Справа № 320/33889/23
Суддя: Балаклицький А. І.
Дата ухвалення: 2024-01-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 січня 2024 року Київ № 320/33889/23

Київський окружний адміністративний суд у складі судді Балаклицького А.І., розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

До Київського окружного адміністративного суду звернулася ОСОБА_1 (далі також ОСОБА_1 /позивач) із позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у м.Києві (далі також ГУ ПФУ у м. Києві/відповідач), в якому просить суд:

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві від 21.08.2023 щодо проведення перерахунку щомісячного довічного грошового утримання ОСОБА_1 , як судді у відставці, у розмірі 68 відсотків суддівської винагороди працюючого судді;

- зобов?язати Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві здійснити ОСОБА_1 як судді у відставці, перерахунок та виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у розмірі 72 відсотків суддівської винагороди працюючого судді згідно довідки Верховного Суду від 07.08.2023 №168, з урахуванням фактично виплачених сум, починаючи з 04.08.2023.

Позовні вимоги обґрунтовано протиправністю оскаржуваного рішення з огляду на помилковість здійсненого відповідачем обрахунку стажу роботи позивача на посаді судді, який дає право на відставку та на отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 20.10.2023 відкрито спрощене позовне провадження у справі та вирішено здійснювати її розгляд без повідомлення (виклику) учасників справи.

До суду надійшов відзив на позовну заяву від представника відповідача, в якому останній заперечує щодо задоволення даного адміністративного позову. В обґрунтування своєї позиції зазначає, що за документами, наданими позивачкою для призначення щомісячного грошового довічного утримання судді, стаж на вище перелічених посадах становить 29 років 07 днів, а зарахування іншої діяльності до стажу роботи судді законом не передбачено.

Дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , працювала: з 11 листопада 1993 року по 13 квітня 1998 року на посаді судді Комунарського районного суду міста Запоріжжя; з 14 квітня 1998 року по 06 грудня 2010 року на посаді судді, заступника голови судової палати у цивільних справах, заступником голови Запорізького обласного суду (згодом Апеляційного суду Запорізької області); з 07 грудня 2010 року по 26 вересня 2018 року на посаді судді Вищого адміністративного суду України; з 27 вересня 2018 року по 13 травня 2019 року на посаді судді Київського апеляційного адміністративного суду; з 14 травня 2019 року по 03 серпня 2023 року на посаді судді Верховного суду у Касаційному адміністративному суді, секретар судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у складі Верховного суду.

Крім того, згідно Розрахунку Верховного суду стажу судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці ОСОБА_1 працювала: з 11 листопада 1991 року по 26 травня 1993 рік на посаді провідного юрисконсульта Запорізького районного споживчого товариства; з 27 травня 1993 року по 10 листопада 1993 року на посаді судового виконавця, консультанта Запорізького районного суду Запорізької області.

Рішенням Вищої ради правосуддя № 770/0/15-23 від 03 серпня 2023 року позивачку звільнено з посади судді Верховного суду у зв`язку з поданням заяви про відставку та на підставі наказу голови суду відраховано зі штату суду з 03 серпня 2023 року.

Згідно наведеного у рішенні Вищої ради правосуддя розрахунку стажу судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, загальний стаж, який дає право на відставку (станом на дату ухвалення Вищою радою правосуддя відповідного рішення - 03 серпня 2023 року) становить 31 рік 8 місяців 28 днів, з яких: 29 років 8 місяці 28 днів - робота безпосередньо на посаді судді; 2 роки стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого була визначена законом та надавала право для призначення на посаду судді.

Відповідачем призначене позивачу щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці в розмірі 68 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді. При цьому, до стажу роботи, який дає право на отримання щомісячного довічного грошового утримання, пенсійним органом зараховано період роботи на посаді судді - 29 років 7 днів.

Проте, відповідачем не було зараховано до стажу роботи, який дає право на отримання щомісячного довічного грошового утримання інші періоди, які підлягають зарахуванню, а саме: стаж роботи за юридичною спеціальністю, вимога щодо якого визначалася законом та який надавав право бути обраним на посаду судді (2 роки).

Не погоджуючись з наведеним, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог виходячи з наступного.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За приписами пункту 14 ччастини 1 статті 92 Конституції України статус суддів визначається виключно законами України, матеріальне та соціально-побутове забезпечення, у тому числі й суддівська винагорода, є елементами статусу судді. Забезпечення суддів у відставці визначено Законом України "Про судоустрій і статус суддів", яким запроваджено особливий порядок обчислення розміру щомісячного довічного утримання суддів.

Згідно з частинами 2-3 статті 142 Закону України Про судоустрій і статус суддів суддя у відставці, який не досяг віку, встановленого частиною першою цієї статті, отримує щомісячне довічне грошове утримання.

При досягненні таким суддею віку, встановленого частиною першою цієї статті, за ним зберігається право на отримання щомісячного довічного грошового утримання або, за його вибором, призначається пенсія на умовах, визначених Законом України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у відставці в розмірі 50 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді.

Пенсія або щомісячне довічне грошове утримання судді виплачується незалежно від заробітку (прибутку), отримуваного суддею після виходу у відставку. Щомісячне довічне грошове утримання суддям виплачується органами Пенсійного фонду України за рахунок коштів Державного бюджету України (ч. 5 статті 142 Закону України Про судоустрій і статус суддів).

Згідно абз. 4 пункту 34 Розділу XII Прикінцеві та перехідні положення Закону України Про судоустрій і статус суддів судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день їх призначення (обрання).

За правилами частини 1 статті 120 Закону України Про судоустрій і статус суддів від 07.07.2010 року № 2453-VI (далі - Закон України № 2453-VI) суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається статтею 135 цього Закону, має право подати заяву про відставку.

Згідно із вимогами статті 135 Закону України № 2453-VI, до стажу роботи на посаді судді зараховується робота на посаді: судді судів України, арбітра (судді) арбітражних судів України, державного арбітра колишнього Державного арбітражу України, арбітра відомчих арбітражів України; члена Вищої ради юстиції. Вищої кваліфікаційної комісії суддів України; судді у судах та арбітрів у державному і відомчому арбітражах колишнього СРСР та республік, що входили до його складу.

Водночас, відповідно до пункту 11 Перехідних положень Закону № 2453-VI, в редакції чинній до 28 березня 2015 року, судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день набрання чинності цим Законом.

До набрання чинності Законом України № 2453-VI, зазначені правовідносини регулювались Законом України від 15 грудня 1992 року № 2862-XIІ Про статус суддів, (далі - Закон України № 2862-ХІІ)

Відповідно до ч. 1 статті 43 Закону України № 2862-ХІІ, кожен суддя за умови, що він працював на посаді судді не менше 20 років, має право на відставку, тобто на звільнення його від виконання обов`язків за власним бажанням або у зв`язку з закінченням строку повноважень.

Абзацом 2 ч. 4 цієї статті передбачено, що до стажу роботи, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання, крім роботи на посадах суддів судів України, державних арбітрів, арбітрів відомчих арбітраж і в України, зараховується також час роботи на посадах суддів і арбітрів у судах та державному і відомчому арбітражі колишнього СРСР та республік, що раніше входили до складу СРСР, час роботи на посадах, безпосередньо пов`язаних з керівництвом та контролем за діяльністю судів у Верховному Суді України, в обласних судах. Київському і Севастопольському міських судах. Міністерстві юстиції України та підвідомчих йому органах на місцях, за діяльністю арбітражі в у Державному арбітражі України, Вищому арбітражному суді України, а також на посадах прокурорів і слідчих за умови наявності у всіх зазначених осіб стажу роботи на посаді судді не менше 10 років.

Відповідно до роз`яснення поняття прокурор, яке міститься в статті 56 Закону України Про прокуратуру № 1789-ХІІ, під поняттям прокурор у статті 8, частині четвертій статті 9, частинах першій, другій, третій статті 12, частині першій статті 20, статтях 34, 35, 36, 44, 45, частинах першій, четвертій і шостій статті 46, частині першій статті 461, частині першій статті 47, статтях 48, 49, 50, 501, частині п`ятій статті 52 і статті 55 цього Закону слід розуміти: Генеральний прокурор України та його заступники, підпорядковані прокурори та їх заступники, старші помічники і помічники прокурора, начальники управлінь і відділів, їх заступники, старші прокурори і прокурори управлінь і відділів, які діють у межах своєї компетенції.

Верховний Суд у постанові від 19 серпня 2021 року по справі № 369/2234/17 вказав, що оскільки за змістом статті 43 Закону № 2862-ХІІ до стажу роботи, що дає право на відставку судді, крім роботи на посадах суддів судів України, зараховується час роботи саме на посадах прокурорів і слідчих. Роз`яснення поняття прокурор міститься у статті 56 Закону №789-ХІІ, що стосується поняття "слідчий", то його необхідно трактувати за аналогією, та застосовувати положення статті 43 Закону № 2862-ХІІ в цій частині, коли йдеться про вирішення питання про можливість зарахування періоду роботи в прокуратурі до стажу, який дає право на відставку судді.

Також, на час набрання чинності Законом України № 245З-VI (30 липня 2010 року) діяла постанова Кабінету Міністрів України від 03 вересня 2005 року № 865 Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів.

Згідно з п. 3-1 вищевказаної постанови Кабінету Міністрів України до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років, зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах, на юридичних факультетах вищих навчальних закладів та календарний період проходження строкової військової служби.

Крім того, відповідно до статті 1 Указу Президента України від 10 липня 1995 року №584/95 Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів, до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років, зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах та період проходження строкової військової служби.

Відповідно до ч. 1 статті 2 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу, час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

У постановах від 19 червня 2018 року у справі № 243/4458/17, від 13 листопада 2019 року у справі № 521/2593/17, від 05 грудня 2019 року у справі № 592/2737/17, від 13 лютого 2020 року у справі № 592/5433/17, від 24 березня 2020 року у справі № 559/512/17, від 29 квітня 2020 року у справі № 426/12415/16-а, від 19 серпня 2021 року у справі № 369/2234/17 обставини яких є подібними, Верховний Суд дійшов висновку, що невключення до відповідного стажу роботи на посаді судді, зокрема, періоду проходження строкової військової служби, половини строк' навчання за денною формою у вищому юридичному навчальному закладі та роботи на посаді слідчого та прокурора, і врахування відповідачем для встановлення (визначення) розміру щомісячного довічного грошового утримання лише періоду роботи на посаді судді є неправомірним.

Згідно ч. 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно даних трудової книжки, до дня обрання на посаду народного судді, у період із 11 листопада 1991 року по 26 травня 1993 рік на посаді провідного юрисконсульта Запорізького районного споживчого товариства; з 27 травня 1993 року по 10 листопада 1993 року на посаді судового виконавця, консультанта Запорізького районного суду Запорізької області.

Вказані обставини відповідачем під сумнів не ставляться.

На підставі викладеного, позивач має право на зарахування до загального стажу роботи, який дає право на відставку, роботи на посаді провідного юрисконсульта та судового виконавця, консультанта районного суду.

Також, Законом України від 12.07.2018 № 2509-VIII Про внесення змін до Закону України Про судоустрій і статус суддів у зв`язку з прийняттям Закону України Про Вищий антикорупційний суд статтю 137 Закону № 1402-VIII доповнено частиною другою такого змісту: До стажу роботи на посаді судді також зараховується стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді.

Передбачені ч. 2 статті 137 Закону України Про судоустрій і статус суддів положення щодо зарахування (перерахунку) стажу (досвіду) роботи (професійної діяльності) на посаді судді застосовуються з дати набрання чинності Законом № 2509-VIII, тобто з 05 серпня 2018 року.

Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 30 травня 2019 року у справі №9901/805/18 сформовано правовий висновок, відповідно до якого ч. 2 статті 137 Закону України Про судоустрій і статус суддів слід тлумачити у такий спосіб, що до стажу роботи на посаді судді також зараховується стаж (досвід) роботи (професійної діяльності) судді у сфері права, який вимагався законом як мінімальний для набуття таким суддею права для призначення на посаду судді на дату такого призначення.

Зазначена норма закону призвела до покращення правового становища позивача, оскільки дозволила зарахувати стаж (досвід) роботи (професійної діяльності) у сфері права тривалістю, яка вимагалася законом для призначення на посаду судді станом на дату призначення на посаду судді.

На момент призначення позивача на посаду судді діяв Закон СРСР від 04 серпня 1989 року № 328-1 Про статус суддів в СРСР (далі - Закон № 328-1).

Положеннями ч.ч. 1, 2 статті 8 Закону № 328-1 встановлювалось, що народним суддею міг бути обраний громадянин СРСР, який досяг на день виборів 25 років, мав вищу юридичну освіту, стаж роботи за юридичною спеціальністю не менше двох років і склав кваліфікаційний екзамен.

За таких обставин, позивач має право на зарахування до стажу роботи на посаді судді роботи у сфері права, який вимагався законом як мінімальний для набуття права для призначення на посаду судці вперше.

Вказаний висновок викладено також Верховним Судом у постанові від 21 січня 2021 року у справі № 560/499/19.

На підставі викладеного, до стажу роботи позивача на посаді судді, що дає право на відставку, підлягають зарахуванню 2 роки стажу роботи за юридичною спеціальністю, вимога щодо якого визначалася законом та який надавав право для призначення на посаду судді (а саме робота на посадах провідного юрисконсульта та судового виконавця, консультанта районного суду.

Враховуючи викладене, стаж роботи на посаді судді, до якого зараховується зазначений вище стаж, складає загалом 31 рік 8 місяців 28 днів, що дає позивачу право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання у розмірі 72% від суддівської винагороди (грошового утримання) судді, який працює на відповідній посаді.

Окремо необхідно наголосити, що стаж роботи на посаді судді, який дає право на відставку та призначення щомісячного довічного грошового утримання, є єдиним, обраховується та встановлюється (з`ясовується) виключно Вищою радою правосуддя при розгляді заяви про відставку (прийнятті рішення про звільнення) і застосовується, як для прийняття рішення про відставку, так і для встановлення щомісячного довічного грошового утримання та визначення його розміру.

Зазначена правова позиція неодноразова застосовувалася Верховним Судом, зокрема у постановах від 09 листопада 2018 року справі № 243/4794/17, від 11 грудня 2018 року у справі №522/5168/17 та від 30 січня 2020 року у справі № 592/3694/17.

Згідно наведеного у рішенні Вищої ради правосуддя розрахунку стажу судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, загальний стаж, який дає право на відставку (станом на дату ухвалення Вищою радою правосуддя відповідного рішення - 03 серпня 2023 року) становить 31 років 8 місяців 28 днів, з яких: 29 років 8 місяці 28 днів - робота на посаді судді; 2 роки - стаж роботи за юридичною спеціальністю, вимога щодо якого визначалася законом та який надавав право бути обраним на посаду народного судді.

Отже, доводи пенсійного органу, які не відповідають наведеному рішенню Вищої ради правосуддя в частині вирахування загального стажу роботи позивача як судді, який дає право на звільнення у відставку, за своєю суттю порушує вимоги ч. 2 статті 19 Конституції України, оскільки таким чином пенсійний орган протиправно перебирає на себе повноваження Вищої ради правосуддя.

На підставі викладеного, дії відповідача щодо невключення до стажу роботи позивача на посаді судді, який дає право на отримання щомісячного довічного грошового утримання, стажу роботи за юридичною спеціальністю, вимога щодо якого визначалася законом та який надавав право бути обраним на посаду народного судді (2 роки) є протиправними.

З урахуванням визначеного статтею 8 Конституції України принципу верховенства права та встановлених статтею 2 КАС України завдань суду як державної правозахисної інституції, з метою повного захисту порушених прав та інтересів позивача, необхідним є саме зобов`язання відповідача зарахувати до стажу роботи, як судді у відставці, стажу роботи за юридичною спеціальністю, вимога щодо якого визначалася законом та який надавав право бути обраним на посаду народного судді (2 роки), а також провести перерахунок щомісячного довічного грошового утримання з моменту його призначення, виходячи із розрахунку 72 (сімдесяти двох) відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді та провести відповідні виплати з урахуванням фактично виплачених сум.

Відповідно до статті 244 КАС України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема:

1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

Відповідно до положень частин 1 та 2 статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно положень статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За наслідком здійснення аналізу оскаржуваних рішень на відповідність наведеним вище критеріям, суд, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень наведеного законодавства України, матеріалів справи, приходить до висновку про те, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки оскаржувані рішення не відповідають наведеним у частині 2 статті 2 КАС України критеріям.

Згідно статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи зазначене, суд вважає необхідним стягнути на користь позивачки понесені нею судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 073, 60 грн за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 139, 143, 242 - 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві щодо проведення перерахунку щомісячного довічного грошового утримання ОСОБА_1 , як судді у відставці, у розмірі 68 відсотків суддівської винагороди працюючого судді.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві зарахувати ОСОБА_1 до стажу роботи на посаді судді, який враховується при обчисленні щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), наявність якого відповідно до вимог закону надавала право для призначення на посаду судді, 2 (роки) роки, визначивши загальний суддівський стаж у 31 (тридцять один) рік 8 (вісім) місяців 28 (двадцять вісім) днів.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві здійснити ОСОБА_1 як судді у відставці, перерахунок та виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у розмірі 72 відсотків суддівської винагороди працюючого судді згідно довідки Верховного Суду від 07.08.2023 №168, з урахуванням фактично виплачених сум, починаючи з 04.08.2023.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1073 (однієї тисячі сімдесят три) гривні 60 копійок за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві (04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, 16, ).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Балаклицький А. І.