Справа № 160/22533/23
Суддя: Захарчук-Борисенко Наталія Віталіївна
Дата ухвалення: 2023-12-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Захарчук-Борисенко Н. В.
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Вищого адміністративного суду України, третя особа: Верховний Суд про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-
05.09.2023 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Вищого адміністративного суду України, третя особа: Верховний Суд, в якому просить:
- визнати протиправними дії Вищого адміністративного суду України щодо відмови у перерахунку суддівської винагороди ОСОБА_1 згідно положеннями п. 3 ч. 3 ст. 135 Закону України від 02.06.2016 року №1402-VIII «Про судоустрій та статус суддів»;
- зобов`язати Вищий адміністративний суд України провести нарахування та виплату суддівської винагороди ОСОБА_1 відповідно та на підставі положення п. 3 ч. 3 ст. 135 Закону України від 02.06.2016 року №1402-VIII «Про судоустрій та статус суддів», виходячи з розрахунку посадового окладу судді Верховного Суду базового посадового окладу у розмірі 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, а також провести відповідний перерахунок і виплату суддівської винагороди з 07.11.2019 року, з урахуванням здійснених виплат.
В обгрунтування позовних вимог позивач наголошує, що, починаючи з 15.12.2017 року нарахування суддівської винагороди позивачу здійснюється виходячи з базового посадового окладу 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб посилаючись при цьому на п. 7 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02.06.2016 року №1402-VIІІ «Про судоустрій та статус суддів», а також п. 3 Розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України від 06.12.2016 року №1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України». Нарахування суддівської винагороди у такому розмірі на підставі вищезазначених нормативно-правових актів є безпідставним та неправомірним. При цьому, застосування норм ст. 133 Закону №2453 при обчисленні суддівської винагороди судді Вищого адміністративного суду України на даний час є протиправними. Наголошує, що суддівська винагорода позивачу як судді Вищого адміністративного суду України має обраховуватись і виплачуватися виходячи із встановленого п. 3 ч.3 ст. 135 Закону України 06.2016 року №1402-VІІI «Про судоустрій та статус суддів» базового розміру посадового окладу 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб. Просить задовольнити позов у повному обсязі.
Ухвалою від 11.09.2023 року прийнято адміністративний позов до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи у письмовому провадженні в порядку статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України.
23.10.2023 року до суду надійшла заява про уточнення позовних вимог, яка була повернута ухвалою від 26.10.2023 року без розгляду.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини.
Постановою Верховної Ради України від 16.10.2012 року №5447-VI «Про обрання суддів» позивача обрано безстроково на посаду судді ВАСУ, яку позивач також обіймає на час звернення до суду з цим адміністративним позовом та отримує суддівську винагороду. Вказане не заперечується учасниками справи.
Позивач працює на посаді судді Вищого адміністративного суду України з 06.11.2013 року (наказ від 06.11.2012 року №762-к) (згідно запису №25 трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 ).
Позивач звернувся до відповідача 11.07.2023 року із заявою, в якій просив нарахувати та виплачувати йому суддівську винагороду у розмірі, встановленому Законом №1402-VIII, виходячи з базового посадового окладу у розмірі 75 прожиткових мінімумів, встановленого на 01.01.2023 року календарного року, а також провести відповідний перерахунок і виплату суддівської винагороди з 07.11.2019 року, виходячи з розрахунку посадового окладу судді Верховного Суду, з урахуванням здійснених виплат.
Листом від 10.08.2023 року №125/1-14/23 Вищий адміністративний суд України повідомив позивачу про відсутність підстав для здійснення перерахунку суддівської винагороди.
Вважаючи відмову відповідача протиправною, позивач звернувся з даним позовом до суду за захистом своїх прав.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого.
Частиною 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.
Суд утворюється, реорганізовується і ліквідовується законом, проект якого вносить до Верховної Ради України Президент України після консультацій з Вищою радою правосуддя.
Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України.
Відповідно до статті 130 Конституції України держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.
Статтею 1 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року №1402-VIII (далі Закон №1402-VIII) судова влада в Україні відповідно до конституційних засад поділу влади здійснюється незалежними та безсторонніми судами, утвореними законом. Судову владу реалізовують судді та, у визначених законом випадках, присяжні шляхом здійснення правосуддя у рамках відповідних судових процедур.
Відповідно до частини другої статті 31 Закону №1402-VIII Вищими спеціалізованими судами є:
1. Вищий суд з питань інтелектуальної власності;
2. Вищий антикорупційний суд.
Частиною першою статті 83 Закону №1402-VIII встановлено, що кваліфікаційне оцінювання проводиться Вищою кваліфікаційною комісією суддів України з метою визначення здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді за визначеними законом критеріями.
Відповідно до ч. 1,2 ст. 135 Закону №1402-VIII суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами. Суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом.
Пунктом 7 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року №1402-VIII з дня початку роботи Верховного Суду у складі, визначеному цим Законом, Верховний Суд України, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Вищий господарський суд України, Вищий адміністративний суд України припиняють свою діяльність та ліквідуються у встановленому законом порядку. До припинення діяльності статус, структура, повноваження, порядок роботи, права, обов`язки, гарантії суддів цих судів визначаються Законом України «Про судоустрій і статус суддів» (Відомості Верховної Ради України, 2010 року, №№41-45, ст. 529; 2015 року, №№18-20, ст. 132 із наступними змінами).
Відповідно до пункту 22 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року №1402-VIII право на отримання суддівської винагороди у розмірах, визначених цим Законом, мають судді, які за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердили відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначені на посаду за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом.
Судді, які на день набрання чинності цим Законом пройшли кваліфікаційне оцінювання та підтвердили свою здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді, до 01.01.2017 року отримують суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (Відомості Верховної Ради України, 2010 року, №№41-45, ст. 529; 2015 року, №№18-20, ст. 132 із наступними змінами).
Згідно із пунктом 23 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року №1402-VIII до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (Відомості Верховної Ради України, 2010 року, №№41-45, ст. 529; 2015 року, №№18-20, ст. 132 із наступними змінами).
Пунктом 24 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року №1402-VIII визначено розмір посадового окладу судді, крім зазначеного у пункті 23 цього розділу, становить:
1) з 01 січня 2017 року:
а) для судді місцевого суду - 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року;
б) для судді апеляційного суду та вищого спеціалізованого суду - 25 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року;
в) для судді Верховного Суду - 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року;
Так, позивачем заявлено вимоги про нарахування і виплату йому суддівської винагороди, яка передбачена для Вищого спеціалізованого суду.
Законодавець закріпив можливість обрахування окладу суддівської винагороди винятково для судів першої, апеляційної інстанції, вищих спеціалізованих судів та Верховного Суду.
30.09.2016 року у процесі повномасштабної судової реформи набрав чинності Закон №1402-VIII, яким змінено систему судоустрою, зокрема, утворено Верховний Суд, який діє у складі п`яти структурних підрозділів: Велика Палата Верховного Суду, Касаційний адміністративний суд, Касаційний господарський суд, Касаційний кримінальний суд, Касаційний цивільний суд (статті 36, 37 Закону №1402-VIII).
Частиною третьою статті 17 Закону №1402-VIII передбачено, що для розгляду окремих категорій справ відповідно до цього Закону в системі судоустрою діють вищі спеціалізовані суди.
Натомість, позивач продовжує обіймати посаду судді Вищого адміністративного суду України та до жодного іншого суду переведений не був.
Право на отримання суддівської винагороди відповідно до норм Закону №1402-VIII, мають судді, які за результатами кваліфікаційного оцінювання кандидата на посаду не лише були визнані такими, що підтвердили здатність здійснювати правосуддя у відповідному судді, а й зайняли відповідне місце у рейтингу на зайняття вакантних посад, й фактично здійснюють правосуддя у відповідному суді.
Суд вважає неможливим отримання позивачем суддівської винагороди відповідно до позовних вимог, оскільки фактично ОСОБА_1 не здійснює правосуддя, тому на позивача не можуть поширюватись гарантії незалежності судді у вигляді суддівської винагороди, за нормами Закону №1402-VIII.
Таким чином, доводи позивача, щодо нарахування і виплати йому суддівської винагороди згідно з нормами Закону №1402-VIII, є необґрунтованими.
Верховний Суд зауважив, що, виходячи із аналізу положень Закону №1402-VIII України, право на отримання суддівської винагороди за правилами частини другої статті 135 цього Закону, виникає у судді за наявної сукупності таких умов:
1) проходження кваліфікаційного оцінювання, за результатами якого складено висновок про підтвердження здатності кандидата здійснювати судочинство у відповідному суді, створеному на підставі частини першої статті 1 Закону №1402-VIII та статті 125 Конституції України.
2) зайняття відповідної вакантному місцю в рейтингу суддів посади судді до відповідного суду, створеному на підставі частини першої статті 1 Закону №1402-VIII та статті 125 Конституції України.
3) зарахування судді до штату відповідного суду, створеного на підставі частини першої статті 1 Закону №1402-VIII та статті 125 Конституції України.
4) фактичне виконання своїх обов`язків, тобто здійснення правосуддя у відповідному суді, створеному на підставі частини першої статті 1 Закону №1402-VIII та статті 125 Конституції України.
5) законодавче закріплення розміру посадового окладу суддівської винагороди для судді суду, створеного на підставі частини першої статті 1 Закону №1402-VIII та статті 125 Конституції України.
Верховний Суд наголошував, що лише за сукупної наявності цих умов у судді виникає право на суддівську винагороду, передбачену Законом №1402-VIII. Наявність у позивача лише деяких з зазначених умов не обумовлює виникнення права на отримання суддівської винагороди у розмірах зазначених в Законі №1402-VIII.
Наявність у позивача лише деяких з зазначених умов не обумовлює виникнення права на отримання суддівської винагороди у розмірах зазначених в Законі №1402-VIII.
Таким чином, аналіз положень статті 135 Закону №1402-VIII у взаємозв`язку з пунктом 7 "Прикінцевих та перехідних положень" цього Закону дає підстави для висновку, що право на отримання суддівської винагороди відповідно до норм Закону №1402-VIII, мають судді, які за результатами кваліфікаційного оцінювання кандидата на посаду не лише були визнані такими, що підтвердили здатність здійснювати правосуддя у відповідному судді, а й зайняли відповідне місце у рейтингу на зайняття вакантних посад, були призначені на посаду судді відповідного суду указом Президента України, зараховані до штату відповідного суду й фактично здійснюють правосуддя у цьому суді.
Нормою частини другої статті 135 Закону №1402-VIII чітко визначено момент, з якого судді виплачується суддівська винагорода за цим Законом - з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом.
Таким чином, лише за сукупної наявності наведених умов у судді виникає право на отримання суддівської винагороди, передбаченої Законом №1402-VIII.
При цьому, Верховний Суд у своїх рішеннях визначив фактичне виконання суддею своїх обов`язків, тобто здійснення правосуддя, як одну з умов, яка у сукупності з іншими надає судді право на виплату суддівської винагороди у передбаченому ст. 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 року №1402-VIII розмірі.
Поряд з цим, суд вважає за необхідне зазначити, що рішенням Конституційного Суду України від 04.12.2018 року №11-р/2018 не надано офіційного тлумачення норм Закону з приводу наявності підстав для виплати суддівської винагороди відповідно до статті 135 Закону №1402-VIII суддям Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Вищого господарський суд України, Вищого адміністративний суду України.
У вказаному рішенні предметом перевірки на відповідність Конституції України (конституційності) були положення частин третьої, десятої статті 133 Закону №2453-VІ у редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12.02.2015 року №192-VІII, які регламентують питання суддівської винагороди. Однак питання нарахування та виплати позивачу суддівської винагороди відповідно до статті 133 Закону №2453-VІ не є предметом розгляду у цій справі.
Питання урівняння статусу суддів Верховного Суду, призначених до цього суду за процедурою, визначеною Законом №1402-VIII, та суддів Вищих спеціалізованих судів, призначених у ці суди за процедурою за Законом №2453-VI, зокрема у питанні виплати суддівської винагороди, лежить у площині законодавчого вирішення та не може бути вирішено у межах цього спору.
Отже, з огляду на встановлені обставини справи та норми чинного законодавства, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог та відсутність правових підстав для задоволення позову.
Згідно із частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Розподіл судових витрат у вигляді судового збору не здійснюється, так як позивач звільнений від сплати судового збору.
Керуючись ст. 2, 6, 8, 9, 77, 243 - 246, 257 - 262, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Позовну заяву ОСОБА_1 до Вищого адміністративного суду України, третя особа: Верховний Суд, про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії залишити без задоволення.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.В. Захарчук-Борисенко