до закону.

Порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України (частина друга статті 94 Закону України від 2 липня 2015 року № 580-VIII Про Національну поліцію).

Згідно з пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2015 року № 988 Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції грошове забезпечення поліцейських складається з посадового окладу, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер), премії та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання затверджені наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06 квітня 2016 року № 260 та зареєстровані в Міністерстві юстиції України 29 квітня 2016 року за № 669/28799 (далі Порядок № 260 у редакції, яка діяла на час звільнення позивача зі служби в поліції), визначають критерії виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських (далі - ВНЗ МВС із специфічними умовами навчання).

Пунктом 3 розділу І Порядку № 260 передбачено, що грошове забезпечення поліцейських визначається залежно від посади, спеціального звання, стажу служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наукового ступеня або вченого звання. До складу грошового забезпечення входять: 1) посадовий оклад; 2) оклад за спеціальним званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер); 4) премії; 5) одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Згідно з пунктом 11 розділу І Порядку № 260 грошове забезпечення, виплачене поліцейському несвоєчасно або в меншому розмірі, ніж належало, виплачується за весь період, протягом якого поліцейський мав на нього право, але не більше ніж за три роки, що передували зверненню за одержанням грошового забезпечення. Виплата одноразових додаткових видів грошового забезпечення здійснюється, якщо звернення про їх отримання надійшли до закінчення трьох років з дня виникнення права на їх отримання.

Конституційний Суд України в Рішенні від 15 жовтня 2013 року у справі № 9-рп/2013 за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України зазначив, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку індексації заробітної плати та компенсації працівникам частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер. Як складові належної працівникові заробітної плати ці кошти спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.

На думку Конституційного Суду України, спір щодо стягнення не виплачених власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати є трудовим спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про оплату праці.

На підставі системного аналізу наведених положень чинного законодавства Конституційний Суд України дійшов висновку, що працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем. Це право працівника відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим конституційного принципу верховенства права та не порушує балансу прав і законних інтересів працівників і роботодавців.

Одноразова грошова допомога при звільненні входить до структури грошового забезпечення поліцейських, є його складовою.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 в аспекті конституційного звернення положення частини другої статті 233 КЗпП України у системному зв`язку з положеннями статей 1, 12 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР Про оплату праці зі змінами необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Відповідно до пункту 2.1 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 поняття заробітна плата і оплата праці, які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків. Під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових відносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. У разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

В аспекті спірних правовідносин поняття грошове забезпечення і заробітна плата, які використано у законодавстві, що регулює трудові правовідносини, є рівнозначними, а тому спір щодо виплати грошового забезпечення поліцейським, у тому числі індексації грошового забезпечення та компенсації втрати частини грошового забезпечення у зв`язку з порушенням строків його виплати, охоплюється застосованим у частині другій статті 233 КЗпП України визначенням законодавство про оплату праці та, відповідно, звернення до суду з заявленими позивачем вимогами не обмежується будь-яким строком.

Позивач у цій справі звернувся до суду за захистом свого права на належне грошове забезпечення (оплату праці). Позивачем не оскаржуються умови проходження публічної служби або звільнення з неї. Отже, застосуванню до спірних правовідносин стосовно строків звернення до суду підлягають положення КЗпП України, а не КАС України.

При цьому, частиною п`ятою статі 122 КАС України не визначений місячний строк звернення до адміністративного суду відносно спорів щодо грошового забезпечення або оплати праці за час проходження публічної служби.

Щодо посилання відповідача на положення Закону України від 01 липня 2022 року № 2352-IX Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин, яким внесено зміни до статті 233 КЗпП України в частині строків звернення до суду, суд зазначає таке.

Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-IX Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин, який набрав чинності з 19 липня 2022 року, статтю 233 КЗпП України викладено в такій редакції:

Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Отже, до 19 липня 2022 року КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому під час проходження публічної служби заробітної плати (грошового забезпечення). Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати (грошового забезпечення), обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Разом з цим, пунктом 1 глави ХІХ Прикінцеві положення КЗпП України встановлено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Відповідно до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої корона вірусом SARS-CoV-2, в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2023 року № 383 Про внесення змін до розпорядження Кабінету Міністрів України від 25 березня 2020 р. № 338 і постанови Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 р. № 1236, установлено з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), з 19 грудня 2020 р. до 30 червня 2023 р. на території України карантин, продовживши дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 р. № 211 Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (Офіційний вісник України, 2020 р., № 23, ст. 896, № 30, ст. 1061), від 20 травня 2020 р. № 392 Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (Офіційний вісник України, 2020 р., № 43, ст. 1394, № 52, ст. 1626) та від 22 липня 2020 р. № 641 Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (Офіційний вісник України, 2020 р., № 63, ст. 2029).

Отже, запровадження на території України карантину є безумовною підставою для продовження строків, визначених статтею 233 КЗпП України, на строк дії такого карантину.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 р. на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Таким чином, строки звернення до суду були продовжені до 02.10.2023 включно (перший робочий день після відміни карантину), а позивач звернувся до суду лише 27.11.2023.

Разом з тим, доводи відповідача, що з дня отримання одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 вважається таким, що повинен був дізнатися про розмір одноразової грошової допомоги при звільненні та про складові грошового забезпечення, які бралися до її розрахунку, суд вважає помилковими, оскільки з грошового атестату дійсно видно складові грошового забезпечення, зокрема, індексацію, проте розрахунок вихідної допомоги при звільненні, з якого можливо було б встановити неврахування такої індексації до розрахунку, позивачеві не надавався.

Таким чином, про порушення свого права позивач дізнався саме з відповіді ГУНП в Луганській області від 20.11.2022 № 2933/111/22/04-2023, відтак, строк звернення до суду ним не порушено.

За таких обставин суд дійшов висновку про відсутність підстав для залишення адміністративного позову без розгляду, у зв`язку з чим клопотання Головного управління Національної поліції в Луганській області визнається судом необґрунтованим та залишається без задоволення.

Керуючись статтями 121, 122, 241, 243, 248, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити в задоволенні клопотання Головного управління Національної поліції в Луганській області про залишення без розгляду позову адвоката Шевчука Олександра Васильовича в інтересах ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Луганській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та не підлягає оскарженню окремо від рішення суду. Заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду.

Суддя А.Г. Секірська