Справа № 420/33409/23
Суддя: Потоцька Н.В.
Дата ухвалення: 2024-01-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2024 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Потоцької Н.В.

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (в порядку ст. 262 КАС України) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення №о/с 211925 про скасування дозволу на імміграцію,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Одеського окружного адміністративного суду перебуває адміністративна справа за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, в якому позивач просить:

визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 08.04.2022 року №о/с 211925 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що рішенням Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 07.06.2022 заборонено громадянину російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в`їзд в Україну строком на 3 (три) роки.

Одеський окружний адміністративний суд рішенням від 25.04.2023 року (справа №420/17482/22) визнав протиправним та скасував Рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 07.06.2022 «Про заборону в`їзду в Україну громадянина російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 18 липня 2023 року (справа №420/17482/22) рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25 квітня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення залишено без змін.

Листом від 06.11.2023 року відповідач повідомив, що 08.04.2022 року громадянину російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , скасовано дозвіл на імміграцію в Україну на підставі п.3, 4 ст. 12 Закону України «Про імміграцію». Видана на підставі цього рішення посвідка № НОМЕР_1 скасована у відповідності до вимог пункту Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого Постановою КМУ від 25.04.201 8 року №321.

Вказані дії відповідача є протиправними та заснованими на надуманих мотивах, із зазначенням неіснуючих та нічим не підтверджених підстав для скасування позивачу дозволу на імміграцію і відповідної посвідки на постійне проживання, про що вже зазначав суд першої та апеляційної інстанції у справі №420/17482/22. При цьому, не дивлячись на наявність судового рішення, яке набрало законної сили щодо протиправної заборони в`їзду ОСОБА_1 , останній, безпідставно, необгрунтовано і без наявності будь-якої легітимної мети більше ніж півтора року фактично позбавлений можливості проживати із сім`єю за місцем постійного проживання на території України та вести нормальний спосіб життя.

В ході судового розгляду справи №420/17482/22, покладені в основу оскаржуваного рішення обставини та описані загрози про те, що дії позивача загрожують національній безпеці України та громадському порядку, які можуть призвести до підриву державності та направленні на повалення державного ладу України, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду судом даного спору, оскільки на підтвердження існування обставин та фактів, з якими відповідач пов`язує такий висновок, не надано суду жодного доказу.

Також судом встановлено: «Крім того, в оскаржуваному рішенні відповідача не зазначено фактичних даних щодо вчинення або можливості вчинення саме позивачем конкретних протиправних дій на шкоду державній безпеці України, громадському порядку в Україні. Відповідач не надав суду будь-яких підтверджень того, що позивач може бути причетний до вчинення протиправної діяльності, направленої на дестабілізацію громадського порядку в Україні.

Натомість судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивач більше 40 (сорока) років постійно проживає в м. Одесі на законних підставах, є платником податків в Україні, одружений, має трьох дітей - громадян України, які народилися в м. Одесі, що свідчить про влаштований побут та міцні соціальні зв`язки з державою Україна, яку він вважає для себе рідною».

Таким чином, на час прийняття оскаржуваного рішення ГУ ДМС в Одеській області про скасування дозволу на імміграцію не мало належних та допустимих доказів вини позивача у вчинені дій, які становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні, охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України.

Процесуальні дії

Ухвалою суду від 04.12.2023 року відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами в порядку ст. 262 КАС України.

13.12.2023 року за вхід.№44490/23 надійшов відзив на позов, в якому відповідачем наголошено на правомірності прийнятого рішення з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів особової справи підставою для скасування дозволу на імміграцію в Україну стало вмотивоване подання від 06.04.2022 № 5/6/3-3023, яке надійшло до ДМС та 08.04.2022 передано до ГУ ДМС в Одеській області від Департаменту захисту національності державності Служби безпеки України про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У вказаному поданні від 06.04.2022 зазначено, що відповідно до ст. 2 Закону України «Про контррозвідувальну діяльність», в рамках роботи за контррозвідувальною справою №5217, проводяться заходи з протидії та припинення діяльності особливо небезпечних угрупувань професійних злочинців та кримінальних авторитетів, «злодіїв у законі», ОЗУ насильницького спрямування, етнічних злочинних угрупувань, виявлення, попередження та припинення вчинення ними злочинів насильницького характеру, інших дій, які становлять загрозу національній безпеці України.

В даний час, ГУ БКОЗ СБ України, в рамках проведення вищевказаних заходів, отримано інформацію щодо перебування на території України громадянина російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець Чеченської Республіки російської федерації.

Відповідно до відомостей, отриманих у встановленому Законом порядку, ОСОБА_2 є членом міжнародного організованого злочинного угрупування, побудованого за етнічним принципом, яке причетне до здійснення розвідувально-підривної діяльності, курується та здійснює вказану протиправну діяльність в інтересах Головного управління Генерального штабу Збройних сил російської федерації.

Так, ОСОБА_2 сприяв в легалізації на території України вихідців з Чеченської Республіки російської федерації, які в подальшому сприяли розповсюдженню проросійської агітації на території Одеського регіону, залякування мирного населення з метою дестабілізації суспільно-політичної ситуації в регіоні, інших завдань ГУ ГШ ЗС рф тощо.

Враховуючи викладене, діяльність та перебування громадянина російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , становить загрозу національній безпеці України.

З метою своєчасного попередження та недопущення протиправних дій, які безпосередньо загрожують інтересам України, забезпеченню національної безпеки, а також відповідно до п. 3 та п. 4 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію», Департамент захисту національної державності Служби безпеки України звернулось з поданням про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку з тим, що дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України.

Згідно до п. 2 ч. 1 ст. 25 Закону України «Про Службу безпеки України», Службі безпеки України, її органам і співробітникам для виконання покладених на них обов`язків надається право подавати органам державної влади, органам місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям усіх форм власності обов`язкові для розгляду пропозиції з питань національної безпеки, у тому числі із забезпечення охорони державної таємниці;

Звертаємо увагу суду на те, що Служба безпеки України розцінює діяльність позивача як одну з потенційних загроз національній безпеці, здоров`ю, захисту прав і законних інтересів громадян та інших осіб, які знаходяться на території України та здійснює вплив на загострення криміногенної обстановки в Україні в цілому.

Тобто, подання про скасування дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання позивача в Україні, підготовлене службою в межах компетенції, визначеної Законом України «Про Службу безпеки України». Крім того, позивачем не оскаржувалось ані в адміністративному, ані в судовому порядку правомірність прийняття Департаментом контррозвідки Служби безпеки України такого подання та не перевірялась достовірність встановлених у ньому обставин.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України «Про Службу безпеки України» до завдань Служби безпеки України також входить попередження, виявлення, припинення та розкриття кримінальних правопорушень проти миру і безпеки людства, тероризму та інших протиправних дій, які безпосередньо створюють загрозу життєво важливим інтересам України.

При цьому необхідність скасування дозволу на імміграцію в інтересах забезпечення національної безпеки України або охорони громадського порядку визначається компетентними державними органами та має превентивний характер, який не потребує обов`язкової наявності порушень законодавства іноземцями.

Враховуючи вищевикладене, рішенням ГУ ДМС в Одеській області від 08.04.2022 №о/с 211925 позивачу на підставі пункту 3, 5 частини першої статті 12 Закону України «Про імміграцію» скасовано дозвіл на імміграцію в Україну та видана на підставі цього рішення посвідка на постійне проживання № НОМЕР_1 від 30.08.2021 скасована на підставі вимог підпункту 1 пункту 64 Постанови №321.

Беручи до уваги вищенаведене, з метою унеможливлення та припинення зловживань правовим статусом іноземцями, які прибули на постійне проживання а також враховуючи, що діяльність позивача є однією з потенційних загроз національним інтересам і державній безпеці, відповідно до вимог Закону України «Про імміграцію», Постанови №1983, Постанови №321, ГУ ДМС в Одеській області прийнято рішення від 08.04.2022 №о/с НОМЕР_2 про скасування громадянину рф ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дозволу на імміграцію в Україну.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ

08.09.1999 громадянин російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернувся до ВПР та МР УМВС України в Одеській області з клопотанням про залишення на постійне проживання в Україні у відповідності до ст. 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» у зв`язку з тим, що він проживав та був зареєстрований на території України до 1991 року.

Після проведення перевірок визначених імміграційним законодавством і не виявленням підстав для відмови в наданні дозволу на імміграцію, 31.01.2000 громадянину російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ВПР та МР УМВС України в Одеській області було прийнято рішення про залишення на постійне проживання в Україні у відповідності до ст. 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

31.01.2002 громадянина російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було документовано посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_3 терміном дії до 31.01.2002.

17.04.2002 ОСОБА_1 був документований посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_4 , терміном дії до 17.04.2004.

22.02.2008 позивач був документований посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_5 , терміном дії безстроково.

13.04.2012 ОСОБА_1 був документований посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_6 , терміном дії безстроково.

09.09.2021 позивач був документований посвідкою на постійне проживання № НОМЕР_1 , терміном дії до 27.08.2031.

06.04.2022 року на адресу Державної міграційної служби України надійшло подання Департаменту захисту національності державності Служби безпеки України №5/6/3-3023, яке 08.04.2022 передано до ГУ ДМС в Одеській області, про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

08.04.2022 року ГУ ДМС в Одеській області затверджено Висновок про скасування дозволу на імміграцію, наданого громадянину російської федерації ОСОБА_1 та прийнято рішення №о/с НОМЕР_2 , яким скасовано дозвіл на імміграцію.

Також судом встановлено, що Одеським окружним адміністративним судом рішенням від 25.04.2023 року (справа №420/17482/22) визнано протиправним та скасовано Рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 07.06.2022 «Про заборону в`їзду в Україну громадянина російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 18 липня 2023 року (справа №420/17482/22) рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25 квітня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення залишено без змін.

У справі №420/17482/22 встановлено наступне:

« ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець Чечено-Інгушської АССР, Сунженського району, столиці Орджонікідаевська РССФР, за національністю чеченець, є громадянином російської федерації, та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 . Позивач постійно проживає в Україні з 1987 року та 30.08.2021 отримав посвідку на постійне проживання в Україні № НОМЕР_1 ; орган, що видав 5103; запис №811 (дата закінчення 27.08.2031). Позивач одружений на ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (свідоцтво про укладення шлюбу НОМЕР_7 від 06.10.1994), за національністю чеченці, громадянці російської федерації, яка має посвідку на постійне проживання в Україні № НОМЕР_8 ; орган, що видав 5101; запис №640 (дата закінчення 13.02.2029), зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . Донька позивача, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є громадянкою України, згідно свідоцтва про народження НОМЕР_9 , видане 05.05.2002. Син позивача, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є громадянином України, згідно свідоцтва про народження НОМЕР_10 , видане 07.08.2003. Донька позивача, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , є громадянкою України, згідно свідоцтва про народження НОМЕР_11 ».

ДЖЕРЕЛА ПРАВА

За приписами частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною першою статті 129 Конституції України установлено, що суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права.

Відповідно до частини 1 статті 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України.

Статтею 3 Закону України «Про імміграцію» №2491-III від 07 червня 2001 року (далі - Закон №2491-III, у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) установлено, що правовий статус іммігранта в Україні визначається Конституцією України, цим Законом, іншими законами України та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Нормою пункту 3 частини першої статті 12 Закону № 2491-III визначено, що дозвіл на імміграцію може бути скасовано органом, який його видав, якщо дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні.

Процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну, поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію, визначено Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 грудня 2002 року №1983 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі - Порядок №1983).

Згідно з пунктом 21 Порядку №1983 дозвіл на імміграцію скасовується органом, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

Питання щодо скасування дозволу мають право порушувати ДМС, її територіальні органи та територіальні підрозділи, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.

Пунктом 22 Порядку №1983 визначено, що у разі коли ініціатором скасування дозволу на імміграцію є інший орган, зазначений в абзаці другому пункту 21 цього Порядку, для прийняття відповідного рішення цим органом складається обґрунтоване подання із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону №2491-III, що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

Згідно з пунктом 23 Порядку №1983 ДМС територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.

Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію та іммігранти.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про Службу безпеки України» від 25 березня 1992 року №2229-ХІІ (у редакції чинній на час складення подання № 5/13403, далі - Закон №2229-ХІІ) Служба безпеки України - державний правоохоронний орган спеціального призначення, який забезпечує державну безпеку України.

Згідно статті 2 цього Закону на Службу безпеки України покладається у межах визначеної законодавством компетенції захист державного суверенітету, конституційного ладу, територіальної цілісності, економічного, науково-технічного і оборонного потенціалу України, законних інтересів держави та прав громадян від розвідувально-підривної діяльності іноземних спеціальних служб, посягань з боку окремих організацій, груп та осіб, а також забезпечення охорони державної таємниці.

Задля реалізації цих функцій на Службу безпеки України покладено обов`язок, серед іншого, брати участь у розробці заходів і вирішенні питань, що стосуються в`їзду в Україну та виїзду за кордон, перебування на її території іноземців та осіб без громадянства, прикордонного режиму і митних правил, приймати рішення про заборону в`їзду в Україну іноземцю або особі без громадянства, про скорочення строку тимчасового перебування іноземця та особи без громадянства на території України, про примусове повернення іноземця або особи без громадянства в країну походження або третю країну (пункт 13 частини першої статті 24 Закону №2229-ХІІ).

У статті 1 Закону України «Про національну безпеку України» від 21 червня 2018 року №2469-VIII (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі - Закон №2469-VIII) надано визначення:

державна безпека - захищеність державного суверенітету, територіальної цілісності і демократичного конституційного ладу та інших життєво важливих національних інтересів від реальних і потенційних загроз невоєнного характеру;

національна безпека - захищеність державного суверенітету, територіальної цілісності, демократичного конституційного ладу та інших національних інтересів України від реальних та потенційних загроз;

національні інтереси України - життєво важливі інтереси людини, суспільства і держави, реалізація яких забезпечує державний суверенітет України, її прогресивний демократичний розвиток, а також безпечні умови життєдіяльності і добробут її громадян;

загрози національній безпеці України - явища, тенденції і чинники, що унеможливлюють чи ускладнюють або можуть унеможливити чи ускладнити реалізацію національних інтересів та збереження національних цінностей України.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 3 Закону №2469-VIII до фундаментальних національних інтересів України належать, зокрема, державний суверенітет і територіальна цілісність, демократичний конституційний лад, недопущення втручання у внутрішні справи України.

За приписами частини п`ятої статті 3 Закону №2469-VIII загрози національній безпеці України та відповідні пріоритети державної політики у сферах національної безпеки і оборони визначаються у Стратегії національної безпеки України, Стратегії воєнної безпеки України, Стратегії кібербезпеки України, інших документах з питань національної безпеки і оборони, які схвалюються Радою національної безпеки і оборони України і затверджуються указами Президента України.

Стратегія національної безпеки України затверджена Указом Президента України від 14 вересня 2020 року №392/2020 (далі - Стратегія національної безпеки України).

ВИСНОВКИ СУДУ

Згідно з імперативними вимогами статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та статті 242 КАС України висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права; при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду; органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи не можуть приймати рішення, які скасовують судові рішення або зупиняють їх виконання.

Таким чином, призначення Верховного Суду як найвищої судової установи в Україні - це, у першу чергу, сформувати обґрунтовану правову позицію стосовно застосування всіма судами у подальшій роботі конкретної норми матеріального права або дотримання норми процесуального права, що була неправильно використана судом і таким чином спрямувати судову практику в єдине і правильне правозастосування (вказати напрямок у якому слід здійснювати вибір правової норми); на прикладі конкретної справи роз`яснити зміст акта законодавства в аспекті його розуміння та реалізації на практиці в інших справах з вказівкою на обставини, що потрібно враховувати при застосуванні тієї чи іншої правової норми, але не нав`язуючи, при цьому, нижчестоящим судам результат вирішення конкретної судової справи.

Забезпечення єдності судової практики є реалізацією принципу правової визначеності, що є одним із фундаментальних аспектів верховенства права та гарантує розумну передбачуваність судового рішення. Крім того, саме така діяльність Верховного Суду забезпечує дотримання принципу рівності всіх громадян перед законом, який втілюється шляхом однакового застосування судом тієї самої норми закону в однакових справах щодо різних осіб.

Такий визначений законодавцем підхід до роботи Верховного Суду (формування в окремих справах конкретних правових висновків, що є обов`язковим для всіх судів та суб`єктів владних повноважень) є особливо актуальним у світлі положень частини п`ятої статті 125 Конституції України, згідно з якою адміністративні суди діють з метою захисту прав, свобод та інтересів особи у сфері публічно-правових відносин.

Так, згідно висновків Верховного Суду, сформованих у постанові від 02.12.2021 року у справі №120/1859/19-а, наявні правові підстави для задоволення позовних вимог з огляду на наступне.

Спір у цій справі виник у зв`язку із скасуванням громадянину російської федерації ОСОБА_1 дозволу на імміграцію в Україну відповідно до пункту 3, 4 частини першої статті 12 Закону №2491-III на підставі подання Департаменту захисту національності державності Служби безпеки України, у зв`язку з тим, що дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні.

Надаючи оцінку оскаржуваному рішенню суд виходить із таких міркувань.

Факт збройної агресії відносно України з боку російської федерації, окупації та анексії частини її території, захоплення будівель органів влади, незаконної легалізації самопроголошеної влади, закликів до сепаратизму, створення і озброєння незаконних збройних формувань найманців з числа місцевих жителів, якими керували офіцери спецслужб і Збройних Сил Російської Федерації, поранень та загибелі українських військових та цивільних осіб внаслідок описаних вище подій характеризують суспільно-політичну ситуацію в країні на момент винесення оскаржуваного подання.

Наведені обставини є загальновідомим фактом, що знайшов своє відображення і підтвердження у актах національного законодавства та міжнародних актах.

Пунктом 5 Стратегії національної безпеки, ураховуючи фундаментальні національні інтереси, визначені Конституцією України і Закону №2469-VIII, пріоритетами національних інтересів України та забезпечення національної безпеки визначено, зокрема, відстоювання незалежності і державного суверенітету та відновлення територіальної цілісності у межах міжнародно визнаного державного кордону України.

У пунктах 17-20 цієї Стратегії визначено, що для відновлення свого впливу в Україні російська федерація, продовжуючи гібридну війну, системно застосовує політичні, економічні, інформаційно-психологічні, кібер- і воєнні засоби, а спеціальні служби насамперед російської федерації, продовжують розвідувально-підривну діяльність проти України, намагаються підживлювати сепаратистські настрої, використовують організовані злочинні угруповання і корумпованих посадових осіб, прагнуть зміцнити інфраструктуру впливу. Деструктивна пропаганда як ззовні, так і всередині України, використовуючи суспільні протиріччя, розпалює ворожнечу, провокує конфлікти, підриває суспільну єдність.

Тому суд враховує контекст політичної та безпекової ситуації в Україні на момент прийняття відповідачем оскаржуваного рішення.

Водночас, суд вважає за необхідне зауважити, що у питаннях, які стосуються прав людини, суд має виходити із конституційного принципу їх пріоритету та необхідності дотримання міжнародних зобов`язань України у цій сфері, зокрема, Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція), відповідно до статті 1 якої договірні сторони зобов`язуються поважати права людини, що гарантовано кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією.

Від цього обов`язку договірна держава може відступити тільки в порядку статті 15 Конвенції, якою передбачено, що під час війни або іншої суспільної небезпеки, яка загрожує життю нації, будь-яка Висока Договірна Сторона може вживати заходів, що відступають від її зобов`язань за цією Конвенцією, виключно в тих межах, яких вимагає гострота становища, і за умови, що такі заходи не суперечать іншим її зобов`язанням згідно з міжнародним правом. Про ці заходи будь-яка Сторона у повному обсязі інформує Генерального секретаря Ради Європи про вжиті нею заходи і причини їх вжиття.

З матеріалів справи слідує, що 08.09.1999 громадянин російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернувся до ВПР та МР УМВС України в Одеській області з клопотанням про залишення на постійне проживання в Україні у відповідності до ст. 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» у зв`язку з тим, що він проживав та був зареєстрований на території України до 1991 року.

Після проведення перевірок визначених імміграційним законодавством і не виявленням підстав для відмови в наданні дозволу на імміграцію, 31.01.2000 громадянину російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ВПР та МР УМВС України в Одеській області було прийнято рішення про залишення на постійне проживання в Україні у відповідності до ст. 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

31.01.2002 громадянина російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було документовано посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_3 терміном дії до 31.01.2002.

17.04.2002 ОСОБА_1 був документований посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_4 , терміном дії до 17.04.2004.

22.02.2008 позивач був документований посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_5 , терміном дії безстроково.

13.04.2012 ОСОБА_1 був документований посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_6 , терміном дії безстроково.

09.09.2021 позивач був документований посвідкою на постійне проживання № НОМЕР_1 , терміном дії до 27.08.2031.

Крім цього, судом також встановлено, що позивач постійно проживає в Україні з 1987 року та 30.08.2021 отримав посвідку на постійне проживання в Україні № НОМЕР_1 ; орган, що видав 5103; запис №811 (дата закінчення 27.08.2031). Позивач одружений на ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (свідоцтво про укладення шлюбу НОМЕР_7 від 06.10.1994), за національністю чеченці, громадянці російської федерації, яка має посвідку на постійне проживання в Україні № НОМЕР_8 ; орган, що видав 5101; запис №640 (дата закінчення 13.02.2029), зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Донька позивача, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є громадянкою України, згідно свідоцтва про народження НОМЕР_9 , видане 05.05.2002.

Син позивача, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є громадянином України, згідно свідоцтва про народження НОМЕР_10 , видане 07.08.2003.

Донька позивача, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , є громадянкою України, згідно свідоцтва про народження НОМЕР_11 .

Тож у цій справі слід виходити з того, що скасування позивачу дозволу на імміграцію в Україну становить аспект права на повагу до приватного та сімейного життя, гарантованого статтею 8 Конвенції.

У заяві України відповідно до статті 15 Конвенції, яку Україна надіслала Генеральному секретарю Ради Європи 05 червня 2015 року, повідомлено про відступ від окремих зобов`язань, визначених пунктом 3 статті 2, статтями 9, 12, 14 та 17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права та статтями 5, 6, 8 та 13 Конвенції в окремих районах Донецької та Луганської областей України, визначених Антитерористичним центром при Службі безпеки України у зв`язку з проведенням антитерористичної операції, на період до повного припинення збройної агресії російської федерації, а саме до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, керованих, контрольованих і фінансованих російською федерацією, російських окупаційних військ, їх військової техніки з території України, відновлення повного контролю України за державним кордоном України, відновлення конституційного ладу та порядку на окупованій території України.

Водночас у цій заяві скасування раніше наданих дозволів на імміграцію громадянам російської федерації, місце проживання яких не визначається у районах Донецької та Луганської областей України, як один із заходів, що охоплюється відступом від зобов`язань, не вказується. Тому держава має забезпечити, щоб право на засіб юридичного захисту цих осіб у значенні статті 13 Конвенції гарантувалося не лише законом, але також і на практиці.

Верховний Суд у постанові від 13 лютого 2020 року у справі №823/1499/17, вирішуючи спір у подібних правовідносинах про скасування особі дозволу на імміграцію згідно пункту 3 частини першої статті 12 Закону №2491-III дійшов висновку, що підставою для скасування дозволу на імміграцію в Україну за цим пунктом є саме дії іммігранта, що становлять загрозу національній безпеці України чи громадському порядку в Україні. При цьому, Суд підкреслив, що зазначена норма не визначає такої умови для прийняття рішення про скасування відповідного дозволу, як доведення вини іммігранта у кримінальному чи адміністративному провадженні.

У відзиві на позовну заяву відповідач стверджує, що оскільки забезпечення національної безпеки належить до завдань СБУ, то органи ДМС України не перевіряють достовірність інформації, наданої Департаментом захисту національності державності Служби безпеки України, а оцінюють наявність визначених Законом №2491-III підстав для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію. Тому, на думку відповідача, інформація, викладена у поданні Департаменту захисту національності державності Служби безпеки України складала достатні підстави для прийняття відповідачем оскаржуваного рішення.

Водночас у постанові від 14 квітня 2020 року у справі №480/296/19 Верховний Суд наголошував, що подання спеціально уповноважених органів про скасування особі дозволу на імміграцію не містить ознак управлінського рішення з регулюючим впливом на права чи законні інтереси інших суб`єктів права, у зв`язку з чим не може бути самостійним предметом оскарження в порядку адміністративного судочинства на відміну від рішення органу ДМС. Тож, обґрунтованість такого подання має перевірятися органом ДМС, який на підставі цього подання приймає рішення, яке у свою чергу повинно відповідати критеріям, наведеним у частині другій статті 2 КАС України, на відповідність яких його і має перевірити адміністративний суд.

Суд зазначає, що під час розгляду спорів щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень суди незалежно від підстав, наведених у позовній заяві, повинні перевіряти їх відповідність усім вимогам, зазначеним у частині другій статті 2 КАС України, а не просто констатувати, що оскаржуване рішення прийняте суб`єктом владних повноважень в межах наданих йому законом повноважень.

Цей обов`язок витікає із завдань адміністративного судочинства, змістом яких є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Верховний Суд неодноразово висловлювався з приводу важливості принципу правової (справедливої) процедури (постанова від 16 квітня 2020 року №495/5105/17, постанова від 13 березня 2020 року №805/2340/17-а), яка є невід`ємною частиною верховенства права. Вказаний принцип спрямований на забезпечення справедливого ставлення до особи під час прийняття актів суб`єктом владних повноважень. Правова (справедлива) процедура встановлює стандарти у процесі прийняття актів суб`єктами владних повноважень, які відображені в рішеннях Європейського суду з прав людини, у яких здійснюється застосування статті 6 Конвенції, яка передбачає дотримання процесуальних (процедурних) гарантій у судовому провадженні.

У постанові від 30 липня 2020 року у справі №824/875/19-а Верховний Суд наголосив, що вказані гарантії поширюються і на адміністративні процедури за участі суб`єкта владних повноважень. Згідно з цією статтею має бути забезпечене право особи: бути поінформованим; мати час і можливості, необхідні для підготовки свого захисту; захищати себе особисто чи використовувати юридичну допомогу захисника; ознайомитися з матеріалами справи; вона має можливість висловити свою думку перед оголошенням рішення; обґрунтувати органом влади прийняття несприятливих актів; визначити порядок їх оскарження, відшкодувати заподіяну шкоду.

Основна мета правової (справедливої) процедури - щоб суб`єкти владних повноважень, діяли правомірно, тобто належно, згідно з визначеними нормами права, але такими нормами права, які відповідають критеріям природного права, моральності, розумності, справедливості, а також загальноправовим принципам, що встановлені органами правосуддя.

Верховний Суд зазначає, що порушення встановленої законодавством процедури ухвалення рішення може бути підставою для скасування цього рішення, якщо допущене порушення вплинуло або могло вплинути на його правильність.

Згідно з пунктом 23 Порядку №1983 ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.

Як встановлено судом, подання Департаменту захисту національності державності Служби безпеки України від 06.04.2022 року №5/6/3-3023 отримано ГУ ДМС України в Одеській області 08.04.2022 року.

В цей же день, 08.04.2022 року ГУ ДМС в Одеській області затверджено Висновок про скасування дозволу на імміграцію, наданого громадянину російської федерації ОСОБА_1 та прийнято рішення №о/с 211925, яким скасовано дозвіл на імміграцію.

Прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію в день отримання подання свідчить про те, що відповідачем не вживались заходи на виконання пункту 23 Порядку №1983. Текст Висновку про скасування дозволу на імміграцію позивача свідчить про те, що у процедурі скасування іммігранту дозволу на постійне проживання в Україні будь-які інші документи чи докази, окрім подання Департаменту захисту національності державності Служби безпеки України не досліджувались.

Крім викладеного, суд враховує, що у постанові від 18 квітня 2018 року у справі №820/2262/17 Верховний Суд підкреслював, що право особи на безпосередню участь у проведенні процедури про скасування дозволу на імміграцію в Україну гарантовано національним законодавством України, а саме пунктом 23 Порядку №1983.

За висновком Суду у справі №820/2262/17, особа, якої стосується рішення про скасування дозволу на імміграцію, повинна мати у своєму розпорядженні ефективний засіб юридичного захисту, що дає йому змогу брати участь у провадженні під час розгляду його справи у компетентному судовому або адміністративному органі влади або в компетентному органі, члени якого є безсторонніми і які користуються гарантіями незалежності. Тож не запрошення для надання пояснень іммігранта, стосовно якого розглядається питання скасування дозволу на імміграцію, є позбавленням процесуальних гарантій останнього щодо безпосередньої участі у процедурі прийняття відповідного рішення компетентним органом.

Із змісту норми пункту 23 Порядку № 1983 не слідує, що особа запрошується для надання пояснень лише у разі необхідності з`ясування обставин, які мають значення для вирішення питання про скасування дозволу на імміграцію.

Такий висновок міститься у постановах Верховного Суду щодо застосування пункту 23 Порядку №1983, викладених, зокрема, у постановах від 18 квітня 2018 року у справі №820/2262/17, від 30 липня 2020 року у справі №824/875/19-а та інш.

Відтак, суд дійшов висновку, що порушення відповідачем пункту 23 Порядку №1983, вплинуло на ефективність засобів юридичного захисту, наданих законодавством позивачу, як іммігранту, у цій процедурі, виходячи з принципу гласності прийняття рішень, відповідно до якого особа, стосовно якої приймається рішення, має право бути вислуханою, наводити доводи та докази на їх підтвердження.

Позивач не був обізнаний про порушену процедуру скасування йому дозволу на імміграцію та не мав процесуальної можливості особисто або через уповноваженого представника приймати участь у цій процедурі, надати відповідачу свої пояснення або докази на спростування, викладених у поданні Департаменту захисту національності державності Служби безпеки України відомостей, що стали підставою для порушення означеного питання.

Суд також враховує прецедентну практику Європейського Суду з прав людини, який у рішенні у справі "Ljatifi v. the former Yugoslav Repablic of Macedonia" вказав, що навіть у випадку, коли справа стосується національної безпеки, концепція законності та верховенства права в демократичному суспільстві вимагають, щоб заходи з депортації, які впливають на фундаментальні права людини, були предметом змагального провадження в незалежному органі або суді, який має повноваження ефективно перевірити підстави депортації та відповідні докази, якщо необхідно, з відповідними процесуальними обмеженнями у випадку наявності інформації з обмеженим доступом. Особа повинна мати можливість оскаржити твердження державного органу про ризик для національної безпеки. Хоча оцінка державного органу того, у чому саме полягає загроза для національної безпеки, об`єктивно має значну вагу, незалежний орган або суд повинен мати можливість реагувати в справах, у яких застосування цієї концепції не ґрунтується на відповідних фактах або виявляє тлумачення "національної безпеки", що суперечить закону або загальноприйнятому значенню і є свавільним.

Встановлені обставини свідчать про те, що відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, на якого покладено обов`язок доказування, не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що позивач займається діяльністю, що становить загрозу національній безпеці, громадському порядку в Україні.

При цьому, на переконання суду, цитування тексту подання Департаменту захисту національності державності Служби безпеки України не може вважатись належним обґрунтуванням Висновку про скасування дозволу на імміграцію, оскільки воно містить лише загальні фрази без наведення жодних конкретних обставин, які б свідчили про дії іммігранта, які становлять загрозу національній безпеці України та додатково підтверджує, що розгляд питання про скасування дозволу на імміграцію реалізовано без всебічної перевірки отриманого подання.

При розгляді даної справи судом також враховується наступне.

Стаття 8 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод захищає право встановлювати та розвивати стосунки з іншими людьми та зовнішнім світом (справа «Претті проти Сполученого Королівства») та іноді може охоплювати аспекти особистості і соціальну ідентичність особи (справа «Мікулич проти Хорватії»). У справі «Левакович проти Данії» ЄСПЛ зауважує, що сукупність соціальних зв`язків між осілими мігрантами та громадою, в якій вони живуть, становить частину поняття «приватне життя» у значенні статті 8.

У світлі вищезазначеного ЄСПЛ у справі «Левакович проти Данії» повторює, що при тлумаченні та застосуванні статті 8 Конвенції у справах такого роду наголос повинен бути зроблений на забезпеченні справедливого балансу між суспільними інтересами та правами іноземців за статтею 8 Конвенції, які проживають у державах-членах. З`ясування того, чи виправдовують «дуже вагомі причини» видворення осілого мігранта, як-от заявник, який майже все життя прожив у приймаючій країні, неминуче потребує делікатної та цілісної оцінки всіх критеріїв, що випливають із Суду, прецедентне право, оцінка, яку повинні проводити національні органи влади під остаточним наглядом Суду.

Щоб оцінити, чи є рішення про видворення та відмова у дозволі на проживання необхідними в демократичному суспільстві та пропорційними законній меті, переслідуваній статтею 8 Конвенції, ЄСПЛ встановив відповідні критерії у своїй практиці. У справі «Юнер проти Нідерландів» Суд узагальнив ці критерії таким чином:

характер і тяжкість правопорушення, вчиненого іноземцем;

тривалість перебування іноземця в країні, з якої вона має бути видворена;

сімейне становище іноземця, наприклад тривалість шлюбу, та інші фактори, що вказують на ефективність сімейного життя пари;

чи є діти від шлюбу і якщо є, то їх вік;

найкращі інтереси та благополуччя дітей, зокрема серйозність труднощів, з якими діти іноземця можуть зіткнутися в країні, куди іноземця буде видворено;

міцність соціальних, культурних і родинних зв`язків із країною перебування та країною призначення.

Окрім того, потрібні дуже серйозні причини (відсутність дітей, чиї інтереси повинні бути враховані; погана інтеграція у суспільстві, ведення злочинного способу життям і демонстрація відсутності бажання дотримуватися законодавства країни, в якій перебуває іноземець) для виправдання видворення у випадках, що стосуються осілих мігрантів, які законно провели все або більшу частину свого дитинства та юності в країні перебування («Справа Левакович проти Данії»).

З огляду на зазначене, враховуючи практику застосування Європейським судом з прав людини статті 8 Конвенції, а саме, що розділення сім`ї становить порушення цієї статті оскільки видворення особи з країни, де проживають її близькі члени родини, становить порушення його права на повагу до сімейного життя, яке гарантується положеннями зазначеної статті 8 Конвенції, і в кожному випадку повинно розглядатися пропорційно переслідуваній меті відповідно до вимог Конвенції.

Відповідачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що таке втручання є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

При цьому, судом враховано, що позивач одружений на ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (свідоцтво про укладення шлюбу НОМЕР_7 від 06.10.1994), за національністю чеченці, громадянці російської федерації, яка має посвідку на постійне проживання в Україні № НОМЕР_8 ; орган, що видав 5101; запис №640 (дата закінчення 13.02.2029), зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Донька позивача, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є громадянкою України, згідно свідоцтва про народження НОМЕР_9 , видане 05.05.2002.

Син позивача, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є громадянином України, згідно свідоцтва про народження НОМЕР_10 , видане 07.08.2003.

Донька позивача, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , є громадянкою України, згідно свідоцтва про народження НОМЕР_11 .

Станом на час прийняття рішення позивач 28 років перебуває у шлюбі, має міцні соціальні, культурні та сімейні зв`язків в Україні (діти є громадянами України).

Примусове повернення чи видворення іноземця як такі можуть відповідати законній меті регулювання міграції. Однак, такі заходи як примусове повернення чи видворення повинні застосовуватись пропорційно до права особи на приватне життя. Якщо особа легально знаходиться на території держави протягом тривалого часу, природно, що вона створює соціальні зв`язки з оточенням, отже в неї виникає приватне життя, яке держава має брати до уваги при здійсненні заходів з вислання особи.

Необхідно визнати, що сукупність соціальних зв`язків між осілими мігрантами та суспільством, в якому вони проживають, є частиною концепції «приватного життя» в тлумаченні статті 8…Вислання осілого мігранта, таким чином, є втручанням в його/її право на повагу до приватного життя…Таке втручання буде порушенням статті 8 Конвенції, за винятком, якщо воно може бути виправдане згідно з параграфом 2 статті 8 «відповідно до закону», що переслідує одну або декілька законних цілей, перерахованих у ньому, і є «необхідним у демократичному суспільстві» для досягнення зазначеної цілі або цілей.

Суд також вважає релевантним висновок ЄСПЛ у справі «М. та Інші проти Болгарії». В ній йшлося про громадянина Афганістану, який шукав притулку в Болгарії. В цей час він уклав шлюб з громадянкою Вірменії, яка згодом отримала дозвіл на проживання. Водночас, уряд Болгарії вирішив депортувати заявника, нібито у зв`язку з його участю в злочинній діяльності з організації нелегальної міграції. ЄСПЛ, серед іншого, встановив, що було порушення права на сімейне життя. Органи влади Болгарії так і не надали доказів злочинної діяльності заявника, а рішення болгарських судів виходили лише з загальних тверджень. Таким чином, органи влади Болгарії провалили трискладовий тест, адже не було доведено, що втручання в сімейне життя заявника не було свавільним і відповідало закону.

Також ЄСПЛ враховує, що на території країни в особи може народитися дитина, що набуде громадянство країни народження. Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що при оцінці можливості вислання особи, слід брати до уваги найкращі інтереси дитини, оскільки існує широкий консенсус, в тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї, що при прийнятті всіх рішень, які стосуються дітей, їхні найкращі інтереси мають першочергове значення…Хоча самі по собі вони не можуть бути вирішальними, їм безумовно слід надавати значну вагу…особливо що стосується їхнього віку, ситуації у відповідних країнах та ступеню до якого вони залежні від їхніх батьків.

Вказані аспекти не проаналізовані відповідачем при прийнятті рішення про скасування дозволу на імміграцію ОСОБА_1 , а отже це рішення не відповідає критерію обгрунтованості, а відтак підлягає скасуванню.

При розв`язанні спору, суд зважає на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом - Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22.02.2007р. у справі "Красуля проти Росії", від 05.05.2011р. у справі "Ільяді проти Росії", від 28.10.2010р. у справі "Трофимчук проти України", від 09.12.1994р. у справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 01.07.2003р. у справі "Суомінен проти Фінляндії", від 07.06.2008р. у справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії") і тому надав оцінку усім обставинам справи, котрі мають юридичне значення для правильного вирішення спору, та дослухався до усіх аргументів сторін, які ясно і чітко сформульовані та здатні вплинути на результат вирішення спору.

Поряд з цим, слід зазначити, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Згідно статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд вказує, що відповідно до частини першої статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Так, з урахуванням вказаної норми КАС України на користь позивача належить стягнути 1073,60 грн. судових витрат, сплачених згідно квитанції №ПН862 від 08.11.2023 року.

Керуючись ст. ст. 2-9, 12, 242, 246, 250, 251, 255, 262, 293-297 КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення №о/с НОМЕР_2 про скасування дозволу на імміграцію задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 08.04.2022 року №о/с 211925 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стягнути на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_12 ) судові витрати за сплату судового збору у розмірі 1073 (одна тисяча сімдесят три гривні) грн. 60 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (адреса: 65014, м. Одеса, вул. Преображенська, буд. 44, ).

Рішення набирає законної сили згідно ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст. 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_12 )

Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області (адреса: 65014, м. Одеса, вул. Преображенська, буд. 44, , тел. , електронна пошта: )

Головуючий суддя Нінель ПОТОЦЬКА