Справа № 160/20987/23
Суддя: Конєва Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2024-01-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2024 рокуСправа №160/20987/23

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Конєвої С.О.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправною та скасування постанови №357801 від 05.04.2023р., -

ВСТАНОВИВ:

14.08.2023р. (згідно штемпеля поштового зв`язку) Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом до Державної служби України з безпеки на транспорті та просить:

- визнати протиправною та скасувати постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу від 05 квітня 2023 року №357801, що винесена в.о.начальника відділу державного нагляду (контролю) у Дніпропетровській області Державної служби України з безпеки на транспорті Слюсаренко Дмитром.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 16.03.2023р. посадовими особами відповідача було проведено рейдову перевірку (перевірку на дорозі) під час якої було виявлено порушення позивачем приписів ст.ст.34,48 Закону України «Про автомобільний транспорт» у сфері перевезення небезпечних вантажів, а саме: відсутність свідоцтва про допущення транспортного засобу DAF (номерний знак НОМЕР_1 ) та цистерни SCHWALM (номерний знак НОМЕР_2 ) до перевезення небезпечних вантажів про що був складений акт №355258. Позивач вказує, що він заперечує існування факту не надання водієм ТЗ відповідних згаданих свідоцтв до перевірки, оскільки водій вказаних ТЗ мав при собі свідоцтво № НОМЕР_3 від 11.01.2023р. на ТЗ НОМЕР_1 та свідоцтво № НОМЕР_4 від 14.12.2022р. на ТЗ НОМЕР_2 , а відповідно, міг їх пред`явити, проте, вони не запитувались до пред`явлення посадовими особами відповідача; акт перевірки №355258 був складений без відома та без участі водія, також і не було надано можливості водію надати відповідні свідоцтва та пояснення, тому позивач вважає, що згаданий акт складений зацікавленими особами відповідача, без підпису та пояснень водія, без використання засобів фото, відеофіксації процесу перевірки згідно до ст.6 згаданого Закону, що не може беззаперечно та поза розумним сумнівом підтвердити відсутність та не пред`явлення водієм до перевірки 16.03.2023р. вказаних свідоцтв про допущення ТЗ до перевезення небезпечних вантажів про що свідчить і правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду від 29.03.2023р. у справі №620/19132/21. Відтак, позивач вважає, що спірна постанова є протиправною та підлягає скасуванню, оскільки її винесено за відсутності належних, достатніх та беззаперечних доказів. У відповіді на відзив позивач посилається на ті ж самі обставини і підстави, що і у позові, додатково зазначив, що чинним законодавством, зокрема, Порядком №656 від 04.08.2018р. не передбачено, що свідоцтво № НОМЕР_3 від 11.01.2023р., яке пред`явлено було водієм під час перевірки, мало бути видано виключно перевізнику ФОП ОСОБА_1 , оскільки отримання такого свідоцтва має на меті засвідчити саме відповідність конструкції спеціалізованих транспортних засобів для перевезення небезпечних вантажів, а не відомості про те, яка особа це свідоцтво отримала (а.с.1-4, 51-53).

Ухвалою суду від 29.08.2023р. було відкрито провадження у даній адміністративній справі, призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами на 27.09.2023р. у відповідності до вимог ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України та зобов`язано, зокрема, відповідача надати відзив на позов та докази в обґрунтування відзиву з дотриманням вимог ст.ст. 162, 261 Кодексу адміністративного судочинства України; надати копію фіксації відеозапису спірної перевірки виходячи з вимог ч. 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України (а.с.15).

Наведена ухвала суду була отримана учасниками справи, у тому числі і відповідачем, засобами електронного зв`язку на їх електронні адреси, зазначені у позові, 01.09.2023р. об 11:55 год., що підтверджується електронним повідомленням, наявним у справі (а.с.17).

На виконання вищенаведеної ухвали суду, 08.09.2023р. через систему «Електронний суд» відповідачем був поданий відзив на позов, в якому останній просив відмовити у задоволенні позову позивачеві у повному обсязі посилаючись на те, що автомобільні перевізники при перевезенні вантажів мають забезпечити наявність у водія та пред`являти до перевірки, у разі, зокрема, перевезення небезпечних вантажів, свідоцтва про допущення транспортного засобу до перевезення певних небезпечних вантажів згідно до вимог ст.48 Закону України «Про автомобільний транспорт». Так, під час проведення перевірки 16.03.2023р., посадовими особами відповідача було виявлено порушення позивачем ст.ст.34,48 згаданого Закону, а саме: у водія відсутнє свідоцтво про допущення транспортного засобу до перевезення небезпечних вантажів, зокрема, ТЗ DAF з номерним знаком НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_1 , який був і автомобільним перевізником, водночас, водієм було надано до перевірки свідоцтво про допущення транспортного засобу до перевезення небезпечних вантажів на вказаний ТЗ №027034, що видане іншій особі ОСОБА_2 , тоді як у відповідності до п.27,28 Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з перевезення пасажирів, небезпечних вантажів та небезпечних відходів автомобільним транспортом, міжнародних перевезень пасажирів та вантажів автомобільним транспортом, які затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 02.12.2015р. №1001, використання транспортного засобу одночасно декількома ліцензіатами заборонено. Відтак, на думку відповідача, якщо позивач передав транспортний засіб іншому ліцензіату як ліцензійний засіб провадження господарської діяльності, то він не може використовувати даний ТЗ у своїй господарській діяльності, тому під час рейдової перевірки було встановлено, що у водія було відсутнє свідоцтво про допущення транспортного засобу до перевезення небезпечних вантажів щодо ТЗ DAF з номерним знаком НОМЕР_1 , видане саме позивачу, про що був складений акт від 16.03.2023р. №355258, відповідно, вважає, що оспорюване рішення ґрунтується на законі, доводи позову не підтверджують порушень в діях контролюючого органу, у зв`язку із чим оспорювана постанова прийнята у відповідності до вимог чинного законодавства, що також підтверджено і постановою Верховного Суду від 15.05.2019р. у справі №825/1496/17. Також представник відповідача вказав і на те, що повідомлення про розгляд справи від 23.03.2023р. на 05.04.2023р. було направлене на електронну пошту позивачеві та отримане ним 30.03.2023р., а тому позивач мав реальну можливість бути присутнім при такому розгляді справи (а.с.18-24, 36-41).

Згідно ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

У відповідності до вимог ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Ухвалою суду від 01.11.2023р. строк розгляду даної справи був продовжений у відповідності до ст.121 Кодексу адміністративного судочинства України до 20.12.2023р. (а.с.56).

Вказана ухвала суду учасниками справи була отримана засобами електронного зв`язку на їх електронні адреси 01.11.2023р. о 16:42 год., що підтверджується відповідним електронним повідомленням, наявним у справі (а.с.58).

Згідно довідок управління персоналом суду №267 від 12.12.2023р. та №270 від 14.12.2023р. суддя Конєва С.О. у період з 18.12.2023р. по 12.01.2024р. перебувала у щорічній відпустці (а.с.59).

Враховуючи викладене, рішення у даній справі приймається судом 15.01.2024р., тобто, у межах строку, визначеного ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України.

Із наявних в матеріалах справи документів судом встановлені наступні обставини у даній справі.

ОСОБА_1 04.02.2014р. зареєстрований як фізична особа-підприємець за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копію Виписки з ЄДРПОУ від 06.02.2014р. (а.с.6).

Згідно копії ТТН на відпуск нафтопродуктів (нафти) №РН-1125 від 16.03.2023р. встановлено, що 16.03.2023р. ФОП ОСОБА_1 як автомобільний перевізник, здійснював перевезення вантажу (Суміш вуглеводів. Бензино-лігроїнова фракція ТУ У 23.2-4:2009 УКТ ЗЕД 2709.00.90.00) ваговий, автомобілем державний номер НОМЕР_5 , причіп (цистерна) державний номер НОМЕР_2 (а.с.35).

16.03.2023р. о 18 год. 00 хвилин, на підставі направлення на рейдову перевірку (перевірку на дорозі) від 13.03.2023р. №014508, уповноваженими посадовими особами відповідача, на а/д Н-11, 78 км. +200 метрів, праворуч, було проведено перевірку додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час здійснення перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом та здійснено перевірку транспортного засобу: н/п причіп SCHWALM, номерний знак НОМЕР_2 ; марки DAF тягач, номерний знак НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_1 , під керуванням водія ОСОБА_3 за результатами якої був складений акт №355258 (а.с.8, 30-зворот).

За результатами проведеної вище перевірки було виявлено порушення ст.34 Закону України «Про автомобільний транспорт» - перевізник не забезпечив виконання вимог цього закону та інших законодавчих і нормативно-правових актів України у сфері перевезення небезпечних вантажів, а саме: відсутнє Свідоцтво про допущення транспортних засобів до перевезення, визначених небезпечних вантажів, чим порушено вимоги ст. 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» відповідальність за яке передбачена абз.3 ч.1 ст.60 згаданого Закону, що підтверджується змістом наведеного копії акту від 16.03.2023р. №355258 (а.с.8, 30-зворот).

Також зі змісту наведеної копії акту № 355258 від 16.03.2023р. видно, що у графі акту: «Пояснення водія про причини порушення» міститься інформація про те, що водій від пояснення відмовився (а.с.8, 30).

Повідомлення про розгляд справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт від 23.03.2023р. №18453/23/24-23 на 05.04.2023р. було отримане позивачем на його електронну пошту 30.03.2023р., що підтверджується змістом копії повідомлення та електронним повідомленням, наявними у справі (а.с.29-30).

На підставі зазначеного вище акту перевірки, відділом державного нагляду (контролю) у Дніпропетровській області Державної служби України з безпеки на транспорті було прийнято постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу №357801 від 05.04.2023р. за якою до ФОП ОСОБА_1 застосовано адміністративно-господарський штраф у сумі 17000 грн. згідно до абз.3 ч.1 ст.60 Закону України «Про автомобільний транспорт», що підтверджується змістом копії наведеної постанови (а.с.7,29).

Правомірність прийняття наведеної постанови №357801 від 05.04.2023р. про застосування до позивача адміністративно-господарського штрафу у сумі 17000 грн. є предметом спору у цій справі.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, проаналізувавши норми чинного законодавства України, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду і вирішення спору у сукупності з наданими доказами, суд приходить до висновку про відсутність обґрунтованих правових підстав для задоволення даного адміністративного позову, виходячи з наступного.

Засади організації та діяльності автомобільного транспорту врегульовані Законом України "Про автомобільний транспорт" (далі - Закон №2344).

За визначенням, наведеним у статті 1 Закону №2344, передбачено, що автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами.

Відповідно до положень статті 6 Закону №2344 передбачено, що реалізація державної політики у сфері автомобільного транспорту здійснюється через центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування.

Згідно з пунктом 1 Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 №103 (далі - Положення №103), Державна служба України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра інфраструктури і який реалізує державну політику з питань безпеки на наземному транспорті.

Відповідно до підпунктів 1, 3 пункту 4 Положення №103 визначено, що основними завданнями Укртрансбезпеки є, зокрема, реалізація державної політики з питань безпеки на автомобільному транспорті загального користування (далі - автомобільний транспорт), міському електричному, залізничному транспорті; здійснення державного нагляду (контролю) за безпекою на автомобільному, міському електричному, залізничному транспорті.

Підпунктами 2, 29 та 54 пункту 5 Положення №103 передбачено, що Укртрансбезпека відповідно до покладених на неї завдань, зокрема, здійснює державний нагляд (контроль) за додержанням вимог законодавства на автомобільному, міському електричному, залізничному транспорті; у випадках, передбачених законом, складає протоколи про адміністративні правопорушення, розгляд справи про адміністративні правопорушення і накладає адміністративні стягнення; проводить перевірки за додержанням суб`єктами господарювання, фізичними особами та юридичними особами вимог законодавства про транспорт.

Процедуру здійснення державного контролю за додержанням суб`єктами господарювання, які провадять діяльність у сфері автомобільного транспорту (далі - суб`єкти господарювання), вимог законодавства про автомобільний транспорт, норм та стандартів щодо організації перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом, наявністю дозвільних документів на виконання перевезень та відповідністю виду перевезень, відповідних ліцензій, визначено Порядком здійснення державного контролю на автомобільному транспорті, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.11.2006 № 1567 (далі - Порядок №1567).

Відповідно до пунктів 2,4, 12-16 Порядку №1567 встановлено, що рейдовим перевіркам (перевіркам на дорозі) підлягають усі транспортні засоби вітчизняних та іноземних автомобільних перевізників (далі - транспортні засоби), що здійснюють автомобільні перевезення пасажирів та вантажів на території України.

Рейдові перевірки (перевірки на дорозі) на автомобільному транспорті проводяться посадовими особами Укртрансбезпеки та її територіальних органів (далі - посадові особи) у форменому одязі, які мають відповідне службове посвідчення, направлення на рейдову перевірку (перевірку на дорозі) згідно з додатком 1-1, сигнальний диск (жезл) та індивідуальну печатку.

Рейдова перевірка (перевірка на дорозі) здійснюється на підставі щотижневого графіка.

Графік проведення рейдових перевірок (перевірок на дорозі) складається та затверджується керівником або заступником керівника Укртрансбезпеки або її територіального органу з урахуванням стану аварійності, періоду, що пройшов від попередньої перевірки, забезпечення належного рівня транспортного обслуговування в окремих регіонах, інформації про діяльність осіб, що незаконно надають послуги з перевезень, перевірки дотримання умов перевезень, визначених дозволом (договором) на перевезення, та інших обставин.

Рейдовою перевіркою (перевіркою на дорозі) є перевірка транспортних засобів автомобільних перевізників на всіх видах автомобільних доріг на маршруті руху в будь-який час з урахуванням інфраструктури (автовокзали, автостанції, автобусні зупинки, місця посадки та висадки пасажирів, стоянки таксі і транспортних засобів, місця навантаження та розвантаження вантажних автомобілів, зони габаритно-вагового контролю, інші об`єкти, що використовуються автомобільними перевізниками для забезпечення діяльності автомобільного транспорту) щодо додержання автомобільними перевізниками вимог законодавства про автомобільний транспорт.

Під час проведення рейдової перевірки (перевірки на дорозі) перевіряється виключно, зокрема, наявність визначених статтями 39 і 48 Закону документів, на підставі яких здійснюються перевезення автомобільним транспортом; виконання водієм інших вимог Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту та Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, інших нормативно-правових актів.

Рейдова перевірка (перевірка на дорозі) може проводитися однією посадовою особою Укртрансбезпеки.

У разі виявлення в ході перевірки транспортного засобу порушення законодавства про автомобільний транспорт посадовими особами, що провели перевірку, складається акт за формою згідно з додатком 3, що встановлено пунктом 21 Порядку №1567.

За приписами статті 34 Закону №2344 автомобільний перевізник повинен, зокрема, виконувати вимоги цього Закону та інших законодавчих і нормативно-правових актів України у сфері перевезення пасажирів та/чи вантажів.

Перелік документів, на підставі яких виконуються вантажні перевезення, визначений статтею 48 Закону №2344.

Так, частиною 1 цієї статті встановлено, що автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення.

Згідно із частиною другою статті 48 Закону №2344, визначено документи для здійснення внутрішніх перевезень вантажів:

- для автомобільного перевізника - документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством;

- для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.

У разі перевезення небезпечних вантажів крім документів, передбачених частиною другою цієї статті, обов`язковими документами також є:

- для автомобільного перевізника - ліцензія на надання відповідних послуг;

- для водія - свідоцтво про допущення транспортного засобу до перевезення певних небезпечних вантажів, свідоцтво про підготовку водіїв транспортних засобів, що перевозять небезпечні вантажі, письмові інструкції на випадок аварії або надзвичайної ситуації.

Відповідно до визначення, наведеного в ст. 1 Закону України «Про перевезення небезпечних вантажів» від 06.04.2000 №1644-ІІІ:

- небезпечний вантаж - речовини, матеріали, вироби, відходи виробничої та іншої діяльності, які внаслідок притаманних їм властивостей за наявності певних факторів можуть під час перевезення спричинити вибух, пожежу, пошкодження технічних засобів, пристроїв, споруд та інших об`єктів, заподіяти матеріальні збитки та шкоду довкіллю, а також призвести до загибелі, травмування, отруєння людей, тварин і які за міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за результатами випробувань в установленому порядку залежно від ступеня їх впливу на довкілля або людину віднесено до одного з класів небезпечних речовин;

- небезпечні речовини - речовини, віднесені до таких класів: клас 1 - вибухові речовини та вироби; клас 2 - гази; клас 3 - легкозаймисті рідини; клас 4.1 - легкозаймисті тверді речовини; клас 4.2 - речовини, схильні до самозаймання; клас 4.3 - речовини, що виділяють легкозаймисті гази при стиканні з водою; клас 5.1 - речовини, що окислюють; клас 5.2 - органічні пероксиди; клас 6.1 - токсичні речовини; клас 6.2 - інфекційні речовини; клас 7 - радіоактивні матеріали; клас 8 - корозійні речовини; клас 9 - інші небезпечні речовини та вироби.

Статтею 8 Закону №1644-ІІІ визначені права та обов`язки перевізника у сфері перевезення небезпечних вантажів, відповідно до яких перевізник небезпечних вантажів зобов`язаний, в тому числі у разі дорожнього перевезення розробити та погодити з органами Національної поліції маршрути і режими перевезення небезпечних вантажів; забезпечити своєчасний огляд транспортних засобів територіальними органами Міністерства внутрішніх справ України, та отримання відповідного свідоцтва про допуск до перевезення небезпечного вантажу.

Статтею 19 Закону №1644-ІІІ встановлені вимоги до транспортних засобів, якими перевозяться небезпечні вантажі.

Так, транспортні засоби, якими перевозяться небезпечні вантажі, повинні відповідати вимогам безпеки, охорони праці та екології, а також у встановлених законодавством випадках мати відповідне маркування і свідоцтво про допущення до перевезення небезпечних вантажів. У разі дорожнього перевезення небезпечних вантажів відповідність зазначеним вимогам транспортних засобів, обладнання, підготовки водіїв перевіряється територіальними органами Міністерства внутрішніх справ України з видачею відповідних свідоцтв про допуск до перевезення.

Відповідно до ст.20 цього Закону №1644-ІІІ встановлено, що перевезення небезпечних вантажів допускається за наявності відповідно оформлених перевізних документів, перелік і порядок подання яких визначається нормативно-правовими актами, що регулюють діяльність транспорту.

При цьому, відповідно до ст.16 цього Закону, до компетенції Міністерства внутрішніх справ України у сфері дорожнього перевезення небезпечних вантажів належить розроблення і затвердження за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері транспорту, нормативно-правових актів з питань дорожнього перевезення небезпечних вантажів.

Відповідно до визначеної ст.16 Закону №1644-ІІІ компетенції у сфері дорожнього перевезення небезпечних вантажів, Міністерством внутрішніх справ України виданий наказ від 04.08.2018 № 656, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 11 вересня 2018 р. за № 1041/32493, яким затверджені Правила дорожнього перевезення небезпечних вантажів (далі Правила); Порядок видачі та оформлення свідоцтв про допущення транспортних засобів до перевезення визначених небезпечних вантажів (далі Порядок №656).

З огляду на положення Закону №1644-ІІІ, вказані Правила дорожнього перевезення небезпечних вантажів і Порядок видачі та оформлення свідоцтв про допущення транспортних засобів до перевезення визначених небезпечних вантажів, є складовою законодавства з питань перевезення небезпечних вантажів і, як в них зазначено, вимоги цих Правил та Порядку, є обов`язковими для суб`єктів господарювання незалежно від форм власності та фізичних осіб, які є учасниками дорожнього перевезення небезпечних вантажів.

Підпунктом 3 пункту 9 розділу І Правил, передбачено, що при перевезенні небезпечних вантажів на транспортній одиниці мають бути, крім перелічених у ПДР, такі документи, зокрема, а саме:

- свідоцтво про допущення транспортних засобів до перевезення визначених небезпечних вантажів, передбачене розділом 9.1.3 додатка B до ДОПНВ, на кожну транспортну одиницю або транспортний засіб, що входить до її складу, зразок якого наведено в додатку 2 до цих Правил (свідоцтво має бути стандартного формату А4 (210 х 297 мм), білого кольору з рожевою діагональною смужкою).

Власник транспортного засобу, перевізник або уповноважена ними особа має право вільного вибору СЦ для проведення перевірки відповідності конструкції транспортного засобу вимогам ДОПНВ та отримання/продовження Свідоцтва п.4 розділу ІІ Порядку №656.

Згідно до п.9 розділу ІІ наведеного Порядку №656 встановлено, що за результатами перевірки посадова особа СЦ видає/продовжує засвідчене підписом та печаткою СЦ Свідоцтво. Свідоцтво видається/продовжується власникові транспортного засобу, перевізнику або уповноваженій ними особі не пізніше п`яти робочих днів після реєстрації заяви у СЦ.

Свідоцтво підлягає поверненню до СЦ, зокрема, у разі зміни власника транспортного засобу або перевізника п.15 розділу ІІ згаданого Порядку №656.

Отже, із аналізу наведених вище приписів чинного законодавства у сфері автомобільного перевезення небезпечних вантажів слідує, що на автомобільного перевізника, а також водія, який здійснює такі перевезення, покладені обов`язки, зокрема, на перевізника - отримання відповідного свідоцтва про допущення транспортного засобу до перевезення небезпечного вантажу; на водія наявність при собі свідоцтва про допущення транспортного засобу до перевезення небезпечного вантажу та надання його до перевірки уповноваженим особам відповідача на момент її проведення на дорозі (рейдової перевірки).

При цьому, пунктом 15 розділу ІІ Порядку №656 передбачено, що відповідне згадане свідоцтво про допущення транспортного засобу до перевезення небезпечного вантажу підлягає поверненню до СЦ (сервісного центру МВС) у разі зміни, зокрема, перевізника.

Відповідно, із наведеного аналізу вказаного припису, можна дійти висновку, що використання свідоцтва про допущення транспортного засобу до перевезення небезпечного вантажу можливе лише перевізником (власником ТЗ, уповноваженою особою), якому таке свідоцтво видано.

Так, як встановлено судом із наданих учасниками справи документів, 16.03.2023р. згідно ТТН №РН-1125 здійснювалося автомобільне перевезення небезпечного вантажу (суміш вуглеводнів. Безнино-лігроїнова фракція) автомобілями DAF-сідловий тягач, державний номер НОМЕР_1 , причіп (цистерна) державний номер НОМЕР_2 , перевізником якого був позивач ФОП ОСОБА_1 , що підтверджується змістом наведеної ТТН (а.с.49).

Під час проведення рейдової перевірки на дорозі 16.03.2023р. посадовим особам відповідача у ході здійснення вказаного перевезення небезпечного вантажу водієм ОСОБА_3 було надано до перевірки, зокрема, свідоцтво про допущення транспортних засобів до перевезення небезпечних вантажів №027034 від 11.01.2023р. на автомобіль DAF- сідловий тягач, номерний знак НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_1 , строком дії до 26.06.2023р., яке було видане перевізнику ОСОБА_2 , що підтверджується змістом копій наведених свідоцтв (а.с.31, 31 зворот, 45, 46-зворот).

Надання 16.03.2023р. водієм ОСОБА_3 до перевірки вказаного свідоцтва, виданого перевізнику ОСОБА_2 , підтверджено і самим позивачем у позові.

Проте, свідоцтва про допущення транспортних засобів до перевезення небезпечних вантажів на автомобіль DAF- сідловий тягач, номерний знак НОМЕР_1 , виданого саме перевізнику (власнику ТЗ) ФОП ОСОБА_1 , ні до перевірки у момент її проведення 16.03.2023р. водієм вказаного ТЗ посадовим особам відповідача, ні до суду, позивачем не надано (такі докази в матеріалах справи відсутні).

Тобто, із аналізу наданих копій документів, слід дійти висновку, що як на момент проведення рейдової перевірки 16.03.2023р., так і на момент розгляду даної справи, у ФОП ОСОБА_1 як у автомобільного перевізника свідоцтво про допущення транспортних засобів до перевезення небезпечних вантажів на автомобіль DAF- сідловий тягач, номерний знак НОМЕР_1 , виданого саме перевізнику (є і власником цього ТЗ) ФОП ОСОБА_1 , було відсутнє.

Абзацом 3 частини 1 статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» передбачено, що за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи за перевезення пасажирів та вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених статтями 39 і 48 цього Закону (зокрема, за відсутність свідоцтва про допущення транспортного засобу до перевезення небезпечних вантажів), - штраф у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

За викладених обставин, виходячи з аналізу вищенаведених норм чинного законодавства та враховуючи встановлення факту відсутності при перевезенні небезпечного вантажу у водія на момент проведення перевірки документів, визначених ст.48 Закону України «Про автомобільний транспорт», а саме: відсутності свідоцтва про допущення транспортних засобів до перевезення небезпечних вантажів (сідловий тягач DAF, НОМЕР_1 ), суд приходить до висновку про порушення позивачем приписів ст.48 Закону України «Про автомобільний транспорт», за яке передбачена відповідальність, встановлена ст.60 Закону України «Про автомобільний транспорт», тому оскаржувана постанова №357801 від 05.04.2023р. про застосування до позивача адміністративно-господарського штрафу у розмірі 17000,00 грн., є правомірною.

Наведений висновок відповідає правовим висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду від 11.02.2020 у справі №820/4624/17, від 19.03.2020 у справі №823/1199/17, які підлягають обов`язковому врахуванню адміністративним судом за приписами ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України, та узгоджується із позицією Третього апеляційного адміністративного суду, викладеною у постанові від 16.02.2023р. у справі №340/3268/22.

За приписами ст.73 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Частина 2 ст. 77 КАС України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

В той же час, ч.1 ст.77 наведеного Кодексу, покладає обов`язок на позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги та заперечення.

Однак, позивачем не було надано суду жодних належних та допустимих доказів, які б свідчили про протиправність постанови №357801 від 05.04.2023р. про застосування до позивача адміністративно-господарського штрафу у розмірі 17000 грн., з урахуванням встановлених судом обставин справи та аналізу вищенаведених норм чинного законодавства, які регулюють спірні відносини, та вищенаведених позицій Верховного Суду, які позивачем не спростовані.

Є безпідставними та необґрунтованими доводи позивача з приводу того, що вказані документи (свідоцтва про допущення транспортних засобів до перевезення небезпечних вантажів) під час проведення рейдової перевірки посадовими особами відповідача у водія не запитувались, оскільки вони спростовуються тим, що водієм ОСОБА_3 були надані до перевірки свідоцтво № НОМЕР_4 від 14.12.2022р. на ТЗ причіп (цистерна) номерний знак НОМЕР_2 , видане перевізнику ОСОБА_1 (позивачу) та свідоцтво № НОМЕР_3 від 11.01.2023р. на ТЗ DAF номерний знак НОМЕР_1 , видане перевізнику ОСОБА_2 , що також і підтверджено як позивачем у позові, так і відповідачем у відзиві, до якого були додані відповідні копії свідоцтв(а.с.31, 45).

А відповідно, наведене свідчить про те, що посадовими особами відповідача було запропоновано водієві ОСОБА_3 надати вказані свідоцтва до перевірки, тому твердження позивача про те, що водієві не надано було можливості надати відповідні свідоцтва та пояснення є неспроможними та спростовуються вищенаведеними вчиненими водієм діями по наданню таких свідоцтв.

Не можуть бути покладені в основу даного судового рішення і аргументи позивача з приводу того, що акт перевірки був складений без підпису і пояснень водія, оскільки зазначене є лише припущеннями позивача, які жодними доказами не підтверджені, з урахуванням того, що у акті перевірки від 16.03.2023р. зафіксовано факт відмови водія від надання пояснень, що не спростовано позивачем жодними іншими доказами, а посилання позивача на відсутність використання засобів фото, відеофіксації процесу перевірки не може бути підставою для визнання протиправним та скасування оспорюваної постанови за умови встановлення судом факту виявленого порушення законодавства про автомобільний транспорт перевізником, який позивачем не спростований, оскільки використання фото та відеофіксації процесу перевірки є правом, а не обов`язком відповідача згідно аналізу змісту ст.6 Закону №2344.

Також судом критично надається оцінка аргументам позивача стосовно того, що Порядком №656 не передбачено, що свідоцтво № НОМЕР_3 від 11.01.2023р., яке пред`явлено було водієм під час перевірки, мало бути видано виключно перевізнику ФОП ОСОБА_1 , оскільки отримання такого свідоцтва має на меті засвідчити саме відповідність конструкції спеціалізованих транспортних засобів для перевезення небезпечних вантажів, а не відомості про те, яка особа це свідоцтво отримала, з огляду на те, що у відповідності до вимог п.15 розділу ІІ Порядку №656 передбачено, що у разі зміни власника ТЗ або перевізника свідоцтво підлягає поверненню до сервісного центру МВС, а відповідно, наведене свідоцтво № НОМЕР_3 від 11.01.2023р., видане перевізнику ОСОБА_2 , повинно було бути повернуто до сервісного центру МВС після зміни перевізника у відповідності до п.15 розділу ІІ Порядку №565, тому не може використовуватися іншим перевізником (у даному випадку ФОП ОСОБА_1 ) позивачем у цій справі у своїй господарській діяльності.

Необхідність отримання саме позивачем ОСОБА_1 як автомобільним перевізником свідоцтва про допущення транспортного засобу до перевезення небезпечних вантажів на автомобіль DAF номерний знак НОМЕР_1 після зміни перевізника, ( у даному випадку, після зміни перевізника ОСОБА_2 на перевізника ОСОБА_1 ) підтверджується і тим, що відповідне свідоцтво № НОМЕР_4 від 14.12.2022р. на причіп (цистерну) номерний знак НОМЕР_2 (власником якого є ОСОБА_2 ) було отримане як перевізником саме ФОП ОСОБА_1 (а.с.31-32-зворот, 45-зворот).

Отже, використання позивачем під час автомобільного перевезення небезпечних вантажів свідоцтва про допущення транспортного засобу до перевезення небезпечних вантажів на автомобіль DAF номерний знак НОМЕР_1 , виданого перевізнику ОСОБА_2 є таким, що суперечить вимогам п.15 розділу ІІ Порядку №656, оскільки таке свідоцтво у разі зміни перевізника повинно бути повернуто до сервісного центру МВС, відповідно, таке свідоцтво не підлягає використанню іншими перевізниками.

Інші аргументи позивача, викладені у позові та у відповіді на відзив, не спростовують факту виявленого порушення, що є предметом спору, а відповідно, не підлягають врахуванню судом при прийнятті судового рішення у цій справі.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно до ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Приймаючи до уваги викладене та перевіривши правомірність прийняття відповідачем оспорюваної постанови №357801 від 05.04.2023р. про застосування до позивача адміністративно-господарського штрафу у розмірі 17000 грн., суд приходить до висновку про те, що оспорювана постанова прийнята відповідачем у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, обґрунтовано, з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Враховуючи наведене та те, що судом не встановлено протиправності оспорюваної постанови №357801 від 05.04.2023р. про застосування до позивача адміністративно-господарського штрафу у розмірі 17000 грн., а позивачем таких доказів суду не надано, суд приходить до висновку, що така постанова, прийнята відповідачем правомірно та у відповідності до вимог чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносин, а відповідно, скасуванню не підлягає.

Окрім того, при прийнятті даного рішення, суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема, у справах "Салов проти України" (заява №65518/01 від06.09.2005; п.89), "Проніна проти України" (заява №63566/00 від18.07.2006; п.23) та "Серявін та інші проти України" (заява №4909/04 від10. 02.2010; п.58), яка полягає у тому, що принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) 09.12.1994, п.29).

Приймаючи все вищевикладене, суд приходить до висновку про відсутність обґрунтованих правових підстав для задоволення даного адміністративного позову, у зв`язку з чим у задоволенні даного позову позивачеві слід відмовити повністю.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить із того, що відповідно до ч.1 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України лише при задоволенні позову судові витрати покладаються на суб`єкта владних повноважень.

Однак, виходячи з того, що у суду відсутні підстави для задоволення даного позову, то і судові витрати позивача по сплаті судового збору не підлягають стягненню з відповідача - суб`єкта владних повноважень.

Керуючись ст.ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 94, 122, 132, 139, 193, 229, 241-246, 250, 251, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

У задоволенні адміністративного позову Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправною та скасування постанови №357801 від 05.04.2023р. відмовити повністю.

Судові витрати по сплаті судового збору покласти на позивача згідно до вимог ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення відповідно до вимог статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду набирає законної сили у строки, визначені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.О. Конєва