Справа № 460/15437/23
Суддя: Кухтей Руслан Віталійович
Дата ухвалення: 2024-01-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2024 рокуЛьвівСправа № 460/15437/23 пров. № А/857/18087/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючого судді : Кухтея Р.В.,

суддів : Носа С.П., Шевчук С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 24 серпня 2023 року (ухвалене головуючим-суддею Щербаковим В.В. в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження у м. Рівне) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в :

У червні 2023 року ОСОБА_1 звернулася в суд із адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_1 (далі - в/ч НОМЕР_1 , відповідач), в якому просила визнати протиправною бездіяльність в/ч НОМЕР_1 щодо невиконання вимог п.1 Указу Президента України №173/2002 від 23.02.2002 Про посилення соціального захисту військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ (далі - Указ №173/2002) при нарахуванні грошового забезпечення у період з 01.01.2003 по 01.01.2008. зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити їй надбавку у розмірі 100% грошового забезпечення (окладів грошового забезпечення та надбавки за вислугу років), передбачену п.1 цього Указу за період з 01.01.2003 по 01.01.2008, зобов`язати нарахувати та виплатити їй премію у відсотках визначених у наказах командира в/ч НОМЕР_1 за період з 01.01.2003 по 01.01.2008, з урахуванням вже виплачених сум, зобов`язати відповідача відповідно до вимог Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України (далі - КМУ, Уряд) №159 від 21.02.2001 (далі - Порядок №159), нарахувати та виплатити їй компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушення встановлених строків нарахування та виплати частини грошового забезпечення з 01.01.2003 по 01.01.2008 та зобов`язати відповідача відповідно до Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою КМУ №44 від 15.01.2004 (далі - Порядок №44), здійснити компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб та інших виплат.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 24.08.2023 позовні вимоги були задоволені повністю.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій через неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права просить його скасувати та прийняти постанову, якою відмовити позивачці у задоволенні позовних вимог повністю.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що розпорядником бюджетних коштів, у тому числі валютних, на утримання і забезпечення діяльності розвідувального органу України є керівник цього органу, а саме командир в/ч НОМЕР_2 . Здійснення виплат грошового забезпечення військовослужбовцям в/ч НОМЕР_3 , в яке входить і преміювання, як складова грошового забезпечення, відбувається за рахунок коштів частини на підставі наказів і розпоряджень її командира в межах асигнувань, виділених на її утримання, як розпорядників коштів нижчого рівня. Вказує, що за спірний період позивачці було нараховано та виплачено надбавку у розмірі 100% грошового забезпечення (окладів грошового забезпечення та надбавки за вислугу років) за нормами, встановленими для військовослужбовців Служби безпеки України, на підставі Указів Президента України №925 від 04.10.1996, №568/2001 від 26.07.2001 та №1138цт/2003 від 02.10.2003.

Позивачка не скористалася правом подачі відзиву на апеляційну скаргу у встановлений судом строк.

Згідно п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні по справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти постанову, якою відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного.

З матеріалів справи видно, що позивачка проходила військову службу у в/ч НОМЕР_1 .

Наказом командира в/ч НОМЕР_1 №91 від 29.04.2011 позивачку було звільнено з військової служби відповідно до ч.6 ст.26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу та виключено із списків особового складу частини, всіх видів забезпечення.

Позивачка звернулася до в/ч НОМЕР_1 із запитом про отримання публічної інформації, у якому просила надати довідки про її грошове забезпечення із зазначенням сум основних та додаткових видів по кожному із складових окремо, індексації та узагальнену суму грошового забезпечення за місяць (в тому числі зазначити суми грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, премій виплачених відповідно до Дисциплінарного статуту ЗСУ та інше), грошової допомоги при звільненні.

На вказаний запит в/ч НОМЕР_1 надано відповідь від 23.02.2023 та додано витяги з карток особового рахунку військовослужбовця за 1999-2009 роки, з аналізу яких позивачкою встановлено порушення порядку зарахування грошового забезпечення, зокрема відповідачем не виконувались вимоги п.1 Указу №173/2002, яким установлена військовослужбовцям (крім військовослужбовців Служби безпеки України, Управління державної охорони України, суддів військових місцевих та військових апеляційних судів та військовослужбовців строкової військової служби) щомісячні надбавки у розмірі 100% грошового забезпечення (окладів грошового забезпечення та надбавки за вислугу років), яку почали виплачувати військовослужбовцям з 01.01.2003.

При цьому, на виконання п.3 Указу №173/2002 в/ч НОМЕР_1 з 01.01.2003 було припинено виплату надбавки у розмірі 40% посадового окладу, що свідчить про поширення дію цього Указу на військовослужбовців в/ч НОМЕР_1 .

Вважаючи протиправною бездіяльність в/ч НОМЕР_1 , ОСОБА_1 звернулася до адміністративного суду з даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги у повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач допустив протиправну бездіяльність по ненарахуванню та невиплаті позивачці надбавки у розмірі 100% грошового забезпечення та надбавки за вислугу років, передбаченої Указом №173/2002 у період з 01.01.2003 по 01.01.2008, що призвело до зменшення суми премії та сукупно усього грошового забезпечення, передбаченого законодавством. При цьому, суд дійшов висновку, що нарахування та виплата надбавки до грошового забезпечення, премії та компенсація втрати частини доходів позивачу має бути проведена відповідачем з одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п.2 Порядку №44.

Проте, колегія суддів вважає, що до таких висновків, які не відповідають фактичним обставинам справи, суд першої інстанції прийшов з неправильним застосуванням норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права, виходячи з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до п.1 Указу №173/2002, військовослужбовцям (крім військовослужбовців Служби безпеки України, Управління державної охорони України, суддів військових місцевих та військових апеляційних судів та військовослужбовців строкової військової служби) встановлені надбавки у розмірі 100% грошового забезпечення від посадового окладу, окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років. Виплату цієї надбавки визначено здійснювати з 01.01.2003.

З 01.01.2008 Указом Президента України №1234/2007 від 18.12.2007 Про внесення змін до Указу Президента України №379 від 14.04.1999 та визнання таким, що втратили чинність, деяких указів Президента України упорядковано грошове забезпечення військовослужбовців та визнано таким, що втратив чинність Указ №173/2002, яким було передбачено виплату спірної надбавки.

Отже, позивачка, як військовослужбовець, мала право на цю надбавку у період з 01.01.2003 по 01.01.2008.

Відповідач зазначає, що починаючи з 01.01.2003 до 01.01.2008, нарахував та виплатив позивачці спірну надбавку грошового забезпечення від посадового окладу, окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років за нормами, встановленими для військовослужбовців, на підставі Указів Президента України №925 від 04.10.1996, №568/2001 від 26.07.2001 та №1138цт/2003 від 02.10.2003.

При цьому, як встановлено судом, надбавка у розмірі 100% грошового забезпечення від посадового окладу, окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років за спірний період була позивачці нарахована та виплачена, однак ця надбавка нараховувалась та виплачувалась не на підставі Указу №173/2002, а на підставі Указів №925 від 04.10.1996, №568/2001 від 26.07.2001 та №1138цт/2003 від 02.10.2003, які стосуються військовослужбовців СБУ, а не військовослужбовців ЗСУ.

Колегія суддів звертає увагу на те, що хоч норми Указів №925 від 04.10.1996, №568/2001 від 26.07.2001 та №1138цт/2003 від 02.10.2003 на позивачку, як на військовослужбовця ЗСУ за контрактом не поширюються, оскільки стосуються військовослужбовців СБУ, водночас, незважаючи на те, що відповідач при виплаті спірної надбавки застосував нормативно-правові акти, які не поширюються на позивачку, беззаперечним є той факт, що вона отримувала таку надбавку, що підтверджується відомостями з карток її особового рахунку за спірний період.

З наведеного слідує, що грошове забезпечення позивачки за спірний період не зменшилося, оскільки вона отримувала спірну надбавку, хоча і на підставі іншого нормативно-правового акта, ніж той, який до спірних правовідносин вона просить застосувати.

Таким чином, колегія суддів зазначає, що розмір премії позивачки за спірний період не змінився, оскільки обчислювався з урахуванням вказаної надбавки.

Колегія суддів дійшла висновку про безпідставність та обґрунтованість доводів позивачки про те, що вона вищевказану надбавку не отримувала, позаяк такі аргументи не відповідають обставинам справи та спростовуються дослідженими доказами.

При цьому, колегія суддів наголошує, що задоволення позовних вимог фактично матиме наслідком неправомірну подвійну виплату позивачці однієї й тієї ж надбавки, зокрема, як військовослужбовцю СБУ на підставі Указу №925 від 04.10.1996, зі змінами, внесеними Указом Президента України №939/2000 від 31.07.2000, а також як іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців СБУ, Управління Державної охорони України, суддів військових місцевих та військових апеляційних судів, та військовослужбовців строкової військової служби) на підставі Указу №173/2002.

Також, колегія суддів вважає безпідставними та необґрунтованими позовні вимоги в частині зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачці за спірний період премію, оскільки така позовна вимога є похідною від позовної вимоги про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання нарахувати та виплатити надбавку в розмірі 100% грошового забезпечення (окладів грошового забезпечення та надбавки за вислугу років).

Стосовно виплати компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушення встановлених строків виплати доходу, то для задоволення цієї позовної вимоги відсутні підстави, оскільки відповідач не порушив строків виплати нарахованого доходу.

Отже, відповідач не допустив протиправну бездіяльність при нарахуванні та виплаті позивачці грошового забезпечення за спірний період.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України та ст.17 Закону України Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини, суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського Суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерела права.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив ЄСПЛ у справі Проніна проти України (рішення від 18.07.2006).

Зокрема, у пункті 23 рішення ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.

Так, у рішенні від 10.02.2010 у справі Серявін та інші проти України ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorija v. Spain) від 09.12.1994). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland) від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі Гірвісаарі проти Фінляндії (Hirvisaari v. Finland) від 27.09.2001).

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги є суттєвими та складають підстави для висновку про невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, у зв`язку з чим оскаржуване рішення підлягає скасуванню з прийняттям постанови про відмову у задоволенні позовних вимог.

Згідно п.4 ч.1 ст.317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.3 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому судове рішення, постановлене за результатами апеляційного перегляду в касаційному порядку оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу.

Керуючись ст.ст.12, 308, 311, 315, 317, 321, 325, 328, 329 КАС України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 задовольнити.

Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 24 серпня 2023 року по справі №460/15437/23 скасувати та прийняти постанову, якою у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. В. Кухтей
судді С. П. Нос
С. М. Шевчук