Справа № 120/13211/23
Суддя: Кузьмишин В.М.
Дата ухвалення: 2024-01-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/13211/23 Головуючий суддя 1-ої інстанції - Мультян Марина Бондівна Суддя-доповідач - Кузьмишин В.М.

17 січня 2024 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Кузьмишина В.М.

суддів: Сапальової Т.В. Сушка О.О. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Вінницького об`єднаного міського територіального центру комплектування та соціальної підтримки на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 02 жовтня 2023 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Вінницького об`єднаного міського територіального центру комплектування та соціальної підтримки про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

Описова частина.

Короткий зміст позовних вимог.

У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Вінницького об`єднаного міського територіального центру комплектування та соціальної підтримки, в якому просив визнати протиправними дії відповідача щодо відмови у наданні відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації; зобов`язати відповідача надати відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації з підстави, яка визначена частиною першою статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію".

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 02 жовтня 2023 року позовні вимоги задоволено.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погодившись із судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти постанову, якою у задоволенні позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не повністю з`ясовані обставини, що мають значення для справи, а рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відзив/заперечення на апеляційну скаргу.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечує щодо задоволення апеляційної скарги та зазначає, що на підставі частини першої статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" він не підлягає призову на військову службу під час мобілізації.

Рух справи у суді апеляційної інстанції.

Ухвалою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 04 грудня 2023 року відкрито апеляційне провадження у вищевказаній справі, справу призначено до судового розгляду в порядку письмового провадження.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Херсоні. Батьками ОСОБА_1 є: батько - ОСОБА_2 та мати - ОСОБА_3 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть, серії НОМЕР_1 від 04.03.1989.

Відповідно до довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААА №585958 від 22.05.2017 ОСОБА_3 встановлено безтерміново другу групу інвалідності.

Указом Президента України №69/2022 від 24.02.2022 «Про загальну мобілізацію» постановлено про оголошення та проведення загальної мобілізації на території Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Київської, Кіровоградської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, міста Києва.

23.05.2023 за вx. №121/457 до Вінницького ОМТЦК та СП надійшла заява позивача про надання йому відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації у зв?язку з наявністю у його матері 2 групи інвалідності.

За результатами розгляду заяви, відповідачем було встановлено право ОСОБА_1 на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації на підставі абзацу 11 частини першої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», що підтверджується витягом з протоколу засідання комісії з перевірки наявності прав громадян на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації від 06.06.2023 №7.

У зв?язку із набранням законної сили змін до абзацу 11 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», внесених Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо окремих питань, пов?язаних із проходженням військової служби під час дії воєнного стану» від 28.06.2023, відповідачем переглянуто документи надані позивачем для підтвердження наявності права на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації на підставі абзацу 11 частини першої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та запропоновано надати документи, які підтверджують відсутність інших працездатних осіб, зобов`язаних відповідно до закону утримувати матір, якій встановлена друга група інвалідності (лист Вінницького ОМТЦК та СП за вих. №5633 від 13.07.2023).

На виконання вимог Вінницького ОМТЦК та СП, позивачем додано до заяви від 23.05.2023 копії наступних документів, зокрема: свідоцтва про смерть батька, ОСОБА_2 ; висновку Лікарської консультативної комісії про наявність порушень функції організму, через які невиліковно хворі не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі; паспорта ОСОБА_4 (брата).

Розглянувши надані ОСОБА_1 документи на підтвердження наявності у нього права на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації на підставі частини першої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», комісією з перевірки наявності прав громадян на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації ІНФОРМАЦІЯ_3 встановлено відсутність у позивача права на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації. У примітках зазначено: не доведено відсутність інших працездатних осіб, зобов`язаних відповідно до закону утримувати матір, якій встановлена друга група інвалідності (витяг з протоколу від 04.08.2023 №16).

У листі від 07.08.2023 №6590 Вінницький ОМТЦК та СП вказав, що у цьому випадку є інші особи, які зобов`язані відповідно до закону утримувати матір позивача, якій встановлена друга група інвалідності.

Вважаючи дії відповідача щодо відмови у наданні відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі частини першої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» протиправними, позивач звернувся із даним позовом до суду.

Мотивувальна частина.

Приписами частини другої статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.1 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" №2232-ХІІ від 25.03.1992, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Військовий обов`язок включає підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

Від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом (ч. 5 ст. 1 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу").

Відповідно до ч.9 ст.1 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" щодо військового обов`язку громадяни України поділяються на такі категорії: допризовники - особи, які підлягають приписці до призовних дільниць; призовники - особи, приписані до призовних дільниць; військовослужбовці - особи, які проходять військову службу; військовозобов`язані - особи, які перебувають у запасі для комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави; резервісти - особи, які проходять службу у військовому резерві Збройних Сил України, інших військових формувань і призначені для їх комплектування у мирний час та в особливий період.

Частиною 10 статті 1 Закону України ст.1 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" передбачено, що громадяни України, які приписані до призовних дільниць або перебувають у запасі Збройних Сил України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України чи проходять службу у військовому резерві, зобов`язані: прибувати за викликом районного (об`єднаного районного), міського (районного у місті, об`єднаного міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки (далі - відповідні районні (міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки), Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, відповідного підрозділу Служби зовнішньої розвідки України для оформлення військово-облікових документів (посвідчень про приписку до призовних дільниць, військових квитків, тимчасових посвідчень військовозобов`язаних), приписки, проходження медичного огляду, направлення на підготовку з метою здобуття або вдосконалення військово-облікової спеціальності, призову на військову службу або на збори військовозобов`язаних та резервістів; проходити медичний огляд та лікування в лікувально-профілактичних закладах згідно з рішеннями комісії з питань приписки, призовної комісії або військово-лікарської комісії відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, закладів охорони здоров`я Служби безпеки України, а у Службі зовнішньої розвідки України - за рішенням керівників відповідних підрозділів або військово-лікарської комісії Служби зовнішньої розвідки України; проходити підготовку до військової служби, військову службу і виконувати військовий обов`язок у запасі; виконувати правила військового обліку, встановлені законодавством.

Резервісти зобов`язані прибувати до військової частини, в якій вони проходять службу у військовому резерві, за викликом командира цієї військової частини.

Згідно з ч.5 ст.2 Закону №2232, військова служба в Україні організовується з дотриманням конституційної вимоги про відокремлення церкви і релігійних організацій від держави.

Відповідно до ч.6 ст.2 Закону №2232 визначені види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

Відповідно до ч.9 ст.17 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", право на відстрочку від призову на строкову військову службу для здобуття освіти також мають громадяни України, які в рамках міжнародних договорів України навчаються у закладах освіти інших держав.

Статтею 1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" від 21.10.1993 № 3543-ХІІ визначено, що мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Статтею 22 Закону № 3543-ХІІ визначені обов`язки громадян щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації.

Разом з цим статтею 23 Закону № 3543-ХІІ передбачена відстрочка від призову на військову службу під час мобілізації.

Частиною 1 статті 23 Закону № 3543-ХІІ визначено, що не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані: заброньовані на період мобілізації та на воєнний час за органами державної влади, іншими державними органами, органами місцевого самоврядування, а також за підприємствами, установами і організаціями в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України; визнані в установленому порядку особами з інвалідністю або відповідно до висновку військово-лікарської комісії тимчасово непридатними до військової служби за станом здоров`я на термін до шести місяців (з наступним проходженням військово-лікарської комісії); жінки та чоловіки, на утриманні яких перебувають троє і більше дітей віком до 18 років; жінки та чоловіки, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років; жінки та чоловіки, опікуни, піклувальники, прийомні батьки, батьки-вихователі, які виховують дитину з інвалідністю віком до 18 років; жінки та чоловіки, опікуни, піклувальники, прийомні батьки, батьки-вихователі, які виховують дитину, хвору на тяжкі перинатальні ураження нервової системи, тяжкі вроджені вади розвитку, рідкісні орфанні захворювання, онкологічні, онкогематологічні захворювання, дитячий церебральний параліч, тяжкі психічні розлади, цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), гострі або хронічні захворювання нирок IV ступеня, дитину, яка отримала тяжку травму, потребує трансплантації органа, потребує паліативної допомоги, що підтверджується документом, виданим лікарсько-консультативною комісією закладу охорони здоров`я в порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, але якій не встановлено інвалідність; жінки та чоловіки, на утриманні яких перебуває повнолітня дитина, яка є особою з інвалідністю I чи II групи; усиновителі, опікуни, піклувальники, прийомні батьки, батьки-вихователі, на утриманні яких перебувають діти-сироти або діти, позбавлені батьківського піклування, віком до 18 років; зайняті

Особи з інвалідністю, а також особи, зазначені в абзацах четвертому - дванадцятому частини першої цієї статті, у зазначений період можуть бути призвані на військову службу за їхньою згодою і тільки за місцем проживання.

Відповідно до п. 11 ч. 1 ст. 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані, зокрема, особи, які мають дружину (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи, за умови, що такі особи з інвалідністю не мають інших працездатних осіб, зобов`язаних відповідно до закону їх утримувати.

Отже, зі змісту абз.11 ч.1 ст.23 Закону №3543-ХІІ вбачається, що особою мають бути дотримані дві обставини для відстрочки від призову під час мобілізації за вказаною підставою, а саме: 1) особа, має одного із своїх батьків із числа осіб з інвалідністю I чи II групи; 2) у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд.

У спірному випадку судом першої інстанції правильно встановлено та підтверджено матеріалами справи те, що відповідно до довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААА №585958 від 22.05.2017 ОСОБА_3 встановлено безтерміново другу групу інвалідності.

За висновком лікарської консультативної комісії КНП "ЦПМСД №3 м. Вінниця" від 16.09.2022 форми №080-4/о, ОСОБА_3 інвалід ІІ групи загального захворювання, має порушення функцій організму, через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися, і потребує соціального догляду на непрофесійній основі.

Відповідно до акту опиту сусідів від 17.08.2023 ОСОБА_1 проживає разом із своєю матір`ю за адресою реєстрації та здійснює за нею постійний догляд.

Крім того, з 01.04.2023 ОСОБА_1 перебуває на обліку в Управлінні соціального захисту населення (Правобережне) та отримує компенсацію за надання соціальних послуг з догляду на непрофесійній основі за невиліковно хворою, яка через порушення функцій організму не може самостійно пересуватися та самообслуговуватися - ОСОБА_3 , що підтверджується довідкою Управління соціального захисту населення (Правобережне) Департаменту соціальної політики Вінницької міської ради від 22.05.2023 №1224.

Тобто ОСОБА_1 є особою, яка на непрофесійній основі надає соціальні послуги з догляду за невиліковно хворою ОСОБА_3 та отримує за це компенсаційні виплати від держави в особі Управління соціального захисту населення (Правобережне) Департаменту соціальної політики Вінницької міської ради.

У такому випадку ОСОБА_1 зайнятий постійним доглядом за своєю матір`ю інвалідом ІІ групи, невиліковно хворою ОСОБА_3 , яка за висновком лікарської консультативної комісії КНП "ЦПМСД №3 м. Вінниця" від 16.09.2022 форми №080-4/о не може самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребує соціального догляду на непрофесійній основі.

Щодо доводів апеляційної скарги колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу, що у особи з інвалідністю ( ОСОБА_3 ) є двоє повнолітніх працездатних дітей: ОСОБА_1 (позивач) та ОСОБА_4 .

На підтвердження неможливості ОСОБА_4 утримувати свою матір позивачем надано копію паспорта громадянина Російської Федерації № НОМЕР_2 від 09.07.2013 - ОСОБА_4 . Проте відповідач зазначив, що вказаний паспорт громадянина Російської Федерації № НОМЕР_2 від 09.07.2013 - ОСОБА_4 належить до документів, які видані країною агресором, а тому не має юридичного значення.

Відповідно до статті 51 Конституції України повнолітні діти зобов`язані піклуватись про своїх непрацездатних батьків. Також відповідно до статті 202 Сімейного кодексу України повнолітні діти зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними та потребують матеріальної допомоги.

З огляду на зазначене конституційний обов`язок піклуватися та утримувати свою непрацездатну матір ОСОБА_3 покладено на її синів ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .

Проте, як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_3 потребує не лише піклування та утримання, а й постійного догляду, оскільки вона, як невиліковно хвора, інвалід ІІ групи, не може самостійно пересуватися та самообслуговуватися (встановлено висновком ЛКК), у зв`язку із чим їй надаються соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі ОСОБА_1 .

Однак ОСОБА_4 постійно проживає на території іншої держави та має її громадянство, тому і здійснювати такий догляд за своєю матір`ю не може.

Враховуючи встановлені судом обставини, колегія суддів приходить до висновку, що наявні підстави для задоволення позовних вимог.

Відповідно до частин першої - четвертої статті 242 КАС України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 77 КАСУ України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; крім того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Висновок за результатами розгляду апеляційної скарги.

Застосовуючи їх до обставин справи, колегія суддів дійшла висновку, що відповідач, відмовляючи позивачу у наданні відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, з підстави, яка визначена частиною першою статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", діяв не на підставі та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Інші доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

При цьому, надаючи оцінку доводам апеляційної скарги, судова колегія враховує, що згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

У п.58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Вінницького об`єднаного міського територіального центру комплектування та соціальної підтримки залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 02 жовтня 2023 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили в порядку та в строки, передбачені ст. 325 КАС України.

Головуючий Кузьмишин В.М.

Судді Сапальова Т.В. Сушко О.О.