Справа № 600/1169/23-а
Суддя: Левицький Василь Костянтинович
Дата ухвалення: 2024-01-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

про залишення позову без розгляду

10 січня 2024 р. м. Чернівці Справа № 600/1169/23-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Левицького В.К.

участю секретаря судового засідання Олейщук А.М.-С.

сторін:

позивач не з`явився,

представник позивача не з`явився,

представника відповідача Верешка І.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області

про визнання протиправними дії, визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

У С Т А Н О В И В:

У провадженні суду перебуває адміністративна справа за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області про визнання протиправними дії, визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позивач у позові просить суд:

- визнати протиправними дії дисциплінарної комісії ГУНП в Чернівецькій області в складі голови комісії та її членів щодо складання висновку службового розслідування від 26.01.2023 стосовного ОСОБА_1 - оперуповноваженого СКП Дністровського РВП ГУНП в Чернівецькій області;

- визнати протиправним та скасувати наказ начальника ГУНП в Чернівецькій області № 43 від 27.01.2023 про застосування дисциплінарного стягнення відносно ОСОБА_1 - оперуповноваженого СКП Дністровського РВП ГУНП в Чернівецькій області;

- визнати протиправним та скасувати наказ начальника ГУНП в Чернівецькій області № 40 о/с від 06.02.2023 про звільнення зі служби в поліції лейтенанта поліції Злого Іллі Олеговича, оперуповноваженого СКП Дністровського РВП ГУНП в Чернівецькій області;

- зобов`язати ГУНП в Чернівецькій області прийняти рішення про поновлення ОСОБА_1 на посаді оперуповноваженого СКП Дністровського РВП ГУНП в Чернівецькій області;

- стягнути з ГУНП в Чернівецькій області заробітну плату (грошове забезпечення) за час вимушеного прогулу з 07.02.2023 по час поновлення на посаді.

Ухвалою Чернівецького окружного адміністративного суду від 29.11.2023 позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області про визнання протиправними дії, визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, залишено без руху. Надано позивачу п`ятиденний строк з дня отримання ухвали для подання до Чернівецького окружного адміністративного суду заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду у справі № 600/1169/23-а.

На виконання вимог ухвали суду від 29.11.2023 про залишення позовної заяви без руху, представник позивача подав до суду заяву про поновлення строків звернення до суду.

Ухвалою Чернівецького окружного адміністративного суду від 22.12.2023 визнано неповажними причини пропуску строку звернення ОСОБА_1 до суду. Позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області про визнання протиправними дії, визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, - залишено без руху. Встановлено позивачу десятиденний строк для зазначення інших підстав для поновлення строку звернення до суду, з дати отримання копії ухвали.

На виконання вимог ухвали суду від 22.12.2023 про залишення позовної заяви без руху, представник позивача подав до суду заяву про поновлення строків звернення до суду. В обґрунтування клопотання представник позивача вказував, що дійсно з наказом про застосування дисциплінарного стягнення позивач ознайомлений 06.02.2023, а договір про надання йому правової допомоги ним укладено 09.02.2023. У зв`язку із тим, що зі змісту наказу не вбачається фактичні підстави для про звільнення позивача зі служби в поліції, представником позивача було скеровано адвокатський запит до відповідача про надання матеріалів службового розслідування, копії наказу про звільнення позивача, довідки про середньомісячний заробіток.

Вже після одержання відповіді на адвокатський запит 26.02.2023 з матеріалами службового розслідування стосовно позивача, позивач звернувся до суду.

Представник позивача зазначає, що без отримання та ознайомлення з матеріалами службового розслідування було неможливо обґрунтовано сформувати позовні вимоги, а тому 15-ти денний строк звернення до суду пропущений позивачем з поважних причин.

Представник позивача вважає, що строк звернення до суду пропущений також з поважних причин, оскільки позивачем оскаржувався не тільки самий наказ про його звільнення з публічної служби, а й протиправні дії дисциплінарної комісії ГУНП в Чернівецькій області під час проведення службового розслідування. При цьому, окремо наказ про звільнення позивача зі служби не міг бути оскаржений, оскільки його винесенню передували матеріали службового розслідування, які використанні відповідачем як належні докази винуватості ОСОБА_1 . Крім цього, в позовній заяві викладені обставини, які на його думку, свідчать про недопустимість доказів, зібраних під час службового розслідування, висновок якого став підставою для винесення наказу про звільнення позивача.

Разом з тим, у клопотанні про поновлення строку звернення до суду представник позивача зазначав, що пропущений з поважних причин 15-ти денний строк звернення до суду підлягає поновленню і з інших підстав. Зокрема, на думку представника позивача, ст. 235 КЗпП України визначає на гарантії працівників при незаконному звільненні з роботи та порушенні порядку їх звільнення з роботи законодавцем. Так, Законом України від 30.03.2020 № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» КЗпП України доповнено главою ХІХ такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID- 19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

Оскільки з 02.04.2020 набрав чинності Закон України від 30.03.2020 № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», згідно з яким під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені, зокрема, ст. 233 КЗпП України продовжуються на строк його дії, тому, на думку представника позивача, строк на звернення позивача з цим позовом, заявленим у березні 2023 року, тобто під час карантину, не сплив.

Представник відповідача подав до суду заперечення на заяву про поновлення строку звернення до суду, в якому вказував на відсутність підстав застосування норм КЗпП України до спірних правовідносин, а також пропуск позивачем 15-ти денного строку звернення до суду з вказаним позовом без поважних причин.

Представник відповідача, серед іншого, зауважував, що строк оскарження спірних наказів сплив 21.02.2023, однак позов позивачем подано до суду лише 06.03.2023, тобто із пропуском 15-ти денного строку звернення до суду, встановленого законом, що не заперечується самим позивачем.

У судове засідання, призначене на 10.01.2024, представник позивача та позивач не з`явилися, проте представник позивача подав до суду клопотання про розгляд заяви про поновлення строків звернення до суду розглянути за його відсутності.

У судовому засідання, яке відбулося 10.01.2024, представник відповідача заперечував щодо поновлення позивачу строків звернення до суду, посилаючись на відсутність поважних причин пропуску 15-ти денного строку звернення.

Частиною 3 ст. 194 КАС України встановлено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження на підставі наявних у суду матеріалів.

Враховуючи положення ст. 194 КАС України, суд вважає, що немає перешкод для розгляду поданої заяви про поновлення строків звернення за відсутності позивача та його представника.

Розглянувши заяву про поновлення строків звернення до суду, перевіривши матеріали справи, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Статтею 5 КАС України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси. Суб`єкти владних повноважень мають право звернутися до адміністративного суду виключно у випадках, визначених Конституцією та законами України.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 19 КАС України передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

За визначенням, наведеним у п. 17 ч. 1 ст. 4 КАС України, публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Отже, право звернення до суду є невід`ємним особистим правом особи, чи правом суб`єкта владних повноважень, яке реалізовується в порядку, встановленому КАС України. Способом реалізації цього права є звернення зацікавленої особи до суду з позовом.

У свою чергу, звернення до суду з позовом є підставою для виникнення процесуальних відносин, пов`язаних з вирішенням спору по суті. Звернення до суду і судове провадження повинно здійснюватися у відповідності до вимог чинного законодавства, зокрема, процесуальних норм щодо порядку провадження в адміністративних справах.

Разом з тим, законодавець встановлює певні обмеження такого права, зокрема, шляхом встановлення строку звернення до адміністративного суду, процесуальної форми та порядку звернення.

Так, у розумінні ч. 1 ст. 118 КАС України, процесуальними строками є встановлені законом або ж судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.

Процесуальні строки визначаються днями, місяцями та роками, а також можуть визначатися вказівкою на подію, яка повинна неминуче настати.

Так, інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює добросовісно ставитися до виконання учасниками процесу своїх обов`язків. Строки звернення до суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Тому, якщо протягом законодавчо встановленого строку особа не звернулася до суду за вирішенням певного спору, відповідні відносини набувають ознаки стабільності.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з ч. 3 ст. 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

За правилами ч. 5 ст. 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Отже, КАС України передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у ч. 2 ст. 122 цього Кодексу.

Наслідки пропуску строків звернення до адміністративного суду встановлені ст. 123 КАС України, згідно з ч. 3 якої якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Суд зауважує, що строк звернення до суду, як одна із складових гарантії "права на суд", може і має бути поновленим, лише у разі наявності достатніх на те поважних причин.

Наведене дає підстави для висновку, що поновлення встановленого процесуальним законом строку для подання позовної заяви здійснюється судом у виняткових, особливих випадках й лише за наявності обставин об`єктивного і непереборного характеру (підтверджених доказами), які істотно ускладнили або унеможливили своєчасну реалізацію права на звернення до суду із позовом.

Правовий інститут строків звернення до адміністративного суду за захистом свого порушеного права не містить вичерпного, детально описаного переліку причин чи критеріїв їх визначення. Натомість закон запроваджує оцінні, якісні параметри визначення причин їх недотримання - вони повинні бути поважними, реальними або, непереборними і об`єктивно нездоланними на час перебігу строків звернення до суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.10.2020 у справі № 9901/32/20 дійшла висновку, що інакшого способу визначити, які причини належить віднести до поважних, ніж через зовнішню оцінку (кваліфікацію) змісту конкретних обставин, хронологію та послідовність дій суб`єкта правовідносин перед зверненням до суду за захистом свого права, немає. Під таку оцінку мають потрапляти певні явища, фактори та їх юридична природа; тривалість строку, який пропущений; те, чи могли і яким чином певні фактори завадити вчасно звернутися до суду, чи перебувають вони у причинному зв`язку із пропуском строку звернення до суду; яка була поведінка суб`єкта звернення протягом цього строку; які дії він вчиняв, і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду тощо.

Причина пропуску строку звернення до суду може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.

Тобто, поважними причинами можуть визнаватися лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулася з позовною заявою, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належним чином.

Отже, поновленню підлягають лише порушені з поважних причин процесуальні строки, встановлені законом.

Дотримання строків звернення до адміністративного суду є однією з умов дисциплінування учасників публічно-правових відносин, якщо ці відносини стали спірними.

Законодавче закріплення строків звернення з адміністративним позовом до суду є гарантією стабільності публічно-правових відносин, призначенням якої є забезпечення своєчасної реалізації права на звернення до суду, стабільної діяльності суб`єктів владних повноважень при здійсненні управлінських функцій. Інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Установлення строків звернення до адміністративного суду у системному зв`язку з принципом правової визначеності слугує меті забезпечення передбачуваності для відповідача (як правило, суб`єкта владних повноважень в адміністративних справах) та інших осіб того, що зі сплином установленого проміжку часу прийняте рішення, здійснена дія (бездіяльність) не матимуть поворотної дії в часі та не потребуватимуть скасування, а правові наслідки прийнятого рішення або вчиненої дії (бездіяльності) не будуть відмінені у зв`язку з таким скасуванням. Тобто встановлені строки звернення до адміністративного суду сприяють уникненню ситуації правової невизначеності щодо статусу рішень, дій (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень.

Відповідно до ч. 4 ст. 31 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, затвердженого Законом України від 15.03.2018 №2337-VIII «Про Дисциплінарний статут Національної поліції України» (далі - Дисциплінарний статут), поліцейський має право оскаржити застосоване до нього дисциплінарне стягнення, звернувшись до адміністративного суду протягом 15 днів з дня його ознайомлення з наказом про притягнення до дисциплінарної відповідальності.

У разі застосування до поліцейського дисциплінарного стягнення у виді звільнення з посади, пониження у спеціальному званні на один ступінь або звільнення зі служби в поліції поліцейський має право оскаржити таке стягнення протягом 15 днів з дня його ознайомлення з наказом по особовому складу про виконання застосованого дисциплінарного стягнення.

Суд зауважує, що у випадку наявності колізії між загальним та спеціальним законом застосуванню підлягають норми спеціального закону, яким є саме Дисциплінарний статут.

При наявності розбіжностей загальних і спеціальних (виняткових) норм, необхідно керуватися принципом Lex specialis (лат. - спеціальний закон, спеціальна норма), відповідно до якого при розбіжності загального і спеціального закону діє спеціальний закон, а також принципом Lex specialis derogat generali, суть якого зводиться до того, що спеціальний закон скасовує дію (для цієї справи) загального закону; спеціальна норма має перевагу над загальною.

У разі якщо норми нормативних актів рівної юридичної сили містять різні моделі правового регулювання, перевагу при застосуванні слід надавати тій нормі, яка регулює вужче коло суспільних відносин, тобто є спеціальною.

Саме такий підхід застосував Верховний Суд у постанові від 29.01.2019 у справі №807/257/14. Крім того, про перевагу норм lex specialis над іншими загальними нормами зазначає у своїх рішеннях і Європейський суд з прав людини (п. 69 рішення у справі "Ніколова проти Болгарії" № 7888/03 тощо).

У свою чергу, під темпоральними (часовими) колізіями слід розуміти такі колізії, що виникають внаслідок видання в різний час з того ж самого питання принаймні двох норм права.

Правила конкуренції, крім вищезазначеного, можуть випливати з часової послідовності прийняття норм. За загальним правилом, нова норма припиняє дію старої норми, якщо вони суперечать одна одній (lex posterior derogat legi priori). У співвідношенні між звичайними законами, які суперечать один одному, "молодша норма" припиняє суперечливу до неї "старшу": цей підхід виходить з того, що існуюче право при виданні нової норми може бути змінене без особливих проблем.

Тобто у контексті цьому судового спору застосуванню підлягає Дисциплінарний статут НП України, що затверджений Законом України і яким передбачені порядок та строки оскарження дисциплінарного стягнення.

Аналогічний висновок щодо застосування норм матеріального права, викладений в постанові Верховного Суду № 120/7567/22 від 08.02.2023, котрий враховано в силу приписів ч. 5 ст. 242 КАС України в ході розгляду даної справи.

Відповідно до ст. 13 Дисциплінарного статуту до поліцейських можуть застосовуватися такі види дисциплінарних стягнень: 1) зауваження; 2) догана; 3) сувора догана; 4) попередження про неповну службову відповідність; 5) пониження у спеціальному званні на один ступінь; 6) звільнення з посади; 7) звільнення із служби в поліції.

Судом встановлено, що на підставі висновку службового розслідування від 26.01.2023, наказом ГУНП в Чернівецькій області № 43 від 27.01.2023 «Про застосування дисциплінарного стягнення» застосовано до оперуповноваженого СКП Дністровського РВП ГУНП в Чернівецькій області ОСОБА_1 дисциплінарне стягнення у виді звільнення зі служби в поліції. З даним наказом позивач ознайомився 02.02.2023, про що свідчить його підпис поставлений в наказі (Т. 1 а.с. 138-139).

Наказом ГУНП в Чернівецькій області № 40 о/с «По особовому складу» від 06.02.2023, звільнено оперуповноваженого СКП Дністровського РВП ГУНП в Чернівецькій області ОСОБА_1 з 06.02.2023 зі служби в поліції відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» (у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби в поліції, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України).

Із змісту оскаржуваного наказу ГУНП в Чернівецькій області № 40 о/с «По особовому складу» від 06.02.2023 видно, що позивачем копію вказаного наказу одержано 06.02.2023 особисто, про що свідчить його підпис поставлений в наказі (Т.1 а.с. 141).

Вказані обставини не заперечувалася учасниками справи під час розгляду справи.

Законодавцем внесено зміни до Дисциплінарного статуту в період дії воєнного стану, зокрема, абз. 1 ч. 4 ст. 31 Дисциплінарного статуту визначено, що поліцейський має право оскаржити застосоване до нього дисциплінарне стягнення, звернувшись до адміністративного суду протягом 15 днів з дня його ознайомлення з наказом про притягнення до дисциплінарної відповідальності. Тобто цим пунктом охоплено такі види дисциплінарних стягнень, як зауваження, догана, сувора догана, попередження про неповну службову відповідність.

Абзацом 2 ч. 4 ст. 31 Дисциплінарного статуту визначено, що у разі застосування до поліцейського дисциплінарного стягнення у виді звільнення з посади, пониження у спеціальному званні на один ступінь або звільнення зі служби в поліції поліцейський має право оскаржити таке стягнення протягом 15 днів з дня його ознайомлення з наказом по особовому складу про виконання застосованого дисциплінарного стягнення.

Суд зазначає, що такі види дисциплінарних стягнень, як звільнення з посади, пониження у спеціальному званні на один ступінь або звільнення зі служби мають бути реалізовані шляхом видання наказу по особовому складу про виконання застосованого дисциплінарного стягнення, як це передбачено ч. 3 ст. 22 Дисциплінарного статуту.

При цьому, Дисциплінарним статутом врегульовано питання ознайомлення з відповідними наказами.

Так, згідно із ч. 1-3 ст. 30 Дисциплінарний статуту у разі відсутності поліцейського, якого притягнуто до дисциплінарної відповідальності, без поважних причин на службі копія наказу про застосування до нього дисциплінарного стягнення надсилається поштовим зв`язком (у разі можливості) на адресу місця проживання, зазначену в його особовій справі, або з використанням електронної комунікації за контактними даними, які наявні в розпорядженні його безпосереднього керівника.

Поліцейський вважається таким, що ознайомлений з наказом про застосування дисциплінарного стягнення, після спливу чотирьох календарних днів з дня його відправлення поштовим зв`язком або після спливу двох календарних днів - у разі відправлення з використанням електронної комунікації.

Доведення до поліцейського, який відсутній на службі без поважних причин, наказу про виконання застосованого до нього дисциплінарного стягнення у виді звільнення з посади або звільнення зі служби в поліції, здійснюється в порядку, визначеному цією статтею.

З аналізу вищенаведених норм, суд приходить до висновку, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи з приводу оскарження наказу про виконання застосованого до нього дисциплінарного стягнення у виді звільнення з посади або звільнення зі служби в поліції встановлюється 15-ти денний строк.

Судом встановлено, що згідно наказу № 43 від 27.01.2023 до позивача застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення зі служби в поліції. В порядку реалізації вказаного дисциплінарного стягнення, згідно наказу № 40 о/с від 06.02.2023 позивача звільнено зі служби в поліції.

Матеріалами справи підтверджується, що з оскаржуваним наказом № 43 від 27.01.2023 позивач ознайомився 02.02.2023, а з оскаржуваним наказом № 40 о/с від 06.02.2023 - ознайомлений та отримав його копію 06.02.2023 (Т. 1 а.с. 138 -139, 141).

Наведена обставина не заперечувалася учасниками справи.

У зв`язку із звільнення зі служби в поліції, 06.02.2023 позивач особисто отримав трудову книжку серії НОМЕР_1 , що підтверджується розпискою від 06.02.2023 (Т. 1 а.с. 140).

Представник позивача у заяві про поновлення строків звернення до суду, стверджував, що з наказом про застосування дисциплінарного стягнення № 40 о/с від 06.02.2023 позивач ознайомлений 06.02.2023.

Як видно із матеріалів справи, позивач звернувся з даним позовом до суду 06.03.2023, позовна заява підписана представником позивачем 06.03.2023, надіслана до суду поштою 06.03.2023 та отримана судом 08.03.2023, тобто з пропуском 15-ти денного строку звернення до суду (Т. 1 а.с. 1- 16, 17, 102).

Поважними причинами пропуску строку звернення до суду відповідно до вимог КАС України визнаються обставини, які є об`єктивно непереборними та не залежать від волевиявлення сторони і пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення сторонами у справі процесуальних дій, що повинно бути підтверджено належними доказами.

Беручи до уваги вищенаведене, суд приходить до висновку, що позовна заява подана позивачем з порушенням 15-ти денного строку звернення до суду.

У заяві про поновлення строків звернення до суду, позивач жодним чином не підтвердив поважності причин, за яких ним не реалізовано своє право на захист у 15-ти денний строк з дня, коли він розписався в оскаржуваному наказі № 40 о/с від 06.02.2023 про реалізацію дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби в поліції, оскільки підставами для поновлення строку звернення до суду є лише наявність поважних причин, тобто, обставин, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами.

Не наведено позивачем також поважності причин, за яких ним не реалізовано своє право на захист у 15-ти денний строк з дня (02.02.2023), коли він ознайомився з оскаржуваним наказом № 43 від 27.01.2023 про застосування дисциплінарного стягнення.

Таким чином, позивач звернувся до суду після спливу 15-ти денного строку для звернення до суду, встановленого Дисциплінарним статутом, при цьому, жодних причин поважності пропуску такого строку, у заяві про поновлення строків звернення до суду не зазначив, доказів на їх підтвердження не надав.

На переконання суду, очікування відповіді на адвокатський запит стосовно матеріалів службового розслідування, копії наказу про звільнення, довідки про середньомісячний заробіток не перешкоджало позивачу вчасно звернутися до суду з даним позовом, оскільки йому було відомо про проведення службового розслідування щодо нього під час його опитування 03.01.2023, винесення оскаржуваних наказів від 27.01.2023 № 43 та від 06.02.2023 № 40 о/с, з якими він ознайомлений, відповідно, 02.02.2023 та 06.02.2023.

Посилання представника позивача у заяві про поновлення строків до суду на те, що зі змісту наказу № 40 о/с від 06.02.2023 не вбачається фактичні підстави про звільнення позивача зі служби в поліції, тому була необхідність в одержанні матеріалів службового розслідування, що унеможливлювало звернення до суду у 15-ти денний строк, суд відхиляє, оскільки, як зазначалося вище, йому було відомо про проведення службового розслідування щодо нього, винесення оскаржуваних наказів від 27.01.2023 № 43 та від 06.02.2023 № 40 о/с, з якими він ознайомлений, відповідно, 02.02.2023 та 06.02.2023. Крім того, позивачем було отримано 06.02.2023 копію оскаржуваного наказу № 40 о/с від 06.02.2023, який містить підставу його прийняття, а саме: оскаржуваний наказ № 43 від 27.01.2023. Відтак, позивачу було відомо фактичні підстави його звільнення зі служби в поліції, та як наслідок, представник позивача міг сформувати позовні вимоги щодо оскарження вказаних наказів.

На переконання суду, відсутність матеріалів службового розслідування, довідки про середньомісячний заробіток не є перешкодою для звернення позивача до суду із дотримання 15-ти денного строку, оскільки позивач міг звернутися до суду із позовом про оскарження спірних наказів, заявивши при цьому клопотання про витребування доказів від відповідача (в даному випадку матеріалів службового розслідування, довідки про середньомісячний заробіток тощо), для надання в подальшому додаткових пояснень чи уточнень.

Посилання представника позивача у заяві про поновлення строку звернення до суду, на те, що тільки після укладення договору про надання правничої допомоги та одержання відповіді на адвокатський запит 26.02.2023 з матеріалами службового розслідування стосовно позивача, позивач мав можливість звернувся до суду, суд також відхиляє, оскільки наведені обставини не є поважними причинами пропуску строку звернення до суду.

Суд зауважує, що отримання позивачем листа від відповідача у відповідь на його заяву, укладення договору з адвокатом не змінює момент, з якого позивач повинен був дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли позивач почав вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду в даному випадку, оскільки такі дії позивач почав вчиняти через 3 дні після ознайомлення з оскаржуваним наказом № 40 о/с від 06.02.2023.

Більше того, реалізація позивачем права на звернення до суду з позовною заявою в рамках строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності відповідача, формування судової практики. Не реалізація цього права зумовлена власною пасивною поведінкою позивача.

Згідно ст. ч. 1 та ч. 2 ст. 18 Дисциплінарного статуту під час проведення службового розслідування поліцейський має право на захист, що полягає в наданні йому можливості надавати письмові пояснення щодо обставин вчинення дисциплінарного проступку та докази правомірності своїх дій. Поліцейський, стосовно якого проводиться службове розслідування, має право:

1) надавати пояснення, подавати відповідні документи та матеріали, що стосуються обставин, які досліджуються;

2) подавати клопотання про отримання і залучення до матеріалів розслідування нових документів, отримання додаткових пояснень від осіб, які мають відношення до справи;

3) ознайомлюватися з матеріалами, зібраними під час проведення службового розслідування, робити їх копії за допомогою технічних засобів з урахуванням обмежень, передбачених Кримінальним процесуальним кодексом України, законами України "Про захист персональних даних", "Про державну таємницю" та іншими законами;

4) подавати скарги на дії осіб, які проводять службове розслідування;

5) користуватися правничою допомогою.

Наведена норма Дисциплінарного статуту свідчить, що при належному добросовісному відношенні до своїх прав та виконанні своїх обов`язків позивач не був позбавлений можливості отримати копії матеріалів службового розслідування та, відповідно, подати адміністративний позов у межах строку, проте таким правом не скористався.

Отже, наведені в заяві про поновлення строків звернення до суду обставини не є обставинами, які безпосередньо унеможливлюють або ускладнюють можливість подання позивачем позову до суду за захистом порушених прав.

Стосовно тверджень представника позивача щодо оскарження дій дисциплінарної комісії ГУНП в Чернівецькій області в складі голови комісії та її членів щодо складання висновку службового розслідування від 26.01.2023 стосовного нього, які не підпадають під дію ст. 31 Дисциплінарного статуту, суд зазначає, що протиправність дій дисциплінарної комісії відповідача щодо складання висновку службового розслідування відносно позивача не може бути предметом окремого позову, але може бути підставою позову для визнання оскаржуваних наказів про притягнення до дисциплінарної відповідальності та звільнення зі служби в поліції, прийнятих за наслідками проведеного службового розслідування та затвердження висновку службового розслідування.

Тобто, питання дотримання відповідачем порядку проведення службового розслідування та оформлення результатів службового розслідування й прийняття оскаржуваних наказів про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності та звільнення зі служби в поліції є істотним для правильного вирішення цієї справи, а обставини дотримання відповідачем (членами та головою дисциплінарної комісії) процедури проведення службового розслідування, складання та затвердження висновку службового розслідування і прийняття оскаржуваних наказів входить до предмету доказування для вирішення цього спору й підлягає першочерговому дослідженню.

Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що в спірних правовідносинах до позовної вимоги про оскарження дій дисциплінарної комісії ГУНП в Чернівецькій області в складі голови комісії та її членів щодо складання висновку службового розслідування від 26.01.2023 стосовного позивача, яка є похідною вимогою відносно основних вимог (оскарження наказів про застосування дисциплінарного стягнення та звільнення зі служби в поліції), мають також застосовуватися строки звернення до суду, встановлені ст. 31 Дисциплінарного статуту, тобто 15-ти денний строк.

Стосовно зазначення представником позивача в заяві про поновлення строків звернення до суду іншої підстави для поновлення строку звернення до суду, а саме: запровадження на всій території України карантину, що є безумовною правовою підставою для продовження строків, визначених ст. 233 Кодексу законів про працю України, на строк дії такого карантину, суд зазначає наступне.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначає Закон України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 № 580-VIII (далі Закон № 580-VIII).

За приписами ст. 59 Закону № 580-VIII служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.

Відносини, що виникають у зв`язку зі вступом, проходженням та припиненням служби в поліції, регулюються цим Законом та іншими нормативно-правовими актами з питань проходження служби в поліції (ст. 60 Закону № 580-VIII).

Отже, Закон № 580-VIII є спеціальним законом, який регламентує вузький спектр суспільних правовідносин, має пріоритетне застосування порівняно із іншими законодавчими актами. Водночас, в питаннях, пов`язаних із гарантіями прийняття, проходження та звільнення зі служби в Національній поліції України, які не врегульовані спеціальним Законом, застосовується нормативно-правовий акт загального характеру, тобто Кодекс законів про працю України (далі - КЗпП України).

Трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних правовідносин, або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Верховний Суд у постанові у справі № 806/1551/17 від 01.03.2018 вказав: "За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі".

Згідно ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Частиною 2 ст. 233 КЗпП України встановлено, що із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Отже, встановлений ст. 233 КЗпП України строк звернення до суду застосовується виключно щодо спорів, які за своєю юридичною природою належать до трудового права.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 05.07.2017 у справі № 758/9773/15-ц.

Відповідно до п. 1 глави XIX "Прикінцеві положення" КЗпП України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст. 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Оскільки служба в поліції є державною службою особливого характеру, а також враховуючи висновок суду, з урахуванням правової позиції Верховного Суду у справі № 120/7567/22 від 08.02.2023, про поширення на спірні правовідносини норм ст. 31 Дисциплінарного статуту, якими передбачено порядок та строки оскарження дисциплінарних стягнень поліцейських, суд приходить до переконання, що норми трудового законодавства (ст. 233, п. 1 глави XIX "Прикінцеві положення" КЗпП України) не підлягають застосуванню щодо оскарження спірних наказів, оскільки нормами спеціального законодавства врегульовано спірні правовідносини.

Суд також зазначає, що основними вимогами позивача у контексті спірних правовідносин є оскарження спірних наказів № 43 від 27.01.2023 про застосування дисциплінарного стягнення та № 40 о/с від 06.02.2023 про звільнення зі служби в поліції. Стосовно позовних вимог позивача про поновлення його на службі в поліції та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, то такі вимоги у цьому спорі є похідними, позаяк основними є вимоги про оскарження спірних наказів про звільнення з публічної служби, що є першочерговим у контексті спірних правовідносин.

Отже, вказаний спір є публічно-правовим з приводу звільнення позивача з публічної служби. Відтак, до спірних правовідносин не належить застосовувати положення ч. 2 ст. 233 КЗпП України, оскільки спір, що розглядається не є спором про оплату праці.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити про необґрунтованість посилань представника позивача на встановлення карантину на території України та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, а також введення воєнного стану на території України з 24.02.2022, оскільки ним не доведено, яким чином вказані обставини вплинули на обов`язок своєчасного подання позивачем позовної заяви у строки встановлені ст. 31 Дисциплінарного статуту.

Поважними причинами пропуску строку звернення до суду відповідно до вимог КАС України визнаються обставини, які є об`єктивно непереборними та не залежать від волевиявлення сторони і пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення сторонами у справі процесуальних дій, що повинно бути підтверджено належними доказами.

Позивач жодним чином не підтвердив поважності причин, за яких ним не реалізовано своє право на захист у 15-ти денний строк з дня, коли він дізнався про порушення своїх прав, свобод чи інтересів, оскільки підставами для поновлення строку звернення до суду є лише наявність поважних причин, тобто, обставин, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами.

Відтак, наведені обставини не є об`єктивно непереборними та залежали від волевиявлення позивача. Доказів непереборності обставин до суду не надано.

Інші твердження представника позивача не спростовують пропущення позивачем 15-ти денного строку звернення до суду.

Таким чином, проаналізувавши заяву про поновлення строків звернення до суду, суд прийшов до переконання, що представником позивача не наведено обставин, що вказують на поважність підстав пропуску позивачем строку звернення до суду, та не наведено обставин, які є об`єктивно непереборними, які не залежали від волевиявлення позивача, що пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належним чином.

Отже, з огляду на наведені у заяві підстави про поновлення строку звернення до суду, не є поважними причинами, жодних доказів на підтвердження неможливості звернення до суду з даним позовом у встановлений законом строк позивач не надав.

Будь-яких інших доказів, які б вказували про наявність обставин, які є об`єктивно непереборними та не залежали від волевиявлення позивача і пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій, представником позивача до суду не надано.

Отже, представником позивача не наведено інших доводів поважності причин пропуску позивачем строку звернення до суду, а також обставин, які унеможливили звернення позивача до суду з цим позовом протягом строку, встановленого ст. 31 Дисциплінарного статуту.

Згідно з ч. 3 ст. 123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Отже, підстави вказані позивачем у заяві про поновлення строку звернення до суду, суд визнає неповажними, тому у задоволенні заяви позивача про поновлення строку звернення до суду необхідно відмовити.

Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 240 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку про наявність підстав для залишення позову без розгляду.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 123, 240, 241, 243, 248 та 256 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В:

1. У задоволенні заяви представника позивача про поновлення строку звернення до адміністративного суду, - відмовити.

2. Визнати неповажними причини пропуску строку звернення ОСОБА_1 до суду.

3. Позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області про визнання протиправними дії, визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, - залишити без розгляду.

Згідно ст. 256 КАС України ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.

У відповідності до ст. ст. 293, 295 КАС України ухвала суду першої інстанції може бути оскаржена в апеляційному порядку до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складання.

Ухвала у повному обсязі складена 15.01.2024.

Суддя В.К. Левицький