Справа № 140/15174/21
Суддя: Качмар Володимир Ярославович
Дата ухвалення: 2024-01-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2024 року Справа № 140/15174/21 пров. № А/857/20505/23
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

судді-доповідача Качмара В.Я.,

суддів Гудима Л.Я., Затолочного В.С.,

розглянувши у порядку письмового провадження в м.Львові справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, провадження в якій відкрито за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Волинського окружного адміністративного суду від 2 жовтня 2023 року (суддя Денисюк Р.С., м.Луцьк),-

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області (далі ГУПФ) в якому просив:

визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному статтею 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (далі Закон № 796-ХІІ);

зобов`язати відповідача провести позивачу з 03.06.2021 нарахування та виплату підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному статтею 39 Закону № 796-ХІІ, що дорівнює двом мінімальним заробітним платам (згідно із Законом про Державний бюджет на відповідний рік).

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2022 року, яке набрало законної сили 17.03.2022, позов задоволено (далі Рішення суду).

18.09.2023 позивач звернувся до суду першої інстанції із заявою на адресу суду першої інстанції від позивача надійшла про визнання протиправними дій, вчинених суб`єктом владних повноважень-відповідачем на виконання рішення суду (далі Заява), згідно з якою позивач заявляв наступні вимоги:

визнати протиправними дії відповідача щодо не нарахування та невиплати підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення у зоні гарантованого добровільного відселення, в розмірі визначеному статтею 39 Закону № 796-ХІІ, що дорівнює двом мінімальним заробітним платам (згідно із законом про Державний бюджет на відповідний рік) згідно Рішення суду;

зобов`язати відповідач вжити заходи щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону при виконанні Рішення суду, без обмеження будь-якою кінцевою датою нарахування.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 2 жовтня 2023 року Заяву залишено без задоволення.

Не погодившись із постановленню ухвалою, її оскаржив позивач, який із покликанням на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права просить таку скасувати оскаржуване рішення, та ухвалити нову, якою вимоги Заяви задовольнити.

В доводах апеляційної скарги вказує, що у Рішенні суду зазначено, що нарахування слід проводити у розмірі, визначеному статтею 39 Закону №796-XII, що дорівнює двом мінімальним заробітним платам (згідно із законом про державний бюджет на відповідний рік) з урахуванням змін розміру заробітної плати на кожний рік згідно із Законом про державний бюджет. Проте відповідач всупереч таким вимогам здійснює нарахування доплати виходячи із розміру мінімальної заробітної плати, що встановлена на 01.01.2021.

Відповідач відзиву на апеляційну скаргу не подав.

Згідно частини п`ятої статті 383 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС) у разі відповідності заяви вимогам, зазначеним у цій статті, вона підлягає розгляду та вирішенню в порядку письмового провадження або в судовому засіданні на розсуд суду протягом десяти днів з дня її отримання. Неприбуття в судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені, не перешкоджає розгляду такої заяви.

У відповідності до частини першої статті 311 КАС, суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, так як апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, що ухвалене в порядку письмового провадження (без повідомлення сторін) за наявними у справі матеріалами.

Переглянувши справу за наявними у ній матеріалами, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Залишаючи Заяву без задоволення, суд першої інстанції виходив з того, що враховуючи приписи пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» (далі Закон №1774-VIII) щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини, відсутні підстави для визнання протиправними дій відповідача, вчинених на виконання Рішення суду, в частині застосування при нарахуванні підвищення до пенсії позивачу, як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному статтею 39 Закону №796-ХІІ, розрахункової величини прожиткові мінімуми, а не мінімальні заробітні плати, та без урахування зміни розміру мінімальної заробітної плати протягом відповідного календарного року.

Такі висновки суду першої інстанції не відповідають встановленим обставинам справи, зроблені з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права, з таких міркувань.

Відповідно до частини першої статті 383 КАС особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.

Вирішуючи питання щодо наявності правових підстав для визнання протиправними рішення, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень на виконання судового рішення, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у зразковій справі №240/4937/18 зазначено, що Конституційний Суд України (далі КСУ) у рішенні від 25 січня 2012 року №3-рп/2012, крім іншого, вирішив:

в аспекті конституційного подання положення частини другої статті 96, пунктів 2, 3, 6 статті 116 Конституції України треба розуміти так, що повноваження Кабінету Міністрів України (далі КМУ) щодо розробки проекту закону про Державний бюджет України та забезпечення виконання відповідного закону пов`язані з його функціями, в тому числі щодо реалізації політики у сфері соціального захисту та в інших сферах. КМУ регулює порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, відповідно до Конституції та законів України;

в аспекті конституційного подання положення частини другої статті 95, частини другої статті 124, частини першої статті 129 Конституції України, пункту 5 частини першої статті 4 Бюджетного кодексу України та пункту 2 частини першої статті 9 КАС в системному зв`язку з положеннями статті 6, частини другої статті 19, частини першої статті 117 Конституції України треба розуміти так, що суди під час вирішення справ про соціальний захист громадян керуються, зокрема, принципом законності.

У постанові від 18 березня 2020 року у зразковій справі №240/4937/18 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що рішення КСУ від 25.01.2012 №3-рп/2012 не надає права КМУ зменшувати розмір виплати пільг, компенсацій і гарантій, установлених Законом №796-ХІІ, а КМУ регулює порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, відповідно до Конституції та законів України у разі, якщо законом прямо не передбачено розмір таких виплат.

Із 17.07.2018 відновлено дію статті 39 Закону №796-ХІІ у редакції, що діяла до 01.01.2015 в частині, яка не змінена Законом України «Про внесення зміни до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (далі - Закон №987-VIII).

Стаття 39 Закону №796-ХІІ, у редакції, чинній до 01.01.2015 (а саме: у редакції від 09.07.2007), була викладена так: «Громадянам, які працюють на територіях радіоактивного забруднення, провадиться доплата в таких розмірах: - у зоні безумовного (обов`язкового) відселення - три мінімальні заробітні плати; - у зоні гарантованого добровільного відселення - дві мінімальні заробітні плати; - у зоні посиленого радіоекологічного контролю - одна мінімальна заробітна плата. Пенсії непрацюючим пенсіонерам, які проживають на цих територіях, і стипендії студентам, які там навчаються, підвищуються у розмірах, встановлених частиною першою цієї статті. Пенсіонерам, які працюють у зонах радіоактивного забруднення, оплата праці додатково підвищується на 25 процентів від розміру мінімальної заробітної плати. Громадянам, які працюють у зоні відчуження, а також у зоні безумовного (обов`язкового) відселення після повного відселення жителів, за рішенням Адміністрації зони відчуження, встановлюється доплата згідно з положенням, затвердженим КМУ».

Вирішуючи вказаний вище спір, Велика Палата Верховного Суду дійшла правового висновку щодо застосування розміру доплати до пенсії дві мінімальні заробітні плати.

Велика Палата Верховного Суду у межах зразкової справи №240/4937/18, розглядаючи заяву пенсійного органу про роз`яснення питання можливості застосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини для забезпечення розміру підвищення до пенсії відповідно до вимог статті 39 Закону №796-XII з постановлених питань: яка розрахункова величина повинна застосовуватися для нарахування підвищення до пенсії позивачу як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, відповідно до статті 39 Закону №796-XII, а саме мінімальна заробітна плата чи прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений на 1 січня календарного року; чи необхідно здійснювати перерахунок розміру підвищення до пенсії позивачу у зв`язку зі зміною показника мінімальної заробітної плати/прожиткового мінімуму для працездатних осіб згідно із законами про державний бюджет на відповідний рік; відмовила заявнику у роз`ясненні судового рішення.

Велика Палата Верховного Суду, задовольняючи позовні вимоги у справі №240/4937/18 зазначила, що відповідно до рішення КСУ від 17 липня 2018 року № 6-р/2018 та статті 39 Закону № 796-ХІІ із 17.08.2018 позивач має право на щомісячне отримання підвищення до пенсії як непрацюючий пенсіонер, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі двох мінімальних заробітних плат, як установлено статтею 39 Закону № 796-ХІІ, тому судове рішення Великої Палати Верховного Суду є зрозумілим і підстав для його роз`яснення немає.

Законом України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» установлені розміри мінімальної заробітної плати: з 01.01.2021 по 30.11.2021 6000 грн; з 01.12.2021 по 31.12.2021 6500 грн.

Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» установлені розміри мінімальної заробітної плати: з 01.01.2022 по 30.09.2022 6500 грн; з 01.10.2022 по 31.12.2022 6700 грн.

Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» установлені розміри мінімальної заробітної плати: у місячному розмірі 6700 грн.

Враховуючи зміну розміру мінімальної заробітної плати у кожному році, відповідач має обов`язок перераховувати та виплачувати доплату до пенсії у порядку статті 39 Закону №796-ХІІ з урахуванням таких змін. При цьому, такий обов`язок виникає також у випадку, коли протягом відповідного календарного року згідно законодавства змінюється розмір мінімальної заробітної плати.

Як вбачається з матеріалів справи відповідачем з 01.03.2023 здійснено нарахування доплати до пенсії відповідно до статті 39 Закону №796-ХІІ (згідно з Законом про Державний бюджет на відповідний календарний рік та пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №796-ХІІ), та визначено суму доплати із застосуванням розрахункової величини прожитковий мінімум.

Приписами пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1774-VIII визначено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат, крім розрахунку щорічного обсягу фінансування статутної діяльності політичних партій.

До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01 січня календарного року, починаючи з 01 січня 2017 року.

Вказаний Закон набрав чинності з 01.01.2017.

Із змісту вказаного Закону слідує, що ним запроваджено обмеження щодо застосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників, інших виплат, а не для визначення розміру пенсійних виплат.

Отже, встановлене положеннями пункту 3 розділу ІІ «Прикінцевих та перехідних положень» Закону №1774-VІІІ обмеження щодо застосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини для визначення посадових окладів тощо жодним чином не впливає на спірні правовідносини.

Таким чином, такі дії суб`єкта владних повноважень є протиправними, оскільки при нарахуванні доплати до пенсії застосуванню підлягають розміри мінімальної заробітної плати, установлені на відповідний календарний рік, з урахуванням зміни такого розміру протягом відповідного року.

Наведені ж висновки суду першої інстанції про можливість виконання зазначеного Рішення суду із застосування до розрахунку доплати до пенсії згідно з статтею 39 Закону №796-ХІІ, розрахункової величини прожитковий мінімум, при тому, що у Рішенні суду зазначено, що ГУПФ зобов`язане нарахувати та виплатити позивачу підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному статтею 39 Закону №796-ХІІ, що дорівнює двом мінімальним заробітним платам (згідно із Законом про Державний бюджет на відповідний рік), є неправильними, свідчать про переоцінку судом фактичних обставин справи, довільне, невиправдано спрощене і неправильне трактування наведених вимог законодавства.

За правилами статті 370 КАС судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Верховний Суд у постанові від 20 лютого 2019 року у справі №806/2143/15 звертав увагу, що статті 382 і 383 КАС мають на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Підставами їх застосування є саме невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з невиконанням судового рішення в цій справі.

За приписами частини шостої статті 383 КАС за відсутності обставин протиправності відповідних рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень - відповідача та порушення ним прав, свобод, інтересів особи-позивача, суд залишає заяву без задоволення. За наявності підстав для задоволення заяви суд постановляє ухвалу в порядку, передбаченому статтею 249 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 249 КАС суд виявивши під час розгляду справи порушення закону, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним суб`єктам владних повноважень для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону.

Згідно частини першої статті 317 КАС підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на вказане, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про порушення відповідачем норм чинного законодавства при виконанні Рішення суду, а тому у даному випадку наявні усі правові підстави для задоволення Заяви скаржника.

Керуючись статтями 308, 311, 312, 315, 317, 321, 322, 324, 325, 328, 329, 383 КАС суд,-

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Волинського окружного адміністративного суду від 2 жовтня 2023 року скасувати та прийняти постанову, якою заяву ОСОБА_1 про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання рішення суду задовольнити.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області на виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2022 року, щодо застосування з 03.06.2021 при нарахуванні доплати до пенсії ОСОБА_1 , як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, розрахункової величини прожиткового мінімуму, а не у розмірі двох мінімальних заробітних плат, визначеному статтею 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», (згідно із Законом про Державний бюджет на відповідний рік).

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області вжити заходи щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону при виконанні рішення Волинського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2022 року у справі №140/15174/21.

Встановити Головному управлінню Пенсійного фонду України у Волинській області трьох місячний строк з дня отримання (вручення) копії цієї ухвали для подання до суду першої інстанції доказів вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону при виконанні рішення Волинського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2022 року у справі №140/15174/21.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню.

Суддя-доповідач В. Я. Качмар
судді Л. Я. Гудим
В. С. Затолочний