Справа № 759/16931/23
Суддя: Єросова І. Ю.
Дата ухвалення: 2024-01-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/16931/23

пр. № 2-а/759/10/24

10 січня 2024 року суддя Святошинського районного суду м.Києва Єросова І.Ю., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 ; місце проживання впо: АДРЕСА_2 ) до Управління муніципальної інспекції Мукачівської міської ради (Закарпатська обл., м.Мукачево, вул. Ужгородська, 25) про визнання протиправною та скасування постанови про адміністративне правопорушення,

ВСТАНОВИВ

У вересні 2023 р. ОСОБА_1 звернувся до Святошинського районного суду м.Києва з вказаним адміністративним у якому просить постанову інспектора з паркування відділу інспекторів з паркування управління муніципальної інспекції Мукачівської міської ради серії АЄ №2310292 від 02.09.2023 у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч.3 ст. 122 КУпАП скасувати, а справу закрити. В обґрунтування позовних вимог вказує на безпідставне винесення вказаної постанови та з порушенням його прав, передбаченими ст. 268 КУпАП, зокрема, подавати докази, заявляти клопотання, користуватися правовою допомогою. Не складання відповідачем протоколу про адміністративне правопорушення не дало можливості висловити незгоду із винуватістю у вчиненні адміністративного правопорушення шляхом надання пояснень. За таких обставин, постанову слід визнати такою, що винесена без достатніх доказів, а тому вона підлягає скасуванню.

Ухвалою Святошинського районного суду м.Києва від 08.09.2023 р. відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

12.10.2023 р. до суду надійшов відзив, у якому заперечується проти задоволення позовних вимог, оскільки інспектором з паркування, зважаючи на виявлене порушення правил, у відповідності до вимог ч. 1 ст. ст. 14-2 та ч.3 ст. 279-1 КУпАП винесено постанову про накладення адміністративного стягнення. Разом із тим, вказана постанова винесена стосовно ОСОБА_2 , а не позивача, відтак права та обов`язки позивача жодним чином не порушуються, оскільки до відповідальності притягується інша особа. Відсутність порушеного права є підставою для прийняття судом рішення про відмову у задоволенні позову. Також, зазначається, що відповідач не є належним, оскільки Управління муніципальної інспекції Мукачівської міської ради є виконавчим органом Мукачівської міської ради, яке не є юридичною особою, окрім того згідно рішення 37 позачергової сесії 8-го скликання Мукачівської міської ради від 17.08.2023 р. діяльність вказаного управління припинено шляхом його ліквідації.

Відповідно до ст. 257 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) за правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь - яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у ч. 4 цієї статті.

Згідно з ч. 5 ст. 262 КАС України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь якої зі сторін про інше. За клопотання однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням ( викликом) сторін.

Суд, всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини.

02.09.2023 р. інспектором з паркування управління муніципальної інспекції Мукачівської міської ради складено повідомлення серії АЄ №2310292 про притягнення до адміністративної відповідальності за порушення правил зупинки, паркування яке зафіксовано в режимі фотозйомки (відеозапису) за порушення п.15.9.ж ПДР України за що передбачена відповідальність ч. 3 ст. 122 КУпАП.

В подальшому, встановивши належність транспортного засобу, 02.09.2023 р. о 12:53 год. у м.Мукачево по пров.Куруців,10 інспектором з паркування управління муніципальної інспекції Мукачівської міської ради винесено постанову серія АЄ №2310292 про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 122 КУпАП шляхом накладення штрафу у розмірі 680,00 грн. у зв`язку із порушенням п.15.9.ж ПДР України, а саме, здійснення зупинки транспортного засобу "Dodge journey" д.н.з. НОМЕР_1 у місцях де буде неможливий зустрічний роз`їзд або об`їзд тз, що зупинився.

Частиною 1 статті 5 КАС України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Отже, нормативно-правові акти чи індивідуальні акти, прийняті суб`єктом владних повноважень з порушенням закону, підлягають визнанню нечинними чи скасуванню лише у разі порушення прав, свобод чи інтересів фізичної особи і необхідності судового захисту з метою поновлення порушеного права.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав, свобод та законних інтересів, який складається із двох елементів: предмету і підстави позову.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист прав, свобод чи законних інтересів. При цьому особа, яка звергається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.

Згідно статті 46 КАС України сторонами в адміністративному процесі є позивач та відповідач. Позивачем в адміністративній справі можуть бути громадяни України, іноземці чи особи без громадянства, підприємства, установи, організації (юридичні особи), суб`єкти владних повноважень.

Позивачами є особи, які подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Відповідачами є особи, яким пред`явлено позовну вимогу.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Під захистом легітимного інтересу розуміється відновлення можливості досягнення прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом.

Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.

Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Конституційний Суд України в рішенні від 01 грудня 2004 року N 18-рп/2004 вирішив, що поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально-правовим засадам.

Також, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини 2 статті 55 Конституції України, Конституційний Суд України в п. 4.1 рішення від 14 грудня 2011 року N 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина 2 статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

На підставі викладеного та з урахуванням приписів ст. ст. 2, 5 КАС України суд доходить висновку, що обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем.

При цьому, неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану її суб`єктивних прав та обов`язків,- тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку.

Відтак, рішення суб`єкта владних повноважень є такими, що порушують права і свободи особи в тому разі, якщо, по-перше, такі рішення прийняті владним суб`єктом поза межами визначеної законом компетенції, а, по-друге, оспорюванні рішення є юридично значимими, тобто такими, що мають безпосередній вплив на суб`єктивні права та обов`язки особи, шляхом позбавлення можливості реалізувати належне цій особі право або шляхом покладення на цю особу будь-якого обов`язку.

Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд зобов`язаний свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то зазначити, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

З огляду на зазначене, вирішуючи спір, суд має пересвідчитись у належності особі, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Тобто, обов`язковою умовою задоволення позову є доведеність позивачем порушення саме його прав та охоронюваних законом інтересів з боку відповідача, зокрема, наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов.

Аналогічний висновок щодо застосування норм права наведений у постановах Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі N 504/4148/16-а та від 22 жовтня 2020 року у справі N 359/630/19, який в силу вимог ч. 5 статті 242 КАС України має бути врахований судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Крім того, в п. 1 рішення Конституційного Суду України від 23 червня 1097 року N 2-зп (справа 3/35-313) передбачено, що за своєю природою ненормативні правові акти, на відміну від нормативних, встановлюють не загальні правила поведінки, а конкретні приписи, звернені до окремого індивіда чи юридичної особи, застосовуються одноразово й після реалізації вичерпують свою дію.

Зі змісту наведеного можна зробити висновок, що правові акти індивідуальної дії своїми приписами мають породжувати (породжують) права і обов`язки конкретних осіб, на яких спрямована їх дія. Так, відмінною ознакою дій суб`єкта владних повноважень є наявність в них змісту управління особою, здійснення щодо неї влади, шляхом впливу на її права і обов`язки.

Проте, спірна постанова не є актом, на підставі якого особа - позивач, в даному випадку - ОСОБА_1 - притягнутий до адміністративної чи будь-якої іншої відповідальності.

Згідно п. 19 ч. 1 статті 4 КАСУ, індивідуальний акт - це акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийнятий) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

Між тим, постановою про накладення адміністративного стягнення серії АЄ №2310292 від 02.09.2023 р., винесеною інспектором з паркування управління муніципальної інспекції Мукачівської міської ради, за якою застосовано адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 680 грн. за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого п. 15.9 ж) Правил дорожнього руху, ч. 3 статті 122 КУпАП, саме до ОСОБА_2 , а не до ОСОБА_1 .

Враховуючи, що із адміністративним позовом звертається ОСОБА_1 у якому просить визнати протиправною постанову, складену інспектором з паркування управління муніципальної інспекції Мукачівської міської ради про накладення адміністративного стягнення у справі про порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксоване у режимі фотозйомки, а оскаржувана постанова серії АЄ №2310292 складена стосовно ОСОБА_2 , суд доходить висновку про відсутність порушеного права позивача, що є підставою для прийняття судом рішення про відмову в задоволенні позову.

При цьому, у ситуації, коли позивач не довів права на позов у матеріально-правому сенсі, суд не вправі робити висновок по суті позовних вимог про правомірність або неправомірність дій відповідачів.

Даний висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постановах від 04 грудня 2019 року в справі N 910/15262/18, від 03 березня 2020 року в справі N 910/6091/19, від 08 квітня 2020 року в справі N 761/310/17, від 16 жовтня 2020 року в справі N 910/12787/17.

Враховуючи вищенаведене у задоволенні позовних вимог слід відмовити в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 72, 75, 76, 77, 241, 242-246, 268, 269, 286, 293 КАС України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 ; місце проживання впо: АДРЕСА_2 ) до Управління муніципальної інспекції Мукачівської міської ради (Закарпатська обл., м.Мукачево, вул. Ужгородська, 25) про визнання протиправною та скасування постанови про адміністративне правопорушення, відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя І.Ю. Єросова