Справа № 480/1790/23
Суддя: Русанова В.Б.
Дата ухвалення: 2024-01-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2024 р. Справа № 480/1790/23
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Русанової В.Б.,

Суддів: Жигилія С.П. , Перцової Т.С. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Міністерства внутрішніх справ України на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 28.07.2023 (головуючий суддя І інстанції: Л.М. Опімах) по справі № 480/1790/23

за позовом ОСОБА_1

до Міністерства внутрішніх справ України

про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом, в якому просив:

- визнати протиправні дії Департаменту фінансово-облікової політики МВС України щодо відмови ОСОБА_1 в призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги у зв`язку настанням інвалідності третьої групи, що настала внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням служби в органах внутрішніх справ;

- зобов`язати МВС України в особі Департаменту фінансово-облікової політики Міністерства внутрішніх справ України, призначити та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу відповідно до Порядку № 850 у розмірі 150 кратного прожиткового мінімуму, встановленого Законом для працездатних осіб.

В обґрунтування позову зазначив, що з 01.10.1956 до 31.10.1987 проходив службу у відділі пожежної охорони Управління внутрішніх справ МВС. Рішенням МСЕК від 06.02.2020 йому встановлено третю групу інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням служби, що на думку позивача є підставою для отримання одноразової грошової допомоги. Проте, відповідачем безпідставно відмовлено у призначенні вищевказаної допомоги, що є порушенням його конституційних прав та гарантій на належний соціальний захист.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 28.07.2023 позов задоволено.

Визнано протиправними дії Міністерства внутрішніх справ України щодо відмови ОСОБА_1 в призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги у зв`язку з настанням інвалідності третьої групи, що настала внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням служби в органах внутрішніх справ.

Зобов`язано Міністерство внутрішніх справ України призначити та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу відповідно до Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 жовтня 2015 р. № 850, у розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності.

Міністерство внутрішніх справ України (далі відповідач), не погодившись із судовим рішенням, подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, що призвело до неправомірного висновку, просило скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що підстави для призначення одноразової грошової допомоги працівникам міліції визначені Порядком та умовами призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21 жовтня 2015 р. № 850 та є вичерпними.

Так, випискою з акту огляду МСЕК від 06.02.2020 позивачу встановлено ІІІ групу інвалідності у зв`язку із захворюванням, отриманим під час проходження військової служби. Зазначена причина інвалідності для виплати одноразової грошової допомоги відсутня як у Законі України «Про міліцію», так і у Порядку № 850.

Зауважує, що проходження військової служби не є тотожнім проходженню служби в органах внутрішніх справ

Вважає, що оскільки Порядком № 850 не передбачено такої підстави для виплати одноразової грошової допомоги, як установлення працівникові міліції інвалідності, що настала внаслідок проходження військової служби, тому МВС України, відмовляючи позивачу в виплаті одноразової грошової допомоги діяло на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначений законами України.

Також, зазначає, що суд першої інстанції, зобов`язавши відповідача призначити та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу, втрутився у повноваження державного органу виконавчої влади, що є недопустимим.

Звертає увагу, що МВС України згідно Порядку № 850 має повноваження лише для прийняття рішення по суті спірного питання призначення допомоги, а не виплати грошового забезпечення.

Позивач не подав відзив на апеляційну скаргу.

Відповідно до ч. 1 ст. 308, п.3 ч.1 ст.311 КАС України справа розглянута в межах доводів апеляційної скарги, в порядку письмового провадження.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено апеляційним судом, що ОСОБА_1 з 01.10.1956 до 31.10.1987 проходив службу у відділі пожежної охорони Управління внутрішніх справ МВС.

Наказом управління пожежної охорони від 31.10.1987 № 105 о/с позивача звільнено у званні "підполковник внутрішньої служби".

06.02.2020 позивачу встановлено третю групу інвалідності, причина інвалідності "захворювання, яке одержане в період проходження військової служби", що підтверджується довідкою до акту огляду МСЕК №381926 від 06.02.2020 (а.с. 9).

14.02.2020 позивач звернувся до УМВС України в Сумській області із заявою про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням йому третьої групи інвалідності.

Листом УМВС України в Сумській області від 24.02.2020 ОСОБА_1 роз`яснено, що оскільки заявник проходив службу в управлінні пожежної охорони, звільнений зі спеціальним званням "внутрішня служба" та одержав інвалідність у період проходження військової служби, дія Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затвердженого постановою КМУ від 21.10.2015 №850 на нього не поширюється, а тому і права на виплату одноразової грошової допомоги за цих обставин заявник не має.

Позивач оскаржив відмову суб`єкта владних повноважень в судовому порядку.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 13.08.2020 у справі № 480/1519/20, яке набрало законної сили за наслідками апеляційного перегляду 02.03.2021 визнано протиправними дії Управління МВС України в Сумській області в особі ліквідаційної комісії щодо відмови у направленні до Департаменту фінансово-облікової політики Міністерства внутрішніх справ України висновку щодо призначення та виплати одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 у зв`язку з настанням інвалідності третьої групи, що настала внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням служби.

Зобов`язано УМВС України в Сумській області в особі ліквідаційної комісії подати Міністерства внутрішніх справ України в особі Департаменту фінансово-облікової політики висновок щодо виплати грошової допомоги ОСОБА_1 .

На виконання вказаного рішення суду УМВС України в Сумській області направило 05.04.2021 до відповідача «Висновок на виконання рішення суду по справі №480/1519/20 від 13.08.2020 складений на підставі матеріалів працівника внутрішньої служби ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 на виплату одноразової грошової допомоги в розмірі 315300 гривень».

07.06.2021 позивач отримав від Голови ліквідаційної комісії УМВС в Сумській області лист від 24.05.2021 №82/33/01-2021 про відмову відповідача щодо призначення одноразової грошової допомоги.

За наслідками судового оскарження вищезазначеної відмови, рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 04.10.2021 у справі № 480/6101/21, яке набрало законної сили 10.08.2022 визнано протиправною бездіяльність Департаменту фінансово-облікової політики Міністерства внутрішніх справ України щодо неприйняття рішення про призначення та виплату (чи відмову у призначенні та виплаті) ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку з настанням інвалідності третьої групи, що настала внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням служби.

Зобов`язано Департамент фінансово-облікової політики Міністерства внутрішніх справ України розглянути та прийняти відповідне рішення про призначення та виплату (чи відмову в призначенні та виплаті) ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку з настанням інвалідності третьої групи, що настала внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням служби.

На виконання судового рішення, відповідач розглянув подані УМВС України в Сумській області матеріали щодо призначення позивачу одноразової грошової допомоги та 13.01.2023 прийняв рішення про відмову у погодженні висновку на її призначення (а.с. 40).

У листі від 14.01.2023 відповідач зазначив, що Порядком № 850 виплата одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням групи інвалідності передбачена виключно працівникам міліції. Зважаючи, що ОСОБА_1 , мав спеціальне звання підполковник внутрішньої служби, належав до категорії осіб начальницького складу державної пожежної охорони, тому норми Порядку на нього не можуть бути поширені. Наявність зазначеної вище невідповідності надісланих матеріалів вимогам законодавства унеможливлює затвердження висновку про призначення одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 (а.с. 41-42).

Не погоджуючись із відмовою відповідача, позивач звернувся з цим позовом до суду.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивач проходив службу у органах внутрішніх справ, тому набув право на отримання одноразової грошової допомоги відповідно до Закону України «Про Національну поліцію» та Порядку № 850.

Обираючи належний спосіб захисту прав позивача, суд першої інстанції зобов`язав відповідача призначити та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу відповідно до Порядку № 850.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

До набрання чинності Законом України "Про Національну поліцію", тобто до 07 листопада 2015 року, порядок виплати одноразової грошової допомоги було врегульовано нормами статті 23 Закону України «Про міліцію» від 20.12.1990 № 565-ХІІ (далі - Закон № 565-ХІІ) та Порядком та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затвердженого постановою КМУ від 21.10.2015 №850 (далі Порядок № 850).

Так, відповідно до ст. 23 Закону № 565-ХІІ у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного працівнику міліції під час виконання ним службових обов`язків, яке призвело до встановлення йому інвалідності, а також інвалідності, що настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності I групи, 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності II групи, 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності III групи в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України. Визначення ступеня втрати працездатності працівником міліції у період проходження служби в органах внутрішніх справ у кожному випадку ушкодження здоров`я здійснюється в індивідуальному порядку відповідно до законодавства.

При цьому, на виконання наведеної норми постановою Кабінету Міністрів України від 21 жовтня 2015 року № 850 затверджено Порядок та умови призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції.

Згідно з пп. 2 п. 3 Порядку № 850 грошова допомога призначається і виплачується у разі установлення працівникові міліції інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого під час виконання ним службових обов`язків, а також інвалідності, що настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення із служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ, у розмірі: 250-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, - у разі встановлення інвалідності I групи; 200-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, - у разі встановлення інвалідності II групи; 150-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, - у разі встановлення інвалідності III групи.

Відповідно до пунктів 7-8 Порядку № 850 працівник міліції, якому призначається грошова допомога у разі встановлення інвалідності чи часткової втрати працездатності без установлення інвалідності, подає за місцем служби такі документи: заяву (рапорт) про виплату грошової допомоги у зв`язку з установленням інвалідності або ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності за формою згідно з додатком до цих Порядку та умов; довідку медико-соціальної експертної комісії про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності (у відсотках).

Керівник органу внутрішніх справ, у якому проходив (проходить) службу працівник міліції, подає МВС в 15-денний строк з дня реєстрації документи, зазначені в пунктах 6 або 7 цих Порядку та умов, висновок щодо виплати грошової допомоги.

Пунктом 9 Порядку № 850 передбачено, що в місячний строк після надходження зазначених у пункті 8 цих Порядку та умов документів приймає рішення про призначення або у випадках, передбачених пунктом 14 цих Порядку та умов, про відмову в призначенні грошової допомоги і надсилає його разом із зазначеними документами керівникові органу внутрішніх справ, у якому проходив (проходить) службу працівник міліції, для видання наказу про виплату такої допомоги, або у разі відмови - для письмового повідомлення осіб із зазначенням мотивів відмови.

Отже, саме на Міністерство внутрішніх справ України покладено обов`язок вирішення питання про виплату одноразової грошової допомоги на підставі документів, направлених керівником органу внутрішніх справ, у якому проходив службу працівник міліції.

З 07 листопада 2015 набрав чинності Закон України «Про Національну поліцію» № 580-VІІІ, відповідно до пункту 5 Прикінцевих та перехідних положень якого визнано таким, що втратив чинність Закон України «Про міліцію».

Втім, за змістом пункту 15 розділу ХІ "Прикінцеві та перехідні положення" вказаного Закону право на отримання одноразової грошової допомоги, інших виплат, передбачених Законом України "Про міліцію", зберігається і здійснюється в порядку, що діяв до набрання чинності Законом України "Про Національну поліцію".

Судом встановлено, що 06.02.2020 позивачу встановлено третю групу інвалідності, причина інвалідності "захворювання, яке одержане в період проходження військової служби", що підтверджується довідкою до акту огляду МСЕК №381926 від 06.02.2020.

14.02.2020 позивач звернувся до УМВС України в Сумській області із заявою про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням йому ІІІ групи інвалідності.

Отже, на момент встановлення позивачу за ІII групи інвалідності, а також на момент звернення позивача із заявою щодо виплати одноразової грошової допомоги, був чинний Порядок № 850, а право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої Законом України "Про міліцію", мало здійснюватися в порядку, що діяв до набрання чинності Законом України "Про Національну поліцію".

Разом з тим, відповідачем відмовлено у призначенні одноразової грошової допомоги, з посиланням на те, що Порядком № 850 виплата одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням групи інвалідності передбачена виключно працівникам міліції. Зважаючи, що ОСОБА_1 , мав спеціальне звання підполковник внутрішньої служби, належав до категорії осіб начальницького складу державної пожежної охорони, тому норми Порядку на нього не можуть бути поширені.

Щодо застосування у спірних правовідносинах (до позивача) статті 23 Закону №565-XII та Порядку №850, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону №565-XII до працівників міліції належали особи, що проходили державну службу в підрозділах міліції, яким відповідно до чинного законодавства присвоєно спеціальні звання міліції.

Судом встановлено, що позивач проходив службу у відділі пожежної охорони Управління внутрішніх справ МВС та наказом управління пожежної охорони від 31.10.1987 № 105 о/с звільнений у званні "підполковник внутрішньої служби".

Статтею 17 Закону України "Про пожежну безпеку" передбачено, що спеціальні звання внутрішньої служби присвоюються відповідно до чинного законодавства особам рядового та начальницького складу державної пожежної охорони.

Згідно з ч. 1 ст. 20 Закону України "Про пожежну безпеку" порядок та умови проходження служби в державній пожежній охороні регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.07.1991 № 114.

Відповідно до пункту 1 зазначеного Положення до рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ належать особи, які перебувають у кадрах Міністерства внутрішніх справ і яким присвоєно спеціальні звання, встановлені законодавством.

Пунктом 2 Положення передбачено, що спеціальне звання підполковник внутрішньої служби є рівнозначним спеціальному званню підполковник міліції.

Крім того, колегія суддів зазначає, що указом Президента України від 27 січня 2003 року № 47/2003 "Про заходи щодо вдосконалення державного управління в сфері пожежної безпеки, захисту населення і територій від наслідків надзвичайних ситуацій" органи і підрозділи Державної пожежної охорони виведені зі складу МВС і передані до складу МНС України у 2003 році.

У рішенні Конституційного суду України від 06 липня 1999 року № 8-рп/99 у справі за конституційним поданням Міністерства внутрішніх справ України та Міністерства фінансів України щодо офіційного тлумачення положень частини шостої статті 22 Закону України «Про міліцію» та частини сьомої статті 22 Закону України «Про пожежну безпеку» (справа щодо права на пільги) Конституційний суд зазначив, що служба в міліції, державній пожежній охороні передбачає ряд специфічних вимог, які дістали своє відображення у законодавстві. Норми, що регулюють суспільні відносини у цих сферах, враховують екстремальні умови праці, пов`язані з постійним ризиком для життя і здоров`я, жорсткі вимоги до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватись наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових та економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, позивач проходив службу у відділі пожежної охорони, як складової частини структури Управління Міністерства внутрішніх справ, звільнений з органів внутрішніх справ у званні підполковник, отже, на час звільнення мав відносився до працівників міліції.

Таким чином, колегія суддів вважає вірними висновки суду першої інстанції про те, що відмова МВС України у призначенні позивачу одноразової грошової допомоги з підстав його належності до категорії осіб начальницького складу державної пожежної охорони, відсутності спеціального звання міліції є безпідставною.

При вирішенні справи, судом апеляційної інстанції застосовані правові висновки Верховного Суду, викладені в постановах від 03.06.2021 у справі № 2340/4545/18, від 23.09.2021 у справі № 440/1389/19.

Доводи апелянта щодо неможливості призначення ОСОБА_1 одноразової допомоги, з огляду на те, що Порядком № 850 не передбачено такої підстави для її виплати, як установлення працівникові міліції інвалідності у зв`язку із захворюванням, отриманим під час проходження військової служби, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки зазначені обставини не були підставою для відмови у такій виплаті.

З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо протиправної відмови Міністерства внутрішніх справ України ОСОБА_1 в призначенні одноразової грошової допомоги у зв`язку з настанням інвалідності третьої групи, що настала внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням служби в органах внутрішніх справ.

Щодо доводів скаржника про неврахування судом дискреційних повноважень в частині зобов`язання призначити та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу.

Поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Тобто дискреційними є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова "може".

При цьому згідно з позицією Верховного Суду, яка сформована, зокрема, у постановах від 30 березня 2021 року у справі №400/1825/20, від 14 вересня 2021 року у справі № 320/5007/20 та від 27 вересня 2021 року у справі № 380/8727/20, дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними); відповідно до завдань адміністративного судочинства, визначених статтею 2 КАС України, адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями визначеними статтею; завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади; принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно - дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право, тому завданням адміністративного судочинства завжди є контроль легальності; перевірка доцільності переступає компетенцію адміністративного суду і виходить за межі адміністративного судочинства; адміністративний суд не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесенні до компетенції цього органу.

Водночас повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку. Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

Суд також враховує правову позицію, що міститься, зокрема у постановах Верховного Суду від 10 вересня 2020 року у справі № 806/965/17 та від 27 вересня 2021 року у справі №380/8727/20, відповідно до якої у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому особою дотримано усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення. Якщо ж таким суб`єктом на момент прийняття рішення не перевірено дотримання особою усіх визначених законом умов або при прийнятті такого рішення суб`єкт дійсно має дискреційні повноваження, то суд повинен зобов`язати суб`єкта владних повноважень до прийняття рішення з урахуванням оцінки суду.

У справі, що розглядається, cуд першої інстанції, проаналізувавши зміст прийнятого відповідачем рішення про відмову позивачу у призначенні одноразової грошової допомоги, вірно визнав підставу для відмови незаконною.

Так, чинне законодавство передбачає чіткий алгоритм дій щодо порядку та умов призначення і виплати відповідної одноразової грошової допомоги, а також чітко регламентовані повноваження Міністерства внутрішніх справ України за результатами розгляду матеріалів про призначення одноразової грошової допомоги, а саме: прийняття рішення про призначення одноразової грошової допомоги або про відмову у призначенні такої допомоги.

На цій підставі, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що безпідставне та протиправне відтермінування суб`єктом владних повноважень прийняття рішення про призначення і виплату позивачеві відповідної одноразової грошової допомоги прямо суперечить принципу правової визначеності.

У цій справі Суд також бере до уваги позицію Європейської комісії за демократію через право (Доповідь Венеціанської комісії № 512/2009 "Про верховенство права" (Venice Commission: the Rule of Law), що була прийнята на 86-му пленарному засіданні 25-26 березня 2011 року; пункти 11, 12 та 45), яка виходить з того, що у першій половині ХХ ст. верховенство права стало надзвичайно спірною концепцією тому, що архітектори "держави загального добробуту" тлумачили заперечення дискреційних повноважень влади, як заперечення ним державного втручання. В умовах суспільства, що стає все складнішим, дискреція розглядається як необхідний чинник прийняття рішень. Від середини ХХ ст. досягнуто порозуміння між концепцією верховенства права та питанням дискреційних повноважень. Дискрецію як таку було сприйнято. Проте її слід обмежувати буквою та метою закону, яким повноваження надаються, а так само іншими елементами верховенства права, приміром, шляхом забезпечення кожному доступу до справедливих процедур у безсторонньому та незалежному суді та шляхом застосування закону послідовно і однаково до всіх і у спосіб, позбавлений свавільності та не позбавлений здорового глузду. Комісія зауважує, що застосовуючи формулу "accordance to the law" ("відповідність закону"), ЄСПЛ загалом вимагає лише того, щоб владна дія держави спиралася на юридичну норму, існуючий зв`язок між демократією та верховенством права гарантував те, що певні дискреційні повноваження держави щодо обмеження прав людини були визначені законом (див.: Case of Iordachi and Others v. Moldova, заява № 25198/02). Також Комісія виходить з того, що потреба у визначеності не означає, що органові, який ухвалює рішення, не повинні надаватись дискреційні повноваження (де це необхідно) за умови наявності процедур, що унеможливлюють зловживання ними; у цьому контексті закон (a law), яким надаються дискреційні повноваження певному державному органові, повинен вказати чітко і зрозуміло на обсяг такої дискреції; не відповідатиме верховенству права, якщо надана законом виконавчій владі дискреція матиме характер необмеженої влади; отже, закон повинен вказати на обсяг будь якої такої дискреції та на спосіб її здійснення із достатньою чіткістю, аби особа мала змогу відповідним чином захистити себе від свавільних дій влади.

Крім того, стосовно судового контролю за дискреційними адміністративними актами суб`єктів владних повноважень Європейський суд з прав людини неодноразово висловлював позицію з цього питання, згідно якої національні суди повинні проконтролювати, чи не є викладені у них висновки адміністративних органів щодо обставин у справі довільними та нераціональними, непідтвердженими доказами або ж такими, що є помилковими щодо фактів; у будь-якому разі суди повинні дослідити такі акти, якщо їх об`єктивність та обґрунтованість є ключовим питанням правового спору (пункт 157 рішення у справі "Сігма радіо телевіжн лтд. проти Кіпру" (Sigma Radio Television ltd. v. Cyprus № 32181/04); пункт 44 рішення у справі "Брайєн проти Об`єднаного Королівства" (Bryan v. the United Kingdom); пункти 156-157, 159 рішення у справі "Сігма радіо телевіжн лтд. проти Кіпру" (Sigma Radio Television ltd. v. Cyprus № 32181/04); пункти 47-56 рішення у справі "Путтер проти Болгарії" (Putter v. Bulgaria № 38780/02).

Колегія суддів також враховує, що згідно з ч. 4 ст. 245 КАС України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

При цьому адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного владними суб`єктами, і вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення з урахуванням обставин конкретної справи. Перебирання непритаманних суду повноважень державного органу не відбувається за відсутності обставин для застосування дискреції.

Верховний Суд у постанові від 23 грудня 2021 року у справі № 480/4737/19 та від 8 лютого 2022 року у справі № 160/6762/21 сформулював висновок, відповідно до якого ефективний спосіб захисту прав та інтересів особи в адміністративному суді має відповідати таким вимогам: забезпечувати максимально дієве поновлення порушених прав за існуючого законодавчого регулювання; бути адекватним фактичним обставинам справи; не суперечити суті позовних вимог, визначених особою, що звернулася до суду; узгоджуватися повною мірою з обов`язком суб`єкта владних повноважень діяти виключно у межах, порядку та способу, передбаченого законом.

Колегія суддів також звертає увагу, що Конституційний Суд України в своєму рішенні від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13). При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Засада ефективності захисту прав та інтересів особи в адміністративному судочинстві знайшла своє безпосереднє закріплення у положеннях КАС України.

Зокрема, вимога ефективності міститься у таких нормах КАС України: частинах першій та другій статті 2 (завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень; у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема, розсудливо); частині другій статті 5 (захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень); абзаці 2 частини другої статті 9 (суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень); частині четвертій статті 242 (судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень).

Важливим є те, що КАС України орієнтує відповідачів (суб`єктів владних повноважень) забезпечувати ефективний захист прав і свобод до моменту ініціювання особою судового провадження, так відповідно до частини другої статті 17 КАС України особи, які порушили права і законні інтереси інших осіб, зобов`язані поновити їх, не чекаючи пред`явлення позову.

Отже, аналіз положень КАС України дає підстави для висновку, що ефективність судового захисту прав та інтересів особи в адміністративному судочинстві включає ефективність розгляду та вирішення справи, ефективність способу захисту, ефективність судового рішення та ефективність його виконання. Всі ці складові можна охопити єдиним терміном «ефективне правосуддя», що виступає еталоном для оцінки судової гілки влади та є запорукою довіри до неї з боку громадян, а також інших суб`єктів.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Вищезазначені висновки узгоджуються із позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 22.09.2022 у справі № 380/12913/21.

Колегія суддів також враховує, що відповідач уже повертав позивачу документи про призначення одноразової грошової допомоги з цих же підстав. Правомірність такого повернення була предметом дослідження у справі № 480/6101/21, у якій рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 04.10.2021 визнано протиправною бездіяльність Департаменту фінансово-облікової політики Міністерства внутрішніх справ України щодо неприйняття рішення про призначення та виплату (чи відмову у призначенні та виплаті) ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку з настанням інвалідності третьої групи, що настала внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням служби.

Зобов`язано Департамент фінансово-облікової політики Міністерства внутрішніх справ України розглянути та прийняти відповідне рішення про призначення та виплату (чи відмову в призначенні та виплаті) ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку з настанням інвалідності третьої групи, що настала внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням служби.

Тобто, відповідач відмовив позивачу у призначенні одноразової грошової допомоги з тих самих підстав, які були визнані протиправними під час розгляду справи № 480/6101/21 про повернення позивачу його заяви про призначення одноразової грошової допомоги та доданих до неї документів.

З огляду на це, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що за встановлених обставин справи найбільш ефективним способом захисту прав позивача є зобов`язання Міністерство внутрішніх справ України призначити ОСОБА_1 виплату одноразової грошової допомоги відповідно до Порядку № 850, у розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності.

Разом з тим, суд першої інстанції помилково дійшов висновку про наявність підстав для зобов`язання саме МВС України виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу з огляду на наступне.

Так, п. 9 Порядку № 850 передбачено, що МВС в місячний строк після надходження зазначених у пункті 8 цих Порядку та умов документів приймає рішення про призначення або у випадках, передбачених пунктом 14 цих Порядку та умов, про відмову в призначенні грошової допомоги і надсилає його разом із зазначеними документами керівникові органу внутрішніх справ, у якому проходив (проходить) службу працівник міліції, для видання наказу про виплату такої допомоги, або у разі відмови - для письмового повідомлення осіб із зазначенням мотивів відмови.

Згідно п. 11 Порядку № 850 виплата грошової допомоги проводиться шляхом перерахування органом внутрішніх справ, у якому проходив (проходить) службу працівник міліції, суми виплати на рахунок, відкритий особою, якій призначається грошова допомога, в установі банку або через касу органу внутрішніх справ.

Отже, Порядком № 850 покладено на відповідача повноваження щодо прийняття рішення про призначення працівнику міліції одноразової грошової допомоги.

Натомість, виплата грошової допомоги провадиться органом внутрішніх справ, у якому працівник міліції проходив службу.

Враховуючи, що ОСОБА_1 проходив службу у відділі пожежної охорони УМВС України в Сумській області, тому саме на УМВС України в Сумській області покладено обов`язок щодо виплати йому одноразової грошової допомоги.

Проте суд першої інстанції неправильно застосував норми Порядку № 850, у зв`язку з чим помилково поклав обов`язок на МВС України, яке не має повноважень на проведення виплати грошової допомоги, виплатити її позивачу.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ч.4 ст.317 КАС України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для зміни судового рішення, шляхом викладення абзацу третього резолютивної частини в новій редакції.

В іншій частині судового рішення, суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив його з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги спростовані наведеними вище обставинами та нормативно - правовим обґрунтуванням, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 317, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України - задовольнити частково.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 28.07.2023 по справі № 480/1790/23 - змінити, виклавши абзац третій резолютивної частини в наступній редакції:

Зобов`язати Міністерство внутрішніх справ України прийняти рішення про призначення та виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги відповідно до Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 жовтня 2015 р. № 850, у розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності та скерувати таке рішення до Управління МВС України в Сумській області для здійснення виплати.

В іншій частині рішення Сумського окружного адміністративного суду від 28.07.2023 у справі № 480/1790/23 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя В.Б. Русанова
Судді С.П. Жигилій Т.С. Перцова