Справа № 160/12096/23
Суддя: Ільков Василь Васильович
Дата ухвалення: 2024-01-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді: Ількова В.В.,
УСТАНОВИВ:
01 червня 2023 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі позивач) до відповідача-1: Військової частини НОМЕР_1 Регіонального управління Сил територіальної оборони « ІНФОРМАЦІЯ_1 », відповідача-2: Військової частини НОМЕР_2 Регіонального управління Сил територіальної оборони « ІНФОРМАЦІЯ_1 », третя особа: Регіональне управління Сил територіальної оборони « ІНФОРМАЦІЯ_1 », в якій позивач, з урахуванням уточнень від 04.09.2023 року, просить суд:
- визнати неправомірною бездіяльністю в/ч НОМЕР_1 , в/ч НОМЕР_2 - не розгляд по суті рапорту від 28.07.2022р. старшого солдата ОСОБА_1 про переміщення до в/ч НОМЕР_3 ( НОМЕР_4 ОМБр) ЗСУ для участі в бойових діях та створення штучних перешкод його подальшому руху до РУ Сил ТрО « ІНФОРМАЦІЯ_1 » та штабу Командувача Сил ТрО ЗСУ;
- зобов`язати в/ч НОМЕР_1 , в/ч НОМЕР_2 розглянути по суті рапорт від 28.07.2022р. старшого солдата ОСОБА_1 про переміщення до в/ч НОМЕР_3 ( НОМЕР_4 ОМБр) ЗСУ для участі в бойових діях та усунути перешкоди його подальшому руху до Регіонального управління Сил ТрО «Схід» та штабу Командувача Сил ТрО ЗСУ;
- визнати неправомірною бездіяльністю в/ч НОМЕР_1 , в/ч НОМЕР_5 - невидачу як мобілізованому ст. солдату ОСОБА_1 військового квитка із необхідними відмітками;
- зобов`язати в/ч НОМЕР_1 , в/ч НОМЕР_2 видати старшому солдату ОСОБА_1 військовий квиток із необхідними відмітками;
- стягнути солідарно з в/ч НОМЕР_1 , в/ч НОМЕР_2 солідарно на користь старшого солдата ОСОБА_1 моральну шкоду, завдану неправомірною бездіяльністю, - в розмірі 20 гривень.
Позовна заява обґрунтована протиправністю бездіяльності відповідачів щодо переміщення позивача до іншої військової частини.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06 червня 2023 року вищезазначену позовну заяву залишено без руху, позивачу запропоновано усунути недоліки у встановлений судом строк протягом десяти днів з дня отримання копії ухвали про залишення позовної заяви без руху шляхом надання до суду:
- уточненої позовної заяви відповідно до мотивувальної частини цієї ухвали, в кількості примірників відповідно до кількості учасників справи;
- докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги;
- заяву про поновлення строку звернення до адміністративного суду із зазначенням поважних причин його пропуску з наданням суду на їх підтвердження відповідних доказів;
- клопотання про залучення Регіонального управління Сил територіальної оборони «Схід» до участі у справі у статусі третьої особи.
12 червня 2023 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду нарочно та на електронну пошту від позивача надійшло клопотання про поновлення пропущеного строку залучення третьої особи. В обґрунтування клопотання позивач вказує, що є військовослужбовцем відповідача-1, яка з 06.04.2022 року дотепер в якості добровольця перебуває на військовій службі, наводить судову практику. Щодо необхідності залучення в якості третьої особи - Регіональне управління Сил територіальної оборони "Схід", зазначає, що необхідно залучити як старшого командира, яким отримано рапорт позивача, і який мав надіслати його в Генштаб ЗСУ після розгляду відповідачами.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16.06.2023 року позовну заяву ОСОБА_1 до відповідача-1: Військової частини НОМЕР_1 Регіонального управління Сил територіальної оборони « ІНФОРМАЦІЯ_1 », відповідача-2: Військової частини НОМЕР_2 Регіонального управління Сил територіальної оборони « ІНФОРМАЦІЯ_1 », третя особа: Регіональне управління Сил територіальної оборони « ІНФОРМАЦІЯ_1 » про визнання неправомірною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, повернуто позивачу.
28.08.2023 року справа надійшла до Дніпропетровського окружного адміністративного суду після апеляційного перегляду та була передана судді Ількову В.В.
Ухвалою суду від 31.08.2023 року позовну заяву залишено без руху, з підстав передбачених ст.ст.160,161 КАС України.
04.09.2023 року позивачем усунуті недоліки, викладені в ухвалі суду від 31.08.2023 року. Надано уточнений позов, який прийнято судом до розгляду.
Ухвалою суду від 11.09.2023 року відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, відповідно до ст. 262 КАС України.
Також ухвалою суду від 11.09.2023 року витребувано у відповідачів додаткові докази по справі, зокрема:
- відомості щодо проходження позивачем військової служби (накази, тощо);
- рапорт від 09.05.2022р. солдата ОСОБА_1 ;
- листи/рішення (відмови/характеристика, тощо) здійснені командиром на рапорт позивача від 09.05.2022 року;
- письмову згоду №341/22/7 від 27.07.2022 року командира про переведення позивача;
- листи/відповіді/рішення відповідачів на рапорт позивача від 28.07.2022 року;
- акт №ВПЗ 107 від 29.9.2022 року;
- рапорт позивача від 06.10.2022 року із відповідною письмовою згодою позивача;
- відомості щодо розгляду рапорта позивача від 06.10.2022 року, отриманого відповідачем 11.10.2022 року;
- відомості/інформацію щодо підставі невидачі в/ч НОМЕР_1 солдату ОСОБА_1 військового квитка з 01.03.2022р. по 05.06.2022р.;
- матеріали службового розслідування здійсненого відносно позивача (за наявності) та інші докази щодо суті спору.
17.10.2023 року на електронну адресу суду відповідачем 2 було подано відзив на позовну заяву позивача. Долучені додаткові докази по справі.
Витребувано у Військової частини НОМЕР_1 Регіонального управління Сил територіальної оборони « ІНФОРМАЦІЯ_1 » та Військової частини НОМЕР_2 Регіонального управління Сил територіальної оборони « ІНФОРМАЦІЯ_1 » належним чином засвідчені копії таких документів, зокрема:
- відомості щодо проходження позивачем військової служби (накази, тощо);
- рапорт від 09.05.2022р. солдата ОСОБА_1 ;
- листи/рішення (відмови/характеристика, тощо) здійснені командиром на рапорт позивача від 09.05.2022 року;
- письмову згоду №341/22/7 від 27.07.2022 року командира про переведення позивача;
- листи/відповіді/рішення відповідачів на рапорт позивача від 28.07.2022 року;
- акт №ВПЗ 107 від 29.9.2022 року;
- рапорт позивача від 06.10.2022 року із відповідною письмовою згодою позивача;
- відомості/інформацію щодо розгляду рапорта позивача від 06.10.2022 року, отриманого відповідачем 11.10.2022 року;
- відомості/інформацію щодо підставі невидачі в/ч НОМЕР_1 солдату ОСОБА_1 військового квитка з 01.03.2022р. по 05.06.2022р. (зазначити правові підстави);
- інформацію щодо доведення позивача до відмова щодо бойового розпорядження командира від 27.04.2022 року та 16.06.2022 року прибути до нового місця дислокації (письмове підтвердження);
- повідомлення до ДБР відносно позивача, здійснені відповідачами;
- матеріали службового розслідування здійсненого відносно позивача (за наявності) та інші докази щодо суті спору.
04.12.2023 року Військова частина НОМЕР_1 Регіонального управління Сил територіальної оборони « ІНФОРМАЦІЯ_1 » долучили додаткові докази по справі, та подали клопотання про продовження строку на виконання вимог ухвали суду від 10.11.2023 року про витребування доказів.
Витребувано повторно у Військової частини НОМЕР_1 Регіонального управління Сил територіальної оборони « ІНФОРМАЦІЯ_1 » та Військової частини НОМЕР_2 Регіонального управління Сил територіальної оборони « ІНФОРМАЦІЯ_1 » належним чином засвідчені копії таких документів, зокрема:
- відомості щодо проходження позивачем військової служби (накази, тощо);
- журнал реєстрації рапортів та заяв», «Книги реєстрації вхідної кореспонденції», «Книги реєстрації вихідної кореспонденції» -
- відомості щодо отримання/неотримання рапорта від 28.07.2022р. солдата в/ч НОМЕР_1 ОСОБА_1 (надати письмову інформацію);
- рапорт від 09.05.2022р. солдата ОСОБА_1 ;
- листи/рішення (відмови/характеристика, тощо) здійснені командиром на рапорт позивача від 09.05.2022 року;
- письмову згоду №341/22/7 від 27.07.2022 року командира про переведення позивача;
- листи/відповіді/рішення відповідачів на рапорт позивача від 28.07.2022 року;
- акт №ВПЗ 107 від 29.9.2022 року;
- рапорт позивача від 06.10.2022 року із відповідною письмовою згодою позивача;
- відомості/інформацію щодо розгляду рапорта позивача від 06.10.2022 року, отриманого відповідачем 11.10.2022 року;
- відомості/інформацію щодо підставі невидачі в/ч НОМЕР_1 солдату ОСОБА_1 військового квитка з 01.03.2022р. по 05.06.2022р. (зазначити правові підстави);
- інформацію щодо доведення позивача до відмова щодо бойового розпорядження командира від 27.04.2022 року та 16.06.2022 року прибути до нового місця дислокації (письмове підтвердження);
- повідомлення до ДБР відносно позивача, здійснені відповідачами; - матеріали службового розслідування здійсненого відносно позивача (за наявності) та інші докази щодо суті спору.
У відповідності до приписів статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
У відповідності до вимог ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.
Отже, рішення у цій справі приймається судом 15.01.2024 року, тобто у межах строку встановленого ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що наказом ТВО командира в/ч НОМЕР_1 №64 від 06.04.2022р. позивача, як добровільно мобілізовану було зараховано на посаду бухгалтера ФЕС в/ч НОМЕР_1 .
Позивач зазначає, що внаслідок бездіяльності відповідача 2, слідчих ТУ ДБР у м.Полтава та органу прокуратури було створено умови для переслідування позивача та військовослужбовців розвідувального взводу в/ч НОМЕР_1 , як заявників та свідків, шляхом відібрання у них зброї, заволодіння їхнім майном і його пошкодження, висунення надуманих вимог, незаконних дій за вказівками майора ОСОБА_2 із винесенням ним ряду незаконних наказів та розпоряджень.
У той же час позивачу та військовослужбовцям розвідувального взводу в/ч НОМЕР_1 за їхнім зверненням, як мобілізованим особам, - не було видано військового квитка - основного документа військовослужбовця СТрО ЗСУ - із посиланням на відсутність бланків.
Надалі, вказує, що у зв`язку зі зверненням позивача та військовослужбовців розвідувального взводу вчА 7407 за судовим захистом до Дніпропетровського окружного адміністративного суду посадові особи відповідача 1 та відповідача 2 спільно створили «заднім числом» витяг з наказу № 27 від 17.04.2022 року про начебто призначення майора ОСОБА_2 на посаду ТВО командира в/ч НОМЕР_1 та подали його до вказаного суду.
Вказує, що для уникнення можливості подальшого чинення на неї тиску як на заявника, свідка (визнаної у-подальшому потерпілим) у кримінальних провадженнях, позивач 09.05.2022р. звернулася із рапортом про переведення у 129 бригад у СТРО.
Однак майон ОСОБА_2 , діючи з мотивів особистої помсти, склав негативну службову характеристику відносно позивача та відмовив командира цієї частини у наданні письмової згоди.
Враховуючи таку протидію, позивач спільно з іншими військовослужбовцями в/ч НОМЕР_1 попередньо отримала письмову згоду №341/22/7 від 27.07.2022р. командира в/ч НОМЕР_3 про її переведення та додав її до свого рапорту про переміщення для участі в бойових діях у складі НОМЕР_4 ОМБр ЗСУ.
Зазначає, що цей рапорт позивач спільно із іншими військовослужбовцями в/ч НОМЕР_1 28.07.2022р. направила засобами поштового зв`язку на поштову адресу в/ч НОМЕР_2 , як відомої адреси знаходження вищестоящого командира відповідача 1.
Проте, позивач зазначає, що відповідач 2 штучно створив умови для повернення рапорту позивача - після відкриття і ознайомлення зі змістом - здав відправлення до відділення зв`язку для повернення, що було встановлено актом ВПЗ 107 від 29.09.2022року.
Однак, позивач зазначає, що на день цієї позовної заяви, відповідачі 1,2 в межах своїх повноважень не розглянули рапорт від 28.07.2022р. позивача про переміщення до в/ч НОМЕР_3 ( НОМЕР_4 ОМБр) ЗСУ для участі в бойових діях та не передали його до третьої особи для спрямування до штабу Командувача Сил ТрО ЗСУ із необхідними документами, чим фактично протидіють його подальшому просуванню для вирішення у Генеральному штабі ЗСУ.
Також, вказує, що жоден із відповідачів 1,2 не повідомив позивача про результати розгляду ним рапорту.
Крім того, відповідачі 1,2, станом на день звернення до суду із цією позовною заявою, ухиляються від вирішення питання про видачу позивачу військового квитка із відповідними відмітками.
Таким чином, позивач вказує, що вона як військовослужбовець в/ч НОМЕР_1 , потребує судового захисту особистих немайнових прав, що порушуються протягом тривалого часу, у зв`язку із чим вона звернулася до суду із цією позовною заявою.
ІІІ. ДОВОДИ ВІДПОВІДАЧА 1
Відповідачем 1 подано відзив на позовну заяву позивача, у якому зазначено про те, що військовослужбовець бухгалтер фінансово-економічної служби військової частини НОМЕР_1 солдат ОСОБА_1 була зарахована до військової частини НОМЕР_1 з 06.04.2022 року.
Вказують, що її безпосереднім начальником був помічник командира з фінансово-економічних питань - начальник фінансово-економічної служби військової частини НОМЕР_1 лейтенант ОСОБА_3
20.05.2022 року безпосереднім начальником позивачки позивачці було доведене бойове розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 № 128 від 27.04.2022 року прибути до нового місця дислокації військової частини НОМЕР_1 в АДРЕСА_1 .
Відповідач 1 вказує, що це розпорядження позивач не виконала, чим вчинила дисциплінарне правопорушення, яке має ознаки кримінального злочину передбаченого частиною 4 статті 407 Кримінального кодексу України.
16.06.2022 року позивачу було повторно доведене розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 № від 16.06.2022 року прибути в строк до 19.06.2022 року до 19.00 прибути до місця дислокації військової частини НОМЕР_1 в АДРЕСА_1 .
Вказують, що таке розпорядження позивач також не виконала, чим вдруге вчинила дисциплінарне правопорушення, яке має ознаки кримінального злочину передбаченого частиною 4 статті 407 Кримінального кодексу України.
До цього часу позивач на службу не з`явилась.
За фактами вчинення позивачем зазначених правопорушень командиром військової частини НОМЕР_1 були надіслані повідомлення до Державного бюро розслідування та Дніпропетровської спеціалізованої прокуратури у військовій і оборонній сфері, якою відкриті кримінальні провадження.
Щодо військового квитка відповідач 1 зазначає про те, що обов`язку щодо оформлення військового квитка військовослужбовцю військовою частиною законодавство України не містить.
Щодо переміщення, вказують про таке.
Відповідно до пункту 110 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 року №1153/2008 (далі - Положення) встановлено, що переміщення осіб рядового складу, сержантського та старшинського складу за наявності обґрунтованих підстав з урахуванням висновків атестування, рекомендацій їх безпосередніх і прямих начальників здійснюється на підставі клопотань командирів (начальників), які порушили питання про переміщення, здійснюється:
між видами Збройних Сил України та військовими частинами, які підпорядковані начальникам структурних підрозділів Генерального штабу Збройних Сил України, - наказом Головнокомандувача Збройних Сил України. У період дії - воєнного стану таке переміщення здійснюється наказом начальника Генерального штабу Збройних Сил України.
Викладена норма обумовлює, що клопотанню командира військової частини НОМЕР_1 командиру військової частини НОМЕР_2 про переміщення позивача мало передувати атестування та рекомендації безпосередніх і прямих начальників. Окрім того, клопотання про переміщення вчиняється командиром за наявності обґрунтованих підстав передбачених законодавством, а за їх відсутності - на власний розсуд.
Враховуючи що військова частина НОМЕР_3 належить до Сухопутних сил Збройних Сил України, а військова частина НОМЕР_1 - до Сил територіальної оборони Збройних Сил України, переміщення між цими частинами здійснюється за наказом начальника Генерального штабу Збройних Сил України.
Переміщення військовослужбовця, який не перебуває в частині, самовільно залишивши її, за рапортом який направлений поштовим зв`язком, без письмового погодження та рекомендації безпосереднього командира не передбачено законодавством України.
Отже, рапорт поданий з порушенням порядку не підлягає розгляду.
Таким чином, відповідач 1 вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 , що заявлені нею у цій справі, є необґрунтованими та безпідставними.
ІV. ДОВОДИ ВІДПОВІДАЧА 2
Відповідачем 2 подано відзив на позовну заяву позивача, у якому зазначено про те, що військовослужбовець бухгалтер фінансово-економічної служби військової частини НОМЕР_1 солдат ОСОБА_1 була зарахована до військової частини НОМЕР_1 з 06.04.2022 року її безпосереднім начальником був помічник командира з фінансово-економічних питань - начальник фіиансово-економічної служби військової частини НОМЕР_1 лейтенант ОСОБА_3
20.05.2022 року безпосереднім начальником, позивачці було доведене бойове розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 № 128 від 27.04.2022 року прибути до нового місця дислокації військової частини НОМЕР_1 в АДРЕСА_1 .
Вказане розпорядження позивач не виконала, чим вчинила дисциплінарне правопорушення, яке мас ознаки кримінального злочину передбаченого частиною 4 статті 407 Кримінального кодексу України.
16.06.2022 року позивачу було повторно доведене розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 від 16.06.2022 прибути в строк до 19.06.2022 року до 19.00 прибути до місця дислокації військової частини НОМЕР_1 в АДРЕСА_1 .
Вказане розпорядження позивач не виконала, чим вдруге вчинила дисциплінарне правопорушення, яке має ознаки кримінального злочину передбаченого частиною 4 статті 407 Кримінального кодексу України.
Вказують, що до цього часу позивач на службу не з`явилась.
За фактами вчинення позивачем зазначених правопорушень командиром військової частини НОМЕР_1 були надіслані повідомлення до Державного бюро розслідування та Дніпропетровської спеціалізованої прокуратури у військовій і оборонній сфері, якою відкриті кримінальні провадження.
Щодо військового квитка вказують про те, що обов`язку щодо оформлення військового квитка військовослужбовцю військовою частиною законодавство України не містить.
Щодо переміщення зазначають про таке.
Відповідач 2 вказує, що військова частина НОМЕР_3 належить до Сухопутних сил Збройних Сил України, а військова частина НОМЕР_1 - до Сил територіальної оборони Збройних Сил України, переміщення між цими частинами здійснюється за наказом начальника Генерального штабу Збройних Сил України.
Переміщення військовослужбовця, який не перебуває в частині, самовільно залишивши її, за рапортом який направлений поштовим зв`язком, без письмового погодження та рекомендації безпосереднього командира не передбачено законодавством України.
Рапорт поданий з порушенням порядку не підлягає розгляду.
Враховуючи наведене просили у задоволенні позовних вимог відмовити через їх необґрунтованість та безпідставність.
V. ПОЯСНЕННЯ ТРЕТЬОЇ ОСОБИ
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11.09.2023 року провадження у справі відкрито та справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами в порядку положень ст. 262 КАС України.
Також, цією ухвалою суду від 11.09.2023 року, третій особі було запропоновано надати пояснення по справі.
Станом на 15.01.2024 року від третьої особи письмові пояснення по справі не надали, хоча третя особа 1 повідомлялася судом належним чином згідно з положень КАС України, що також підтверджується матеріалами справи.
VІ.ОБСТАВИНИ СПРАВИ ТА ЗМІСТ СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН
Суд, дослідив матеріали справи, з`ясував всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та відзив, оцінив докази, які мають значення для розгляду і вирішення позову по суті, проаналізував застосування норм матеріального та процесуального права, встановив таке.
Згідно матеріалів справи, відповідно до витягу із наказу командира ВЧ НОМЕР_1 (по стройовій частині) ОСОБА_4 від 06.04.2022 року №64, старшого солдата ОСОБА_1 було зараховано в списки частини та призначено бухгалтером фінансово-економічної служби до 232 окремого батальйону територіальної оборони НОМЕР_7 окремої бригади територіальної оборони Регіонального управління Сил територіальної оборони " ІНФОРМАЦІЯ_1 ", ВОС-900025А, шпк "старший солдат".
20.05.2022 року начальником позивача, ОСОБА_4 було доведене бойове розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 №128 від 27.04.2022 прибути до нового місця дислокації військової частини НОМЕР_1 в АДРЕСА_1 .
Вказане розпорядження позивачем виконано не було.
22.05.2022 року наказом ТВО командира ВЧ НОМЕР_1 ОСОБА_4 "Про призначення службового розслідування" №143-1 призначено службове розслідування за фактом самовільного залишення ВЧ НОМЕР_1 , солдатом ОСОБА_1
30.05.2022 року наказом командира ВЧ НОМЕР_1 ОСОБА_2 "Про результати службового розслідування" №212/1 ОСОБА_1 оголошено сурову догану. Позбавлено ОСОБА_1 додаткової винагороди за травень 2022 року, позбавлено 100% премії за травень 2022 року.
Згідно витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 05.06.2022 року №109 вбачається: «Фінансово - економічній службі тимчасово призупинити виплати по всім видам нарахувань військової частини НОМЕР_1 по факту СЗЧ. Відповідно до Інструкції про порядок проведення службового розслідування у Збройних Силах України затвердженої наказом Міністра оборони України від 15.03.2004 № 82 провести службове розслідування за фактом самовільного залишення військової частини НОМЕР_1 по таким військовослужбовцям:
1. Старший сержант ОСОБА_5 головний сержант розвідувального взводу військової частини НОМЕР_1 ;
2. Солдат ОСОБА_6 розвідник-кулеметник 1 розвідувального відділення розвідувального взводу військової частини НОМЕР_1 ;
3. Старший солдат ОСОБА_7 розвідник-радіотелефоніст 1 розвідувального відділення розвідувального взводу військової частини НОМЕР_1 ;
4. Солдат ОСОБА_8 старший розвідник 2 розвідувального відділення розвідувального взводу військової частини НОМЕР_1 ;
5. Солдат ОСОБА_1 бухгалтер фінансово- економічної служби військової частини НОМЕР_1 .
Начальнику логістики - заступнику командира батальйона: зняти з усіх видів забезпечення військовослужбовця».
Цей наказ підписаний ТВО командир військової частини НОМЕР_1 капітаном ОСОБА_9 .
16.06.2022 позивачу повторно доведене розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 від 16.06.2022 року прибути в строк до 19.06.2022 року до 19,00 прибути до місця дислокації військової частини НОМЕР_1 в АДРЕСА_1 .
Вказане розпорядження позивачем виконано не було.
27.06.2022 року наказом командира ВЧ НОМЕР_1 ОСОБА_2 "Про призначення службового розслідування" №209/1 призначено службове розслідування щодо встановлення обставин невиконання наказу солдатом ОСОБА_1
27.07.2022 року наказом командира ВЧ НОМЕР_1 ОСОБА_2 "Про результати службового розслідування" №218/140822 ОСОБА_1 оголошено сурову догану. Позбавлено ОСОБА_1 100% додаткової винагороди за червень 2022 року.
28.07.2022 року позивач звернулась до командира в/ч НОМЕР_1 із письмовим рапортом, у якому просить для подальшого проходження військової служби за контрактом та участі в бойових діях по захисту Батьківщини у складі НОМЕР_4 ОМПБр (в/ч НОМЕР_3 ) клопотання про переміщення її, згідно з письмовою згодою №341/22/7 від 27.07.2022 року командира військової частини НОМЕР_3 полковника ОСОБА_10 на посаду ОПЕРАТОРА-ТОПОГЕОДЕЗИСТА 2 РАДІОЛОКАЦІЙНОЇ СТАНЦІЇ НАЗЕМНОЇ АРТИЛЕРІЙСЬКОЇ РОЗВІДКИ РАДІОЛОКАЦІЙНОГО ВЗВОДУ БАТАРЕЇ УПРАВЛІННЯ І АРТИЛЕРІЙСЬКОЇ РОЗВІДКИ ВІЙСЬКОВОЇ ЧАСТИНИ НОМЕР_3 , ВОС674543А, шик «солдат», посадовий оклад - 2730 гривень.
До рапорту додано письмова згода на 1 аркуші.
Клопотання щодо видачі військового квитка на ім`я позивача, вказаний рапорт не містить.
Згідно матеріалів справи, вказаний рапорт позивачем було направлено поштою, про що свідчить наявне в матеріалах справи поштове відправлення Укрпошти, яке долучено позивачем до матеріалів справи.
Окрім того, 20.09.2022 року вказаний рапорт позивача від 28.07.2022 року щодо її переміщення, який скореговано до командира в/ч НОМЕР_1 , було відправлено також і на адресу відповідача 2, в/ч НОМЕР_2 , що також підтверджується поштовим відправлення Укрпошти, копія якого міститься в матеріалах справи.
Доказів отримання вказаного рапорта відповідачем 1,2 матеріали справи не містять.
При цьому, у відзиві на позовну заяву відповідач 1 та відповідач 2 не заперечували щодо подання до них позивачем цього рапорту від 28.07.2022 року, та вказали, що рапорт позивачем, на їх думку, був поданий з порушенням порядку, а тому , вважають, що такий рапорт не підлягає розгляду.
Отже, фактично рапорт позивача від 28.07.2022 року по суті розглянуто не було ні відповідачем 1, ні відповідачем 2.
10.09.2022 року наказом командира ВЧ НОМЕР_1 ОСОБА_2 №207 від 10.09.2022 року згідно підпункту 14 пункту 116 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 (зі змінами) у зв`язку з відсутністю військовослужбовців понад десять діб, з метою доукомплектування посад у військовій частині та якісного використання кадрового потенціалу рядового та сержантського складу, УВІЛЬНЕНО від займаних посад і ЗАРАХУВАНО у розпорядження КОМАНДИРА ВІЙСЬКОВОЇ ЧАСТИНИ НОМЕР_2 , УТРИМАНО в списках особового складу військової частини НОМЕР_1 солдата ОСОБА_11 , 2001 р.н. бухгалтера фінансово-економічної служби, НОМЕР_8 окремого батальйону територіальної оборони НОМЕР_7 окремої бригади територіальної оборони Регіонального управління Сил територіальної оборони " ІНФОРМАЦІЯ_1 "; ІПН НОМЕР_9 . Підстава: витяг із наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по особовому складу) від «10» вересня 2022 року № 2/112-рс.
Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача 1,2 щодо неналежного розгляду її рапорту, ненадання відповіді на вказаний рапорт від 28.07.2022 року, позивач звернулась до суду із цим позовом за захистом своїх порушених прав.
Отже, цей спір виник в результаті нездійснення розгляду відповідачем 1,2 рапорту позивача від 28.07.2022 року.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, доводам позивача, викладеним в позовній заяві, та доводам відповідача, викладених в відзиві на позов, суд врахував такі норми чинного законодавства, які діяли на момент виникнення спірних правовідносин, та релевантні їм джерела права.
VІІ. ПРАВОВЕ РЕГУЛЮВАННЯ СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН
За приписами частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Розділом ІІ Конституції України передбачені основоположні права, свободи та обов`язки людини і громадянина. Зокрема, статтею 65 Конституції України встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Згідно з пунктом 20 частини першої статті 106 Конституції України передбачено, що Президент України приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлення єдиної системи їх соціального та правового захисту, гарантування військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливих умов для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулювання відносин у цій галузі, визначено Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 № 2011-XII (далі Закон №2011-XII).
Відповідно до частини 1 статті 1 Закону №2011-XII, соціальний захист військовослужбовців-діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Відповідно до ст. 1 Закону України від 21.10.1993 №3543-XII «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (далі - Закон №3543-XII) мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.
Цією ж статтею Закону №3543-XII визначено, що особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Статтею 1 Закону України від 06.12.1991 року №1932-XII «Про оборону України» (далі Закон №1932-XII), передбачено, що воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози та забезпечення національної безпеки, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.
Указом Президента України від 14 березня 2022 року №133/2022 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 15 березня 2022 року № 2119-IX, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб.
Указом Президента України від 18 квітня 2022 року № 2593/2022 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 21 квітня 2022 року №2212-IX, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 квітня 2022 року строком на 30 діб.
Указом Президента України від 17 травня 2022 року № 341/2022 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", затвердженого Законом України від 22 травня 2022 року №2263-ІХ, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб.
Указом Президента України від 12 серпня 2022 року № 573/2022 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", затвердженого Законом України від 15 серпня 2022 року №2500-IX, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 23 серпня 2022 року строком на 90 діб.
Указом Президента України від 7 листопада 2022 року № 757/2022 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", затвердженого Законом України від 16 листопада 2022 року №2738-IX, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 21 листопада 2022 року строком на 90 діб.
Указом Президента України від 6 лютого 2023 року №58/2023 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", затвердженого Законом України від 07 лютого 2023 року №2915-IX, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 19 лютого 2023 року строком на 90 діб.
Станом на зараз воєнний стан в країні продовжено.
Згідно з ч.9 ст.1 Закону України від 25.03.1992 року №2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі Закон №2232-XII) щодо військового обов`язку громадяни України поділяються на такі категорії: військовозобов`язані - особи, які перебувають у запасі для комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави.
Відповідно до ч. 12 ст. 2 Закону №2232-XII, громадяни України, які приписуються до призовних дільниць, направляються для підготовки до військової служби, особи, які призиваються або приймаються на військову службу, приймаються на службу у військовому резерві, та військовозобов`язані, призначені для комплектування посад за відповідними військово-обліковими спеціальностями під час проведення мобілізації, проходять обов`язковий медичний огляд. Порядок проходження медичного огляду затверджується Міністерством оборони України та центральними органами виконавчої влади, які відповідно до закону здійснюють керівництво військовими формуваннями, за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я. Перелік військово-облікових спеціальностей затверджується Міністерством оборони України.
За нормами статті 12 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України» від 24.03.1999 № 548-XIV, про все, що сталося з військовослужбовцем і стосується виконання ним службових обов`язків, та про зроблені йому зауваження військовослужбовець зобов`язаний доповідати своєму безпосередньому начальникові, крім тих обставин, щодо надання яких є пряма заборона у законі (таємниця сповіді, лікарська таємниця, професійна таємниця захисника, таємниця нарадчої кімнати тощо).
Із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника (стаття 14 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України).
Відповідно до пункту 2.1.6 Інструкції з діловодства у Збройних Силах України, затвердженої наказом Генерального штабу Збройних Сил України 07.04.2017 №124, (далі Інструкція з діловодства у Збройних Силах України), рапорт (заява) - письмове звернення військовослужбовця (працівника) до вищої посадової особи з проханням (надання відпустки, матеріальної допомоги, поліпшення житлових умов, переведення,- звільнення тощо) чи пояснення особистого характеру.
Також згідно з пунктом 3.11.6 Інструкції з діловодства у Збройних Силах України, документи, в яких не зазначено строк виконання, повинні бути виконані не пізніше ніж за 30 календарних днів із моменту реєстрації документа у військовій частині (установи), до якої надійшов документ.
VІІІ. ОЦІНКА СУДУ
З матеріалів справи вбачається, що цей спір виник в результаті нездійснення розгляду відповідачем 1,2 рапорту позивача від 28.07.2022 року.
Відповідач 1,2 в ході судового розгляду справи факт отримання рапорту позивача від 28.07.2022 року не заперечували, натомість зазначили, що рапорт поданий позивачем - з порушенням відповідного порядку, тому не підлягає розгляду.
В обґрунтування таких мотивів, відповідач 1,2 вказує, що клопотання командира військової частини НОМЕР_1 командиру військової частини НОМЕР_2 про переміщення позивача мало передувати атестування та рекомендації безпосередніх і прямих начальників. Клопотання про переміщення вчиняється командиром за наявності обґрунтованих підстав передбачених законодавством, а за їх відсутності - на власний розсуд. Враховуючи що військова частина НОМЕР_3 належить до Сухопутних сил Збройних Сил України, а військова частина НОМЕР_1 - до Сил територіальної оборони Збройних Сил України, переміщення між цими частинами здійснюється за наказом начальника Генерального штабу Збройних Сил України. Переміщення військовослужбовця, який не перебуває в частині, самовільно залишивши її, за рапортом який направлений поштовим зв`язком, без письмового погодження та рекомендації безпосереднього командира не передбачено законодавством України.
Враховуючи наведене, відповідач 1,2 вказують про те, що рапорт поданий позивача з порушенням порядку, та відповідно, на їх думку, розгляду не піддягає.
Слід вказати, що судом, під час розгляду справи було неодноразову витребувано ухвалою суду у відповідача 1,2, зокрема:
- листи/відповіді/рішення відповідачів на рапорт позивача від 28.07.2022 року.
Однак, витребувані судом докази, відповідачами надані так і не були.
При цьому, одним із мотивів нерозгляду рапорта позивача від 27.07.2022 року відповідачі зазначають про те, що він поданий з порушенням відповідного порядку, тому не підлягає розгляду.
Частиною 2 статті 2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Застосовуючи вищевказані положення законодавства до обставин справи суд зазначає, що рапорт як офіційна форма звернення військовослужбовця до вищої посадової особи передбачає його опрацювання та надання відповіді по суті порушених в ньому питань.
Такий строк визначено в п. 3.11.6 Інструкції з діловодства у Збройних Силах України як загальний строк для опрацювання документів, які були зареєстровані військовою частиною.
За обставин цієї справи відповідач 1,2 факт отримання рапорту позивача від 28.07.2022 року фактично визнав, водночас жодної письмової відповіді на означений рапорт позивача відповідачем 1,2 надано не було.
З огляду на зазначене, суд вбачає неправомірну бездіяльності відповідача 1,2 щодо нездійснення належного розгляду рапорту позивача від 28.07.2022 року.
Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідачів усунути перешкоди подальшому руху спірного рапорту до Регіонального управління Сил ТрО «Схід» та штабу Командувача Сил ТрО ЗСУ, суд зазначає про таке.
У юриспруденції дискреційні повноваження визначаються як право голови держави, уряду, інших посадовців в органах державної влади у разі ухвалення рішення з питання, віднесеного до їх компетенції, діяти за певних умов на власний розсуд у рамках закону. А в Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи вказано, що адміністративний орган може здійснювати «дискреційні повноваження», користуючись певною свободою розсуду у разі ухвалення будь-якого рішення. Такий орган в силу (за) наявності у нього дискреційних повноважень може вибирати з декількох варіантів припустимих рішень той, який він вважає найбільш відповідним у даному випадку. За цього надано рекомендацію судам не втручатися у дискреційні повноваження державних органів.
Дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають у застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень. У більш звуженому розумінні дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчиняти конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними). Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 21 травня 2013 року № 21-87а13.
Прийняття рішень по суті рапорту є виключним повноваженням посадової особи, яка уповноважена на розгляд такого рапорту, в той час як суд уповноважений на перевірку дотримання законодавства під час реалізації відповідної владної компетенції відповідачем.
У зв`язку з цим, суд не вбачає підстав для втручання у владні повноваження відповідача щодо прийняття рішення по суті рапорту та зобов`язання відповідача 1,2 усунути перешкоди подальшому руху спірного рапорту до Регіонального управління Сил ТрО «Схід» та штабу Командувача Сил ТрО ЗСУ, оскільки такі дії являтимуть собою перебирання та підміну компетенції відповідачів.
Водночас, перевіряючи законність дій відповідача 1,2 в цій справі судом встановлено факт неприйняття в/ч НОМЕР_1 рішення по суті рапорту в цілому, тобто усунення від реалізації своєї компетенції, що не відповідає вказаним положенням законодавства та є протиправним.
Однак, за відсутності рішення по суті рапорту суд позбавлений можливості оцінити законність такого рішення та, відповідно, зобов`язати відповідача вчинити певні дії, які за змістом були б одним з варіантів прийняття рішення по суті рапорту.
У адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідач 1,2 як суб`єкт владних повноважень не довів правомірності своїх дій. Натомість, позивачем доведено та підтверджено належними доказами обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги у цій частині.
Таким чином, з метою ефективного захисту прав позивача, суд вважає за необхідне зобов`язати відповідача 1,2 розглянути рапорт від 28.07.2022р. старшого солдата ОСОБА_1 та повідомити ОСОБА_1 про результати розгляду рапорту від 28.07.2022 року.
Щодо вимог позивача в частині визнання неправомірною бездіяльністю в/ч НОМЕР_1 , в/ч НОМЕР_5 - невидачу як мобілізованому ст. солдату ОСОБА_1 військового квитка із необхідними відмітками та відповідно зобов`язання в/ч НОМЕР_1 , в/ч НОМЕР_2 видати старшому солдату ОСОБА_1 військовий квиток із необхідними відмітками, слід зазначити про таке.
Відповідно Положення про військовий квиток осіб рядового, сержантського і старшинського складу, затвердженого Указом Президента України від 30.12.2016 №582/2016 військові квитки видаються районними (об`єднаними районними), міськими (районними у містах, об`єднаними міськими) територіальними центрами комплектування та соціальної підтримки.
Крім того, виготовлений квиток може бути виданий після розгляду рапорту від 28.07.2022 року.
Щодо позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суд дійшов такого висновку.
Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (стаття 1174 Цивільного кодексу України).
Статтею 23 Цивільного кодексу України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані у постанові Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі №464/3789/17. Зокрема, у зазначеній справі суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним з ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік і стан здоров`я потерпілого.
У цьому у випадку позивачем не надано жодних доказів заподіяння їй душевних страждань, зокрема, доказів погіршення здоров`я або настання інших втрат немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, що настали внаслідок дій або бездіяльності відповідача 1,2.
Позивач жодним чином не обґрунтовує розмір відшкодування моральної шкоди в солідарному розмірі по 20,00 грн., з кожного відповідача та не довів належними та достатніми доказами факт заподіяння йому моральної шкоди, настання тих негативних наслідків, про які він вказує, та причинного зв`язку між ними та оскаржуваною бездіяльністю відповідача 1,2, тому суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди.
Виходячи із меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд робить висновок, що позовна заява є обґрунтованою та підлягає частковому задоволенню.
ІХ. ВИСНОВКИ СУДУ
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини четвертої статті 242 КАС України судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Ухвалюючи це судове рішення, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення «Серявін та інші проти України») та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.
Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України»(п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо.
Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України.
Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права, яка проявляється в рівності всіх перед законом, цілях і засобах, що обираються для їх досягнення.
Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід та неупередженість.
Положеннями частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною другою статті 2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно з частинами першою та другою статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.
Відповідно до частин першої, другої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Суд, відповідно до статті 90 КАС України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Отже, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позивачем обґрунтовані та доведені позовні вимоги у вказаній вище частині.
Оцінивши докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та, враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до відповідача-1: Військової частини НОМЕР_1 Регіонального управління Сил територіальної оборони « ІНФОРМАЦІЯ_1 », відповідача-2: Військової частини НОМЕР_2 Регіонального управління Сил територіальної оборони « ІНФОРМАЦІЯ_1 », третя особа: Регіональне управління Сил територіальної оборони «Схід» про визнання неправомірною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає, про таке.
Відповідно до пункту 12 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору, докази понесення ним інших судових витрат у справі відсутні, у зв`язку з чим розподіл судових витрат відповідно до ст. 139 КАС України не здійснюється.
Керуючись статтями 241-246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
УХВАЛИВ:
Адміністративний позов ОСОБА_1 до відповідача-1: Військової частини НОМЕР_1 Регіонального управління Сил територіальної оборони « ІНФОРМАЦІЯ_1 », відповідача-2: Військової частини НОМЕР_2 Регіонального управління Сил територіальної оборони « ІНФОРМАЦІЯ_1 », третя особа: Регіональне управління Сил територіальної оборони « ІНФОРМАЦІЯ_1 » про визнання неправомірною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.
Визнати неправомірною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Регіонального управління Сил територіальної оборони « ІНФОРМАЦІЯ_1 », Військової частини НОМЕР_2 Регіонального управління Сил територіальної оборони « ІНФОРМАЦІЯ_1 » щодо нездійснення розгляду рапорту від 28.07.2022 року старшого солдата ОСОБА_1 про переміщення її до в/ч НОМЕР_3 ( НОМЕР_4 ОМБр) ЗСУ для участі в бойових діях.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Регіонального управління Сил територіальної оборони « ІНФОРМАЦІЯ_1 », Військову частину НОМЕР_2 Регіонального управління Сил територіальної оборони « ІНФОРМАЦІЯ_1 » розглянути рапорт від 28.07.2022р. старшого солдата ОСОБА_1 та повідомити ОСОБА_1 про результати розгляду рапорту від 28.07.2022 року.
У іншій частині позовних вимог відмовити.
Розподіл судових витрат не здійснювати.
Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_9 ).
Відповідач 1: Військова частина НОМЕР_1 Регіонального управління Сил територіальної оборони « ІНФОРМАЦІЯ_1 » ( АДРЕСА_3 ).
Відповідач 2: Військова частина НОМЕР_2 Регіонального управління Сил територіальної оборони « ІНФОРМАЦІЯ_1 » ( АДРЕСА_3 ).
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення складено 15.01.2024 року.

Суддя В.В. Ільков