Справа № 640/13679/22
Суддя: Парінов Андрій Борисович
Дата ухвалення: 2024-01-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2024 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого - судді Парінова А.Б.,

суддів: Беспалова О.О.,

Грибан І.О.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 31 липня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області про визнання протиправними та скасування рішень,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області, у якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області від 20.06.2022 № 168 про скасування дозволу на імміграцію в Україну від 31.08.2016;

- визнати протиправним та скасувати рішення Управління з питань тимчасового та постійного проживання іноземців та осіб без громадянства Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання від 27.05.2022 № НОМЕР_1 ;

- зобов`язати відповідача прийняти рішення про оформлення (видачу) посвідки на постійне проживання позивачеві.

Позовні вимоги мотивовані тим, що, на переконання позивача рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області від 20.06.2022 №168 про скасування дозволу на імміграцію в Україну від 31.08.2016 є протиправним та прийняте з порушенням вимог Закону України «Про імміграцію» та Порядку №1983, що є підставою для його скасування. Разом з цим, ОСОБА_1 стверджує, що відповідачем не вжито заходів щодо витребування документів у ініціатора подання, на яких ґрунтуються доводи та висновки останнього та не було запрошено позивача для надання пояснень. Також позивач вказав, що рішення Управління з питань тимчасового та постійного проживання іноземців та осіб без громадянства Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання від 27.05.2022 № НОМЕР_1 не ґрунтується на вимогах чинного законодавства, є протиправним та підлягає скасуванню.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 31.07.2023 позов задоволено частково:

визнано протиправним та скасовано рішення Управління з питань тимчасового та постійного проживання іноземців та осіб без громадянства Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання від 27.05.2022 № 4484;

у задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено;

стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) грн. 40 коп.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог, позивач подав апеляційну скаргу, у якій просить змінити (скасувати частково) рішення Київського окружного адміністративного суду від 31.07.2023 та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що прийняті рішення ДМСУ та судом першої інстанції є дискримінаційними, адже останньому наразі загрожує видворення з України, при цьому за свої неодноразові антиросійські акції та багаторічну підтримку України позивача за законами Російської Федерації має бути притягнено до кримінальної відповідальності. Апелянт наполягає на тому, шо відповідачем не виконано вимоги пункту 23 Порядку № 1983 та протиправно прийнято рішення про скасування позивачу дозволу на імміграцію в Україну без законних на те підстав і за відсутності відповідного подання щодо скасування дозволу на імміграцію та за відсутності будь-якої додаткової інформації, яка свідчить про наявність підстав, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію». Апелянт звертає увагу і на те, що відповідачем при прийнятті рішення про скасування дозволу на імміграцію порушено право позивача на ефективний засіб юридичного захисту в частині надання пояснень стосовно порушеного питання. Поряд з цим, суд першої інстанції неправильно та неповно дослідив докази, не надав можливість подати нові докази та клопотання, неповно встановив усі обставини у справі та неправильно застосував норми матеріального та процесуального права.

Посилаючись на висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 10.06.2022 № К/9901/27041/21, від 09.07.2020 у справі № 823/407/18, від 17.12.2018 у справі № 509/4156/15-а, апелянт підсумовує, що відповідачем не доведено належними та допустимими доказами факту свідомого зазначення позивачем неправдивих відомостей у його заяві про надання дозволу на імміграцію в Україну. Також, апелянт звертає увагу, що відповідачем не надано жодного доказу, який би пояснював підстави ухвалення оскаржуваного рішення. За наведених обставин апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції постановлено з неправильним застосуванням норм матеріального права.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 14.11.2023 відкрито апеляційне провадження та призначено справу до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження.

18.12.2023 до Шостого апеляційного адміністративного суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому останній просить суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 , а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Мотивуючи відзив, відповідач пояснив, що у 2016 позивач звернувся до територіального підрозділу ДМС із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну на підставі п. 1 ч. 3 ст. 4 Закону, як особа, яка перебуває у шлюбі з громадянкою України понад два роки. Поряд з цим, при перевірці матеріалів справи встановлено, що у повному витязі з Державного реєстру актів цивільного стану громадян внесені відомості про розірвання шлюбу на підставі спільної заяви подружжя від 01.07.2016. Указані обставини, на переконання відповідача, свідчать про те, що на момент прийняття рішення про надання дозволу на імміграцію позивачеві останній не перебував у шлюбі з громадянкою України, відтак, не мав правових підстав для отримання дозволу на імміграцію. За наведених обставин, відповідач вважає, що оскаржуване рішення є правомірним, позаяк дозвіл видано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність.

19.12.2023 представником позивача у системі «Електронний суд» сформовано клопотання про долучення до матеріалів справи додаткових письмових пояснень позивача та доказів на їх підтвердження.

Так, у поясненнях позивач зазначив, що є літератором, музикантом, культурним активістом та проживає у м. Києві з 2004 року. Позивач запевняє, що з початку Євромайдану організовував та брав участь у акціях, в яких засуджував путінський режим. Усі акції були висвітлені у медіапросторі та соціальних мережах. У 2014 році позивач як волонтер надавав допомогу на лінії фронту (Рубіжне, Северодонецьк, Старобільськ, Камишеваха, Попасна, Щастя, Станиця Луганська, ін.), а також брав участь в численних мистецьких ініціативах на підконтрольній Україні частині Донбасу. З початку повномасштабного вторгнення РФ, позивач продовжував займатись волонтерською діяльністю та намагався вступити до лав територіальної оборони, полку « ІНФОРМАЦІЯ_1 », батальйону « ІНФОРМАЦІЯ_2 », але отримав відмову через громадянство РФ. Також, позивач давав інтерв`ю західним телеканалам, у яких висловлював засудження російській агресії та наголошував на готовності захищати Україну. Позивач стверджує, що за свої висловлювання останній може бути підданий кримінальному переслідуванню в Росії згідно зі статтями 275, 270.3, 280.1 УК РФ.

На підтвердження вказаних доводів позивачем додано:

- посилання на журналістські статті у мережі Інтернет;

- роздруківки фотографій на підтвердження проведення акцій та концертів;

- архівну довідку від 30.01.2023 № С-135/02, видану Державним архівом Житомирської області, якою засвідчено, що ОСОБА_2 (бабуся позивача) народилась у м. Житомирі 22.07.1912;

- копії свідоцтв про народження: від 23.10.1947 серії НОМЕР_2 , від 22.04.1981 серії НОМЕР_3 ;

- копії свідоцтв про шлюб батьків позивача, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ;

- копію листа АТ «Ощадбанк» від 04.04.2023 № 1209-2023-011200, у якому повідомлено про можливість отримання коштів у разі пред`явлення посвідки на постійне проживання, що підтверджує статус резидента України;

- копію довідки АТ «Укрпошта» від 23.05.2022 № 72311-46-22, відповідно до якої ОСОБА_1 з 30.03.2022 працює в АТ «Укрпошта» та обіймає посаду провідного інженера відділу розробки програмного забезпечення;

- копію договору-заяви від 04.01.2022 № PRFO-040122/112-69 про відкриття та обслуговування банківського рахунку фізичної особи в іноземній валюті, укладеного між АТ «КБ «Акордбанк» та ОСОБА_5 ;

- копію 6-7 сторінок паспорта ОСОБА_1 з відміткою про зняття останнього з реєстрації за місцем проживання: АДРЕСА_1 ;

- копію заявки на переказ коштів від 16.02.2022 № 96466;

- копію державного сертифіката про рівень володіння державною мовою від 19.07.2022 серії УМІ №00131935;

- копію 1-2 сторінок паспорта ОСОБА_1 зі штампом «Аннулировано»;

- копію довідки АТ «Укрпошта» від 11.08.2023 № 723/1-348-23, відповідно до якої ОСОБА_1 з 30.03.2022 працює в АТ «Укрпошта» та станом на сьогодні обіймає посаду інженера-програміста відділу систем єдиного вікна;

- копію договору купівлі-продажу від 15.01.2022, за умовами якого ОСОБА_1 продав ОСОБА_6 квартиру, що знаходиться у АДРЕСА_1 .

Відповідно до частини першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог не є предметом апеляційного оскарження, судова колегія вважає за необхідне здійснювати перевірку законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги позивача.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 30.06.2016 ОСОБА_1 звернувся до Дарницького РВ ГУ ДМС України в м. Києві з заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну на підставі пункту 1 частини 3 статті 4 Закону України «Про імміграцію», як особа, яка перебуває у шлюбі з громадянкою України понад два роки (дружина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , документовано паспортом громадянина України серія НОМЕР_4 від 27.11.2007), свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_5 від 31.05.2014 (том 1 а.с. 87).

За результатами розгляду поданих позивачем документів, Дарницьким районним відділом Головного управління в м. Києві Державної міграційної служби надано ОСОБА_1 дозвіл на імміграцію в Україну від 31.08.2016 № 03-02362 (том 1 а.с. 101).

01.12.2016 позивач звернувся до органів міграційної служби із заявою для оформлення посвідки на постійне проживання (том 1 а.с. 103-104), за результатами якої останнього документовано посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_6 від 07.12.2016.

13.05.2022 ОСОБА_1 звернувся до відповідача з заявою № 205031787 про обмін посвідки на постійне проживання у зв`язку із втратою посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_6 від 07.12.2016 (том 1 а.с. 112).

За результатами розгляду поданих позивачем документів рішенням Управління з питань тимчасового та постійного проживання іноземців та осіб без громадянства Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області від 27.05.2022 №4484 відмовлено ОСОБА_1 в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання на підставі підпункту 3 пункту 62 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 321 (том 1 а.с. 131).

Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби України направлено заступнику директора Департаменту у справах іноземців та осіб без громадянства ДМС України для погодження матеріалів відносно громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з проектом висновку про скасування наданого дозволу на імміграцію в Україну (том 1 а.с. 132).

Листом Департаменту у справах іноземців та осіб без громадянства ДМС України «Про розгляд матеріалів щодо скасування дозволу на імміграцію» від 13.06.2022 № 8.1-794/8.1.1-22 підтримано проект висновку про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 та рекомендовано його до затвердження (том 1 а.с. 133).

20.06.2022 першим заступником начальника ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області затверджено висновок перевірки матеріалів справи про надання дозволу на імміграцію в Україну громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 , в якому вважали б за доцільне скасувати рішення Дарницького РУ ГУ ДМС України в м. Києві від 31.08.2016 про надання дозволу на імміграцію в Україну ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та визнати недійсною на підставі цього дозволу посвідку на постійне місце проживання серії НОМЕР_6 від 07.12.2016 (том 1 а.с. 134-137).

З урахуванням вказаного висновку, керуючись положеннями пункту 1 частини 1 статті 12 Закону України «Про імміграцію», Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області прийнято рішення від 20.06.2022 № 168 про скасування дозволу на імміграцію в Україну, виданого громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженцю Росії, паспорт № НОМЕР_7 , виданий 12.12.2017.

У вказаному рішенні також зазначено, що видана на підставі цього рішення посвідка на постійне місце проживання серії НОМЕР_6 від 07.12.2016 скасована на підставі вимог підпункту 1 пункту 64 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 №321 (том 1 а.с. 26).

Не погодившись з рішеннями про відмову в оформленні посвідки та скасування дозволу на імміграцію в України, позивач звернувся до суду з метою захисту своїх порушених прав та охоронюваних законом інтересів.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в частині скасування рішення від 26.06.2022 № 168 суд першої інстанції, керуючись статтями 1, 3, 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», статтями 1, 2, 3, 4, 12 Закону України «Про імміграцію», пунктами 21, 22, 24 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2022 № 1983, виходив з того, що на момент прийняття рішення про надання дозволу на імміграцію іноземцю (позивачу) (31 серпня 2016 року), останній не перебував у шлюбі з громадянкою України, що у свою чергу виключає наявність правових підстав для отримання дозволу на імміграцію в України на підставі пункту 1 частини 3 статті 4 Закону № 2491-III. За таких обставин, суд першої інстанції погодився з доводами та позицією відповідача про наявність правових підстав, згідно із пунктом 1 частини 1 статті 12 Закону № 2491-III, для скасування наданого Дарницьким районним відділом Головного управління в місті Києві Державної міграційної служби Сидоркіну А.В. дозволу на імміграцію в Україну від 31.08.2016 №03-02362. Вирішуючи ж позовні вимоги в частині зобов`язання відповідача прийняти рішення про оформлення (видачу) посвідки на постійне проживання позивачеві, суд вказує, що в межах розгляду даної адміністративної справи не встановлено обставин протиправності рішення про скасування ОСОБА_1 дозволу на імміграцію в України і, які наслідок визнання недійсною, на підставі цього дозволу посвідки на постійне місце проживання серії НОМЕР_6 від 07.12.2016. Наведене, у свою чергу, зумовило висновок суду про відсутність підстав для задоволення позовних вимог у цій частині, оскільки посвідка на постійне проживання серії НОМЕР_6 від 07.12.2016 визнана недійсною, а відтак не може бути оформлена (видана) відповідачем, у зв`язку з її втратою позивачем.

Надаючи правову оцінку правомірності прийнятого судом першої інстанції рішення в оскаржуваній частині з урахуванням доводів апеляційної скарги та встановлених обставин справи, колегія суддів зазначає про таке.

За визначенням, наведеним у статті 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин):

іноземець - особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав;

іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні;

іноземці та особи без громадянства, які постійно проживають в Україні, - іноземці та особи без громадянства, які отримали посвідку на постійне проживання, якщо інше не встановлено законом;

посвідка на постійне проживання - документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні.

Частиною 1 статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» передбачено, що іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України "Про імміграцію" іммігрувати в Україну на постійне проживання.

Згідно з частиною першою статті 5 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства, зазначені у частинах першій та сімнадцятій статті 4 цього Закону, отримують посвідку на постійне проживання.

За визначенням, наведеним у статті 1 Закону України «Про імміграцію» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин):

імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання;

іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання;

дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Статтею 3 Закону України «Про імміграцію» визначено, що правовий статус іммігранта в Україні визначається Конституцією України, цим Законом, іншими законами України та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Згідно з частиною першою статті 4 Закону України «Про імміграцію» дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції.

Частиною 2 вказаної статті Закону України «Про імміграцію» установлено, що квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів:

1) діячі науки та культури, імміграція яких відповідає інтересам України;

2) висококваліфіковані спеціалісти і робітники, гостра потреба в яких є відчутною для економіки України;

3) особи, які здійснили іноземну інвестицію в економіку України іноземною конвертованою валютою на суму не менше 100 (ста) тисяч доларів США;

4) особи, які є повнорідними братом чи сестрою, дідом чи бабою, онуком чи онукою громадян України;

5) особи, які раніше перебували в громадянстві України;

6) батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти;

8) особи, які безперервно проживали на території України протягом трьох років з дня встановлення їм статусу особи, яка постраждала від торгівлі людьми;

9) особи, які прослужили у Збройних Силах України три і більше років.

При цьому, частиною третьою статті 4 Закону України «Про імміграцію» передбачено, що дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається:

1) одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України;

2) особам, які є опікунами чи піклувальниками громадян України, або перебувають під опікою чи піклуванням громадян України;

3) особам, які мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням;

4) особам, імміграція яких становить державний інтерес для України;

5) закордонним українцям, подружжям закордонних українців, їх дітям у разі їх спільного в`їзду та перебування на території України;

6) особам без громадянства, які проживали на території України на підставі посвідки на тимчасове проживання протягом двох років з дня визнання їх особами без громадянства.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем поза квотою було отримано дозвіл на імміграцію в Україну на підставі пункту 1 частини третьої статті 4 Закону України «Про імміграцію», тобто, як особа, яка перебуває у шлюбі з громадянкою України понад два роки.

Так, відповідно до статті 12 Закону України «Про імміграцію» дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо:

1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність;

2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили;

3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні;

4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України;

5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства;

6) в інших випадках, передбачених законами України.

Процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну (далі - іммігранти), поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (далі - провадження у справах з питань імміграції), а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію, визначає Порядок провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 № 1983 (далі - Порядок № 1983, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Згідно з пунктами 21, 22 Порядку № 1983 дозвіл на імміграцію скасовується органом, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

Питання щодо скасування дозволу мають право порушувати ДМС, її територіальні органи та територіальні підрозділи, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.

Для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію у разі, коли ініціатором такого скасування є ДМС, її територіальні органи або територіальні підрозділи, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України "Про імміграцію", що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

У разі коли ініціатором скасування дозволу на імміграцію є інший орган, зазначений в абзаці другому пункту 21 цього Порядку, для прийняття відповідного рішення цим органом складається обґрунтоване подання із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України "Про імміграцію", що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

Відповідно до пункту 23 Порядку № 1983 ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також у разі необхідності запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.

Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію.

Копія рішення про скасування дозволу на імміграцію видається не пізніше як у тижневий строк з дня його прийняття особі, стосовно якої прийнято таке рішення, під розписку чи надсилається рекомендованим листом.

Колегія суддів звертає увагу, що наведеними нормами передбачено, що ініціаторами скасування дозволу на імміграцію можуть бути як ДМС, її територіальні органи та територіальні підрозділи, так і інші органи, перелік яких наведено у абзаці другому пункту 12 Порядку № 1983. При цьому, процедура прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію за ініціативою ДМС, її територіальних органів та територіальних підрозділів, має відмінності від процедури прийняття такого рішення за ініціативою інших органів.

Так, у випадку, коли ініціатором скасування дозволу на імміграцію є ДМС, її територіальні органи та територіальні підрозділи, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України "Про імміграцію", що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу. При цьому, у такому випадку Порядком № 1983 не передбачено обов`язку ДМС, її територіальних органів та територіальних підрозділів, запрошувати для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання.

У свою чергу, у випадку, коли ініціаторами скасування дозволу на імміграцію виступають інші органи, перелік яких наведено у абзаці другому пункту 12 Порядку № 1983, процедура прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію включає такі етапи:

1) такими органами складається обґрунтоване подання із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України "Про імміграцію", що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу (абзац другий пункту 22 Порядку № 1983);

2) ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також у разі необхідності запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення (абзац перший пункту 23 Порядку № 1983).

З матеріалів справи вбачається та не заперечується учасниками справи, що ініціатором скасування дозволу на імміграцію було Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області.

Так, відповідачем складено висновок перевірки матеріалів справи про надання дозволу на імміграцію в України громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 , який 20.06.2022 затверджено першим заступником начальника ЦМУ ДМС у м. Києві О.Пустовітом.

В контексті викладеного, колегія суддів відхиляє доводи апелянта про порушення відповідачем вимог пункту 23 Порядку № 1983, позаяк ініціатором скасування дозволу на імміграцію позивача було Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області і процедура прийняття відповідного рішення не передбачає запрошення для надання пояснень та запитування додаткової інформації.

Так, у вказаному висновку зафіксовано, що при перевірці матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 надав свідоцтво про шлюб з громадянкою України ОСОБА_7 , який зареєстрований 31.05.2014, однак у повному витязі з Державного реєстру актів цивільного стану громадян внесені відомості про розірвання шлюбу на підставі спільної заяви подружжя від 01.07.2016.

Вказані обставини підтверджуються повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб № 3 від 27.05.2022.

Зі змісту витягу вбачається, що на підставі спільної заяви позивача та ОСОБА_7 від 01.07.2016 11.08.2016 реєстратором Печерського районного у місті Києві відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управлінню юстиції у м. Києві внесено інформацію про розірвання шлюбу, № актового запису 259, дата складання 02.08.2016, орган, що склав актовий запис: Деснянський районний у місті Києві відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві (том 1 а.с. 128-129).

Зважаючи на викладене та враховуючи те, що на момент прийняття рішення про надання дозволу на імміграцію позивачеві на підставі пункту 1 частини третьої статті 4 Закону України «Про імміграцію», останній не перебував у шлюбі з громадянкою України, колегія суддів дійшла висновку, що ОСОБА_1 не мав підстав для отримання дозволу на імміграцію в Україну як особа, яка перебуває у шлюбі з громадянкою України понад два роки.

Як уже було зазначено судом апеляційної інстанції, пунктом 1 частини першої статті 12 Закону України «Про імміграцію» визначено, що дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність.

Враховуючи викладене та зважаючи на те, що позивачеві було достовірно відомо про розірвання шлюбу, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок відповідача про наявність правових підстав для скасування дозволу на імміграцію в Україну.

Колегія суддів відхиляє доводи апелянта, викладені у письмових поясненнях та докази, надані на їх підтвердження, з огляду на те, що останні не спростовують факту відсутності у ОСОБА_8 права на отримання дозволу на імміграцію в Україну поза квотою саме на підставі пункту 1 частини третьої статті 4 Закону України «Про імміграцію» станом на 31.08.2016.

За наведених обставин, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення від 20.06.2022 № 168 прийнято відповідачем на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, а тому правові підстави для його скасування відсутні.

Згідно з підпунктом 1 пункту 64 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 321 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), посвідка скасовується територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, який її видав, у разі скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статті 12 Закону України "Про імміграцію".

Враховуючи, що посвідка на постійне проживання серії НОМЕР_6 від 07.12.2016 скасована на підставі підпункту 1 пункту 64 Порядку, правові підстави для зобов`язання відповідача прийняти рішення про оформлення (видачу) позивачеві посвідки на постійне проживання - відсутні.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині є законним, підстави для його скасування відсутні, так як суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір відповідно до норм матеріального та процесуального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За змістом частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, в зв`язку з чим апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 229, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 328, 329 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 31 липня 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя А.Б. Парінов

Судді О.О. Беспалов

І.О. Грибан