Справа № 260/8243/23
Суддя: Луцович М.М.
Дата ухвалення: 2024-01-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

15 січня 2024 року м. Ужгород№ 260/8243/23
Закарпатський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Луцович М.М., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , паспорт № НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (04053, місто Київ, вулиця Бульварно-Кудрявська, будинок 168, ), Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області (пл. Народна, буд. 4, м. Ужгород, Закарпатська область, 88000, ) про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві, Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області, в якому просить:

1) визнати протиправними та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві від 03.08.2023 № 32 щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні пенсії у відповідності до пункту «е» статті 55 Закону України « Про пенсійне забезпечення»;

2) зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період роботи з 01.04.2004 по 09.08.2016 року у повному розмірі, період роботи з 05.09.1986 по 21.08.1987, період навчання з 01.09.1983 по 01.07.1986 згідно диплому НОМЕР_2 та призначити пенсію з 27.07.2023.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач звернулась із заявою до відповідача 2 щодо призначення пенсії у відповідності до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення». За принцом екстериторіальності відповідач 1 виніс рішення від 03.08.2023 № 32 про відмову у призначенні пенсії. Вказаним рішенням, не зараховано у повному обсязі період роботи згідно трудової книжки та навчання згідно диплому, так як містяться розбіжності дати народження в паспорті та свідоцтві про одруження. Позивач з таким рішенням не погоджується та просить визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві від 03.08.2023 № 32 щодо відмови в призначенні пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону №1788-ХІІ та зобов`язати відповідача призначити пенсію за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону № 1788-ХІІ з 27.07.2023.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 09.10.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, судовий розгляд справи ухвалено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

20 жовтня 2023 року Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області подало відзив на позовну заяву, згідно якого щодо позову заперечує у повному обсязі. Вказує, що відповідачем 1 правомірно прийнято рішення про відмову у призначенні пенсії від 03.08.2023 № 32, так як у позивача відсутній необхідний спеціальний стаж роботи, передбачений пунктом «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

В поданому до суду відзиві на позовну заяву представник ГУ ПФУ у м. Києві позов не визнала та просила відмовити у його задоволенні. Вказує, що відповідно наданих до заяви документів (паспорт, довідка про присвоєння ідентифікаційного номеру, диплом, трудова книжка, довідка про стаж), загальний страховий стаж складає 20 років 05 місяців 04 дні, стаж роботи, який дає право на пенсію за вислугу років станом на 11.10.2017 складає 22 роки 06 місяців 20 днів. Не враховано до загального страхового стажу періоди роботи згідно записів трудової книжки та період навчання, оскільки дата народження у свідоцтві про шлюб не відповідає паспорту, відповідно неможливо підтвердити зміну прізвища з « ОСОБА_2 » на « ОСОБА_3 ». Спеціальний стаж після 01.01.2004 враховано згідно даних в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування. Враховуючи вищевикладене гр. ОСОБА_1 відмовлено в призначенні пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» в зв`язку із відсутністю необхідного стажу роботи за вислугою років.

Відповідно до положень ч.5 ст.262, ч.1 ст.263 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.

Суд зазначає, що судове рішення у справі, постановлене у письмовому провадженні, складено у повному обсязі відповідно до ч.4 ст.243 КАС України, з врахуванням положень ст.263 КАС України.

Згідно з ч.5 ст.250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що 27.07.2023 ОСОБА_1 звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області із заявою про призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону № 1788-XII, та вказану заяву про призначення пенсії за принципом екстериторіальності було скеровано до Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві від 03.08.2023 № 32 відмовлено в призначені пенсії за вислугу років, про що позивача було повідомлено листом Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області від 07.08.2023 № 0700-0201-8/42291.

З рішення Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві від 03.08.2023 № 32 вбачається, що відповідно наданих до заяви документів (паспорт, довідка про присвоєння ідентифікаційного номеру, диплом, трудова книжка, довідка про стаж), загальний страховий стаж складає 20 років 05 місяців 04 дні, стаж роботи, який дає право на пенсію за вислугу років станом на 11.10.2017 складає 22 роки 06 місяців 20 днів. Не враховано до загального страхового стажу періоди роботи згідно записів трудової книжки та період навчання, оскільки дата народження у свідоцтві про шлюб не відповідає паспорту, відповідно неможливо підтвердити зміну прізвища з « ОСОБА_2 » на « ОСОБА_3 ». Спеціальний стаж після 01.01.2004 враховано згідно даних в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування. Довідка від 09.06.2023 №675 потребує додаткової перевірки, оскільки робота на посаді, що дає право на пенсію за вислугою років не носить постійний характер відповідно індивідуальних відомостей про застраховану особу.

Враховуючи вищевикладене ОСОБА_1 відмовлено в призначенні пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у зв`язку із відсутністю необхідного стажу роботи за вислугою років.

При вирішенні спору суд застосовує такі нормативно-правові акти.

Згідно із пунктом 2-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV (далі Закон № 1058-IV) (в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» від 03.10.2017 №2148-VIII, який набрав чинності 11.10.2017) особам, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтями 52, 54 та 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України «Про пенсійне забезпечення».

Пунктом 16 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону № 1058-IV передбачено, що до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону. Положення Закону України «Про пенсійне забезпечення» застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії.

Відповідно до пункту «е» статті 55 Закону № 1788-ХІІ, в редакції Закону України від 24.12.2015 № 911-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» (далі Закон № 911-VIII, право на пенсію за вислугу років мають: працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 не менше 25 років та після цієї дати: зокрема, з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року не менше 26 років 6 місяців.

Проте, 04.06.2019 року Конституційним Судом України ухвалено рішення № 2-р/2019, яким визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту «а» статті 54, статті 55 Закону № 1788-XII зі змінами, внесеними Законом № 213-VIII та Законом № 911-VIII.

Отже, починаючи з 05.06.2019 року положення пункту «е» статті 55 Закону № 1788-ХІІ діють в первісній редакції, чинній до внесення змін Законом № 213-VIII та Законом №911-VIII, яка передбачає, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

Постановою Кабінету Міністрів України від 04 листопада 1993 року № 909 затверджено Перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років (далі - Перелік №909).

За змістом розділу 2 «Охорона здоров`я» Переліку № 909, до закладів і установ охорони здоров`я відносяться лікарняні заклади, лікувально-профілактичні заклади особливого типу, лікувально-трудові профілакторії, амбулаторно-поліклінічні заклади, заклади швидкої та невідкладної медичної допомоги, заклади переливання крові, заклади охорони материнства і дитинства, санаторно-курортні заклади, санаторно-епідеміологічні заклади, діагностичні центри, аптеки, аптечні кіоски, аптечні магазини, контрольно-аналітичні лабораторії, медико-соціальні експертні комісії, бюро судово-медичної експертизи, медичні відділи протезних підприємств.

Слід зазначити, що згідно розділу 2 Переліку №909, право на пенсію за вислугу років мають лікарі та середній медичний персонал (незалежно від найменування посад).

Згідно Приміток 2 і 3 до Переліку №909, робота за спеціальністю в закладах, установах і на посадах, передбачених цим переліком, дає право на пенсію незалежно від відомчої належності закладів і установ; робота за спеціальністю в закладах, установах і на посадах до 1 січня 1992 року, яка давала право на пенсію за вислугу років відповідно до раніше діючого законодавства, зараховується до стажу для призначення пенсії за вислугу років.

Суд звертає увагу на те, що наказом Міністерства охорони здоров`я № 146 від 23 жовтня 1991 року затверджена номенклатура спеціальностей середніх медичних працівників, серед яких є зубний технік.

Крім того, висновок щодо зарахування стажу роботи зубним техніком викладений у постанові Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду від 04 березня 2020 року у справі №293/87/16-а.

З оскаржуваного рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 03.08.2023 № 32 вбачається, що загальний страховий стаж позивача складає 20 років 05 місяців 04 дні, стаж роботи, який дає право на пенсію за вислугу років станом на 11.10.2017 складає 22 роки 06 місяців 20 днів.

Статтею 62 Закону №1788-ХІІ передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно із пунктом 1 Порядку підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637 (далі Порядок №637), основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - персоніфікований облік), є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній стаж роботи встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Відповідно до пункту 3 Порядку № 637 за відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Пунктом 20 Порядку № 637 передбачено, що у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального стажу роботи приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників (додаток № 5). У довідці повинно бути вказано періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, до яких включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка, в тому числі виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій.

З оскаржуваного рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 03.08.2023 № 32 вбачається, що при обрахунку страхового стажу позивача не було взято до уваги періоди роботи згідно записів трудової книжки та період навчання, оскільки дата народження у свідоцтві про шлюб не відповідає паспорту, відповідно неможливо підтвердити зміну прізвища з « ОСОБА_2 » на « ОСОБА_3 », при цьому, одночасно зараховано 20 років 05 місяців 04 дні загального страхового стажу та 22 роки 06 місяців 20 днів спеціального страхового стажу згідно тієї самої трудової книжки позивача.

На час первісного заповнення трудової книжки діяла Інструкція про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах та організаціях, затверджена постановою Держкомпраці СССР від 20.06.1974 № 162 (далі Інструкція № 162).

Згідно з пунктами 2.2, 2.3 Інструкції №162 заповнення трудової книжки вперше здійснюється адміністрацією підприємства в присутності працівника не пізніше тижневого строку з дня прийому на роботу. Всі записи в трудовій книжці про прийом на роботу, перевід на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди вносяться адміністрацією підприємства після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а при звільненні у день звільнення повинні точно відповідати тексту наказу.

Відповідно до пункту 1.4 Інструкції №162 питання, пов`язані з порядком ведення трудових книжок, їх зберігання, виготовлення, постачання за обліку, врегульовано постановою Ради Міністрів СССР та ВЦСПС від 06.09.1973 №656 «Про трудові книжки робітників та службовців» та даною Інструкцією.

У період внесення записів про роботу позивача у спірні періоди після 1993 року, порядок ведення трудових книжок регулювався Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженою наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 № 58 (далі Інструкція № 58).

З положень пункту 2.4 Інструкції №58 вбачається, що необхідним реквізитом під відповідним записом у трудовій книжці працівника є печатка. Згідно з пунктом 2.6 Інструкції № 58 у разі виявлення неправильного або неточного запису відомостей про роботу, переведення, а також про нагородження та заохочення тощо, виправлення виконується власником або уповноваженим ним органом, де було зроблено відповідний запис. Власник або уповноважений ним орган за новим місцем роботи зобов`язаний надати працівнику в цьому необхідну допомогу.

Отже, з системного аналізу вказаних вище норм вбачається, що позивач не несе відповідальності за заповнення трудової книжки, оскільки записи у трудову книжку вносяться відповідальним працівником підприємства, а не особисто позивачем, більше того, недоліки її заповнення не є підставою вважати про відсутність трудового стажу позивача за спірний період.

Судом встановлено, що згідно паспорта громадянина України № НОМЕР_1 ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно свідоцтва про укладення шлюбу НОМЕР_3 від 14.07.1990 ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) та ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) уклали шлюб зі спільним прізвищем « ОСОБА_3 ».

Окрім того позивачем долучено до матеріалів справи повторно видане свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_4 від 15.08.2023, згідно якого ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) та ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) уклали шлюб зі спільним прізвищем « ОСОБА_3 ».

Відповідно до п. 2.10 Інструкції № 162, яка була чинною станом на час заповнення титульного аркушу трудової книжки позивача серії НОМЕР_5 , відомості про працівника записуються на першій сторінці (титульному аркуші) трудової книжки. Прізвище, ім`я та по батькові (повністю, без скорочення або заміни імені та по батькові ініціалами), та дата народження зазначаються на підставі паспорта або свідоцтва про народження. […].

Згідно з п. 2.12 Інструкції № 162 зміни записів в трудових книжках про прізвище, ім`я, по батькові і дату народження виконуються адміністрацією за останнім місцем роботи на підставі документів (паспорта, свідоцтва про народження, про шлюб, про розірвання шлюбу, про зміну прізвища, імені, по батькові та ін.) та з посиланням на номер та дату цих документів. Зазначені зміни вносяться на першій сторінці (титульному аркуші) трудової книжки. Однією рисою закреслюється, наприклад, колишнє прізвище чи ім`я, по батькові, дата народження та записуються нові дані. Посилання на відповідні документи записуються на внутрішній стороні обкладинки та засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженої ним особи та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.

З трудової книжки позивача серії НОМЕР_5 вбачається, що відповідальним працівником на титульному аркуші трудової книжки внесено зміни про прізвище ОСОБА_5 та згідно свідоцтва про одруження НОМЕР_3 від 14.07.1990 змінено прізвище « ОСОБА_2 » на « ОСОБА_3 ».

Суд звертає увагу на те, що не прийняття до уваги суб`єктом владних повноважень (в даному випадку Головним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві) записів у трудовій книжці особи, що звернулась із заявою про призначення пенсії, з підстав невідповідностей дати народження особи у паспорті та свідоцтві про шлюб, суд може визнати надмірним формалізмом, так як на підставі наданих особою документів у сукупності можна встановити достовірність відомостей, стосовно яких здійснений запис у трудовій книжці позивача серії НОМЕР_5 .

На думку суду, факт того, що дата народження у свідоцтві про шлюб серії НОМЕР_3 від 14.07.1990 не відповідає даті народження згідно паспорту № НОМЕР_1 , є формальною неточністю, та в даному випадку не може бути підставою для органів пенсійного фонду для обмеження особи у реалізації конституційного права на соціальний захист, адже внесення запису до трудової книжки про зміну прізвища з « ОСОБА_2 » на « ОСОБА_3 » дає можливість підтвердити зміну такого прізвища та підтверджує достовірність запису про те, що « ОСОБА_5 » та « ОСОБА_1 » є однією і тією ж особою.

Вказане також підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_4 від 15.08.2023, долученим разом з позовною заявою.

Суд також приймає до уваги той факт, що відповідачем 1 не зараховано періоди роботи згідно трудової книжки та період навчання з посиланням на те, що дата народження у свідоцтві про шлюб не відповідає паспорту, відповідно неможливо підтвердити зміну прізвища з « ОСОБА_2 » на « ОСОБА_3 », однак в той же час відповідачем 1 зараховано 22 роки 06 місяців 20 днів спеціального стажу згідно тої ж самої трудової книжки.

Суд враховує, що згідно з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 25.04.2019 в справі № 593/283/17 та від 30.09.2019 в справі № 638/18467/15-а, формальні неточності у документах, за загальним правилом, не можуть бути підставою для обмеження органами пенсійного фонду в реалізації особою конституційного права на соціальний захист та призначення пенсії.

Крім того, на працівника не слід покладати ризик негативних наслідків (позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії по віку) за формальну неправильність оформлення досліджуваного документу, якщо недоліки допущені із вини адміністрації підприємства. Такий висновок узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 21.02.2018 у справі № 687/975/17.

Відтак, на думку суду, відповідач дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для зарахування до страхового стажу позивача періодів роботи відповідно до трудової книжки серії НОМЕР_5 з 05.09.1986 по 21.08.1987, з 12.09.1987 по 09.08.2016.

Вказане також стосується періоду навчання позивача з 01.09.1983 по 01.07.1986 відповідно до диплому серії НОМЕР_6 , який підлягає зарахуванню до страхового стажу з огляду на таке.

Згідно з дипломом серії НОМЕР_6 , який виданий на дошлюбне прізвище позивача « ОСОБА_2 », з 01.09.1983 по 01.07.1986 позивач навчалась в Бельцкому медичному училищі Міністерства охорони здоров`я МСРС за спеціальністю «зубний технік».

Відповідно до пункту «д» частини третьої статті 56 Закону № 1788-XII до стажу роботи зараховується також навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі.

Частиною другою статті 38 Закону України «Про професійну (професійно-технічну) освіту» визначено, що час навчання у професійно-технічному навчальному закладі зараховується до трудового стажу учня, слухача, у тому числі в безперервний і в стаж роботи за спеціальністю, що дає право на пільги, встановлені для відповідної категорії працівників, якщо перерва між днем закінчення навчання і днем зарахування на роботу за набутою професією не перевищує трьох місяців.

До закладів професійної (професійно-технічної) освіти належить, відповідно до статті 18 Закону України «Про професійну (професійно-технічну) освіту», професійно-технічне училище відповідного профілю.

Таким чином, законодавством передбачена можливість зарахування часу навчання у професійно-технічних закладах, які не є вищими навчальними закладами, до трудового стажу, що дає право на пільги при призначенні пенсії.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 17 січня 2022 року у справі № 348/20/17.

Суд вказує на те, що позивач закінчила навчання в Бельцкому медичному училищі Міністерства охорони здоров`я МСРС 01.07.1986 (здобувши професію «зубний технік») і 05.09.1986 (що не перевищує трьох місяців) була призначена на посаду зубного техніка.

Отже, період навчання позивача з 01.09.1983 по 01.07.1986 згідно диплому серії НОМЕР_6 входить до спеціального трудового стажу, що визначає право на пенсію за вислугу років.

Щодо незарахування відповідачем 1 періоду роботи позивача з 01.01.2004 по 09.08.2016 у повному обсязі, та щодо доводів відповідачів, що спеціальний стаж після 01.01.2004 враховано згідно даних в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, суд вказує наступне.

Судом встановлено, що відповідно до даних трудової книжки серії НОМЕР_5 позивач працювала у період з 12.09.1987 по 31.01.1988 на посаді техніка-ортодонта в Рахівській районній лікарні, з 01.02.1988 по 09.08.2016 на посаді зубного техніка в Рахівській районній лікарні.

Згідно довідки про підтвердження спеціального стажу для призначення пенсій за вислугу років від 09.06.2023 №675 ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) працювала повний робочий день в Рахівській центральній районній лікарні і за період з 12.09.1987 по 09.08.2016 працювала в закладах і установах освіти, охорони здоров`я та соціального захисту, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років відповідно до п. «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» за професією, посадою технік зубний зубопротезної лабораторії, що передбачена Постановою КМУ від 04.11.1993 р. №909 «Про перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років».

Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону України № 1058 страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом (ч. 2 ст. 24 Закону України № 1058).

У відповідності до ч. 3 ст. 24 Закону України № 1058 страховий стаж обчислюється в місяцях. Неповний місяць роботи, якщо застрахована особа підлягала загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню або брала добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, зараховується до страхового стажу як повний місяць за умови, що сума сплачених за цей місяць страхових внесків з урахуванням сум страхових внесків, сплачених виходячи з мінімальної заробітної плати, є не меншою, ніж мінімальний страховий внесок.

Страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування найманих працівників та інших осіб, які належать до кола осіб, що підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та зазначені у ст. 11 Закону України № 1058, сплачуються їх роботодавцями та безпосередньо застрахованими особами.

Механізм обов`язкового пенсійного страхування передбачає відповідні державні гарантії реалізації застрахованими особами своїх пенсійних прав.

Так, зокрема ч. 1 ст. 113 Закону України № 1058 передбачено, що держава створює умови для функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування і гарантує дотримання законодавства з метою захисту майнових та інших прав і законних інтересів осіб стосовно здійснення пенсійних виплат.

Згідно ч. 1 ст. 16 Закону України № 1058, застрахована особа має право отримувати від страхувальника підтвердження про сплату страхових внесків, вимагати від страхувальників сплати внесків, у тому числі в судовому порядку тощо.

З цим правом кореспондується обов`язок страхувальника нараховувати, обчислювати і сплачувати в установлені строки та в повному обсязі страхові внески (п. 6 ч. 2 ст. 17 Закону України № 1058) незалежно від фінансового стану платника (ч. 12 ст. 20 Закону України № 1058).

Суд вказує на те, що позивач не може нести відповідальність за неналежне виконання своїх обов`язків підприємством щодо сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Так, відповідно до ст. 106 Закону України № 1058, відповідальність за несплату страхових внесків несе підприємство страхувальник, в якому працює позивач, так як саме воно нараховує страхові внески із заробітної плати застрахованої особи.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27.03.2018 року у справі № 208/6680/16-(2/208/245/16).

З огляду на вказані обставини суд приходить висновку, що відповідачем 1 протиправно не зараховано період роботи позивача з 01.01.2004 по 09.08.2016 у повному обсязі. Інших підстав для незарахування вищевказаного періоду до страхового стажу позивача відповідачами не наведено, а судом не встановлено.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про те, що рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 03.08.2023 № 32 позивачу протиправно відмовлено у призначенні пенсії з мотивів, викладених у цьому рішенні, а тому таке підлягає скасуванню, а з метою відновлення порушених прав слід зарахувати до страхового стажу позивача період навчання з 01.09.1983 по 01.07.1986, періоди роботи згідно трудової книжки з 05.09.1986 по 21.08.1987 та з 01.01.2004 по 09.08.2016 року у повному обсязі.

Суд враховує, що 03 жовтня 2017 року прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» №2148-VIII, яким з 11 жовтня 2017 року розділ XV «Прикінцеві положення» Закону № 1058-IV доповнено пунктом 2-1.

Згідно пункту 2-1 Розділу ХV «Прикінцеві положення» Закону № 1058-IV особам, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтями 52, 54 та 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України «Про пенсійне забезпечення».

Таким чином, враховуючи положення пункту 2-1 та пункту 16 Розділу ХV «Прикінцеві положення» Закону № 1058-IV пенсія за вислугу років згідно положень пункту «е» статті 55 Закону України № 1788-XII може бути призначена особам, які мають стаж, необхідний для її призначення (від 25 до 30 років) станом на 11 жовтня 2017 року.

Така позиція викладена Верховним Судом у постанові від 27.07.2022 у справі №440/1286/20.

Так, Європейський Суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними (п.53 рішення у справі Ковач проти України від 7 лютого 2008 року, п.59 рішення у справі Мельниченко проти України від 19 жовтня 2004 року, п.50 рішення у справі Чуйкіна проти України від 13 січня 2011 року, п.54 рішення у справі Швидка проти України від 30 жовтня 2014 року тощо).

Це означає, що суд має оцінювати фактичні обставини справи з урахуванням того, що права, гарантовані Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, мають залишатися ефективними та людину не можна ставити в ситуацію, коли вона завідомо не може реалізувати своїх прав.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

При вирішенні даного спору суд також бере до уваги, що завданням адміністративного судочинства, є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Адміністративний суд у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, виконуючи завдання адміністративного судочинства щодо перевірки відповідності їх прийняття (вчинення) не втручається та не може втручатися у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. Тобто, дискреційними є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною.

Суд також зазначає, що згідно з пунктом 2 частини 2 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Відповідно до частини 3 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі скасування індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

З системного аналізу вищезазначених норм слідує, що у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками розгляду звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єктом звернення дотримано усіх визначених законом умов, то суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача.

Так, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

Умови, за яких пенсійний орган відмовляє у призначенні пенсії за вислугу років визначені законом. Якщо такі умови відсутні, орган повинен прийняти відповідне рішення про призначення пенсії. Ці повноваження та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу - призначити або відмовити в такому призначенні, однак виключно у тому випадку, коли для цього є законні підстави. За законом в спірних правовідносинах у відповідача немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Проаналізувавши рішення від 03.08.2023 № 32 суд зазначає, що стаж позивача, який дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» становить 22 роки 06 місяців 20 днів, проте враховуючи висновок суду про необхідність зарахування до страхового стажу позивача період навчання з 01.09.1983 по 01.07.1986, періоди роботи згідно трудової книжки з 05.09.1986 по 21.08.1987 та з 01.01.2004 по 09.08.2016 року у повному обсязі, вказаний стаж станом на 11.10.2017 становитиме більше обов`язкових 25 років, що надає право на пенсію за вислугу років.

Суд зазначає, що за загальним правилом, встановленим ст.45 Закону №1058-ІV пенсія призначається з дня звернення за пенсією.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області із заявою про призначення пенсії за вислугу років 27.07.2023.

Враховуючи вищенаведене, позивачу слід призначити пенсію з 27.07.2023.

Відповідно до частини 1 статті 44 Закону №1058-ІV звернення за призначенням (перерахунком) пенсії здійснюється шляхом подання заяви та інших документів, необхідних для призначення (перерахунку) пенсії, до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженої особи застрахованою особою особисто або через законного представника недієздатної особи, особи, дієздатність якої обмежена, малолітньої або неповнолітньої особи.

Враховуючи те, що судом встановлено протиправність рішення про відмову у призначенні пенсії від 03.08.2023 № 32, прийнятого Головним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві, з метою належного захисту прав позивача, суд вважає необхідним зобов`язати саме Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області (як відповідний територіальний орган Пенсійного фонду до якого позивач звернулася із заявою від 27.07.2023) зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період навчання з 01.09.1983 по 01.07.1986, періоди роботи згідно трудової книжки з 05.09.1986 по 21.08.1987 та з 01.01.2004 по 09.08.2016 року у повному обсязі та призначити їй пенсію за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з 27.07.2023.

Підсумовуючи наведене вище суд вважає, що позов підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа

З огляду на зазначене, понесені витрати зі сплати судового збору в розмірі 858,88 грн. підлягають до стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, як зі сторони, внаслідок неправильного рішення якої виник спір.

Керуючись статтями 243 - 246, 262 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , паспорт № НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (04053, місто Київ, вулиця Бульварно-Кудрявська, будинок 168, ), Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області (пл. Народна, буд. 4, м. Ужгород, Закарпатська область, 88000, ) про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві від 03.08.2023 № 32 про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугу років.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Закарпатській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період навчання з 01.09.1983 по 01.07.1986 згідно диплома серії НОМЕР_6 , періоди роботи згідно трудової книжки серії НОМЕР_5 з 05.09.1986 по 21.08.1987 та з 01.01.2004 по 09.08.2016 року у повному обсязі.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з 27.07.2023.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , паспорт № НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (04053, місто Київ, вулиця Бульварно-Кудрявська, будинок 168, ) судові витрати у сумі 858,88 грн. (вісімсот п`ятдесят вісім гривень 88 коп.).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

СуддяМ.М. Луцович