Справа № 160/16468/23
Суддя: Тулянцева Інна Василівна
Дата ухвалення: 2023-12-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Тулянцевої І.В., розглянувши у місті Дніпрі в порядку спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -
11 липня 2023 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду засобами поштового зв`язку надійшла позовна заява до ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , в якій позивач просить:
- визнати протиправною бездіяльність відповідача - Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 додаткової грошової винагороди, передбаченої Постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168, в розмірі, збільшеному до 100000,00 грн. (сто тисяч гривень) за кожний повний місяць пропорційно періоду лікування після отримання травми, перебування на реабілітації та у відпустці за станом здоров`я за періоди його перебування на стаціонарному лікуванні у зв`язку з бойовим травмуванням, пов`язаним із захистом Батьківщини за період з дати поранення 01.10.2022 по дату прибуття з лікування 04.01.2023;
- зобов`язати відповідача - Військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову грошову винагороду, передбачену Постановою Кабінету Міністрів України №168 від 28.02.2022 в розмірі, збільшеному до 100000,00 грн. (сто тисяч гривень) за кожний повний місяць пропорційно періоду лікування позивача після травми, перебування на реабілітації та у відпустках за станом здоров`я за період з дати поранення 01.10.2022 по дату прибуття з лікування 04.01.2023 (з урахуванням раніше виплачених коштів);
- визнати протиправною бездіяльність відповідача Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні, передбаченої п.2 ст. 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в порядку та розмірах, встановлених «Порядком та умовами виплати деяким категоріям військовослужбовців одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби», затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 17.09.2014 №460, виходячи з вислуги позивача 03 роки 07 місяців 16 днів у календарному обчисленні;
- зобов`язати відповідача Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільненні, передбачену п.2 ст. 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», виходячи з розміру грошового забезпечення, на яке позивач мав право на дату звільнення з військової служби, а також вислуги позивача 03 роки 07 місяців 16 днів у календарному обчисленні;
- визнати за ОСОБА_1 право на отримання грошової компенсації за неотримане ним під час проходження військової служби речове майно;
- визнати протиправною відмову відповідача - Військової частини НОМЕР_1 в наданні ОСОБА_1 довідки про вартість речового майна, що належить до видачі ОСОБА_1 ;
- зобов`язати відповідача - Військову частину НОМЕР_1 видати ОСОБА_1 довідку про вартість речового майна, що належить до видачі позивачу;
- зобов`язати відповідача - Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості речового майна, що належить до видачі позивачу.
В обґрунтування позову позивачем зазначено, що він проходив військову службу за призовом під час мобілізації у Військовій частині НОМЕР_1 . 01.10.2022 при виконанні обов`язків по захисту Батьківщини під час бойових дій останній отримав травму (поранення), у зв`язку з чим перебував на лікуванні: з 01.10.2022 по 04.01.2023 в тому числі і перебування у відпустці за станом здоров`я. Позивач зазначає, що згідно наказу МОЗ України № 370 від 04.07.2007 отримана травма відноситься до тяжких травм. При цьому, за час перебування на стаціонарному лікуванні та у відпустці за станом здоров`я відповідно до п. 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 р. № 168 виплачується додаткова винагорода в збільшеному до 100 000 гривень розмірі. Постановою Військово-лікарської комісії на підставі ст.75-а графи ІІ Розкладу хвороб позивача визнано непридатним до військової служби з виключенням з військового обліку та наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 05.01.2023 року №5 (по стройовій частині) ОСОБА_1 звільнено з військової служби за станом здоров`я, виключено зі складу особового складу частини. Однак, позивач зазначає, що відповідачем не здійснено в повному обсязі виплату додаткової винагороди у збільшеному розмірі до 100 000 гривень за період з 01.10.2022 року по 04.01.2023 року. Крім того позивач зазначає, що відповідачем в порушення вимог передбачених п.2 ст. 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» йому не виплачено одноразову грошову допомогу у разі звільнення. Також, відповідачем не нараховано і не виплачено грошову компенсацію за неотримане позивачем під час проходження служби речове майно, та крім того, позивач вважає протиправною бездіяльність відповідача щодо ненадання йому та його представнику документів, що підтверджують право позивача на нарахування та виплату вказаної компенсації. Позивач вважає протиправною бездіяльність відповідача та такою, що порушує його права, тому звернувся до суду з цим позовом.
Ухвалою суду від 18.09.2023 року адміністративний позов залишено без руху та надано позивачу строк протягом десяти днів з дня отримання ухвали суду для усунення недоліків шляхом подання до суду: доказів поважності пропуску строку звернення до суду, у разі необхідності подати заяву про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, з наведенням відповідних підстав; докази на підтвердження обставин про які зазначено у позові, а саме, розрахунку вартості грошової компенсації за неотримане речове майно.
Копію ухвали про залишення позовної заяви без руху отримано позивачем 11.10.2023 року, про що в матеріалах справи міститься довідка про доставку електронного листа.
На виконання ухвали суду від 18.09.2023 року позивачем 20.10.2023 року подано до суду заяву про поновлення пропущеного строку звернення.
Цією ж ухвалою відповідачу було надано строк для подання відзиву на позов (у разі заперечення проти позову) протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії цієї ухвали, разом із доказами, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача.
Копію ухвали про відкриття провадження у справі отримано представником відповідача 18.11.2023 року, про що в матеріалах справи міститься рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення.
29 листопада 2023 року представником Військової частини НОМЕР_1 засобами поштового зв`язку подано до суду відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечив проти позову та зазначив, що виплата додаткової винагороди, збільшеної до 100000 гривень, здійснюється особам, які перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, тоді як виплата такої додаткової винагороди особам, які перебувають у відпустці, здійснюється за умови, якщо така відпустка надана для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної) комісії. Військовослужбовець, який дістав поранення (контузію, травму, каліцтво), пов`язане із захистом Батьківщини, за весь час стаціонарного лікування отримує винагороду 100 000 грн. При цьому, таку винагороду зберігають за час відпустки після лікування, якщо поранення було важким, а ступінь важкості поранення визначають ВЛК. Під час лікування після поранення (без прив`язки до тяжкого), але обов`язково пов`язаного із захистом Батьківщини, військовослужбовці отримують і грошове забезпечення, і додаткову винагороду 100 000 грн., а під час відпустки за станом здоров`я (під час реабілітації) додаткову винагороду 100 000 грн. отримують лише ті військовослужбовці, в кого поранення визнано тяжким за висновком ВЛК. Відповідач зазначає, що позовні вимоги щодо не нарахування та невиплати за період з 01.10.2022 по 09.12.2022 додаткової винагороди, збільшеної до 100 000 грн. відповідно до Постанови №168, с безпідставними та задоволенню не підлягають так як були виплачені відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 за №3969 від 03.11.2022, №1473 від 21.02.2023, №2044 від 22.03.2023 у березні 2023 року. Документи за період з 09.12.2022 по 04.01.2023 року щодо не нарахування та невиплати позивачу додаткової винагороди у розмірі збільшеному до 100 000,00 грн. в розрахунку на місяць пропорційно дням перебування на стаціонарному лікуванні та у відпустці за станом здоров`я внаслідок поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини до Військової частини НОМЕР_1 не надходили, а тому відсутні підстави для здійснення таких виплат. З урахуванням встановлених обставин справи та наведених норм чинного законодавства України відповідач вважає, що протягом спірного періоду (01.10.2022-09.12.2022) він здійснив нарахування та виплату позивачу додаткової винагороди відповідно до Постанови №168 у повному розмірі, у зв`язку із чим у задоволенні позовних вимог з підстав, викладених у позовній заяві, належить відмовити.
Дослідивши матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 26.02.2022 призваний у Збройні Сили України під час мобілізації, з 26.02.2022 по 05.01.2023 проходив службу у Військовій частині НОМЕР_1 .
Згідно з витягом з наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 26.02.2022 №58 молодшого сержанта ОСОБА_1 , призваного Центрально-Чечелівським районним ТЦК та СП на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, з 26.02.2022 зараховано до списків особового складу частини та на всі види забезпечення.
Відповідно до Довідки військової частини НОМЕР_1 від 16 листопада 2022р. № 5257 про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) позивач 01 жовтня 2022 року одержав травму (поранення) вибухова травма. Встановлено, що 01 жовтня 2022 року під час бойових дій внаслідок обстрілу поблизу населеного пункту Осокорівка Херсонської області позивач отримав травму (поранення) при проходженні військової служби, яка пов`язана з виконанням обов`язків військової служби та захистом Батьківщини, в районі проведення бойових дій на території Дніпропетровської та Херсонської областей.
Відповідно до Довідки військово-лікарської комісії КНП «Київська міська клінічна лікарня швидкої медичної допомоги» Київської міської ради від 09.11.2022 року № 165 встановлено, що на підставі ст. 81 графи ІІ Розладу хвороб, позивач потребує відпустки за станом здоров`я на 30 календарних днів.
Відповідно до Свідоцтва про хворобу №182 від 26.12.2022 отримана позивачем «Травма, Так, пов`язана із захистом Батьківщини. На підставі статті 75-а графи ІІ Розкладу хвороб - непридатний до військової служби з виключенням з військового обліку».
Матеріалами справи підтверджено, що в результаті отриманого поранення позивач перебував на стаціонарному лікуванні, а саме:
з 01.10.2022 по 10.10.2022 КНП «Криворізька міська клінічна лікарня №2», Криворізької міської ради;
з 11.11.2022 по 10.12.2022 перебував у відпустці після лікування у зв`язку із хворобою (довідка ВЛК №165 від 09.11.2022 р.);
з 13.12.2022 по 04.01.2023 КНП «Криворізька міська лікарня №3», м. Кривий Ріг Дніпропетровської області (виписний епікриз №5487 від 03.01.2023 р.).
Наказом командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 05.01.2023 року № 5 молодшого сержанта ОСОБА_1 звільнено з військової служби у відставку (за станом здоров`я на підставі висновку (постанови) ВЛК про непридатність до військової служби з виключенням з військового обліку), виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_2 та з усіх видів забезпечення з 05.01.2023 року. Вислуга років у Збройних Силах становить: календарна 03 роки 07 місяців 16 днів, пільгова 01 рік 10 місяців 14 днів, загальна 05 років 06 місяців 00 днів.
03 лютого 2023 року позивач звернувся до відповідача із заявою, в якій просив здійснити перерахунок та виплату додаткової винагороди у збільшеному до 100000 грн. розмірі за період його перебування на стаціонарному лікуванні та у відпустці за висновком ВЛК у зв`язку із отриманим пораненням за жовтень, листопад, грудень 2022 року. Також позивач просив нарахувати та виплатити йому одноразову грошову допомогу при звільненні, передбачену п.2 ст. 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», виходячи з розміру грошового забезпечення, на яке позивач мав право на дату звільнення з військової служби, а також вислуги позивача 03 роки 07 місяців 16 днів у календарному обчисленні та надати ОСОБА_1 довідку про вартість речового майна, що належить до видачі, а також нарахувати та виплатити грошову компенсацію вартості речового майна.
28 березня 2023 року, у зв`язку з неотриманням відповіді на заяву позивача від 03.02.2023 року, адвокатом Стрикуном А.С. до Військової частини НОМЕР_1 було подано адвокатський запит в якому представник позивача просив відповідача надати документи, що підтверджують проходження позивачем військової служби у зазначеній військовій частині, а також докази нарахування та виплати йому додаткової винагороди у збільшеному до 100000 грн. розмірі за період його перебування на стаціонарному лікуванні та у відпустці за висновком ВЛК у зв`язку із отриманим пораненням за жовтень, листопад, грудень 2022 року, а також аналогічні вимоги викладені в заяві позивача від 03.02.2023 року.
Листом №2428 від 14.04.2023 Військовою частиною НОМЕР_1 повідомлено адвокату ОСОБА_2 на запит, що разом із вказаним листом військовою частиною на адресу адвоката направляються перелік документів, які він просив надати.
15 травня 2023 року адвокат Стрикун А.С. повторно звернувся до Військової частини НОМЕР_1 з адвокатським запитом щодо надання інформації про виплату позивачу додаткової винагороди передбаченої Постановою №168 в розмірі 100000 грн., а також одноразової грошової допомоги у разі звільнення та компенсацію вартості неотриманого речового майна.
Листом від 27.05.2023 Військовою частиною НОМЕР_1 повідомлено адвокату ОСОБА_2 на запит, що у відповідності до вимог п. 17 розділу ІІІ «Інструкції про організацію речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України в мирний час та особливий період», яка затверджена наказом Міністерства оборони України від 29.04.2016 року за №232, мобілізовані звільняються в запас у тій формі одягу, що знаходилася в їх особистому користуванні, при цьому предмети речового майна, які не були видані (незалежно від причини), під час звільнення не видаються. Враховуючи зазначене, виплата грошової компенсації за неотримане речове майно військовослужбовцям, які були призвані по мобілізації, у разі їх звільнення з військової служби чи загибелі не передбачена.
Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати додаткової винагороди, збільшеної до 100000грн. відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 168 від 28.02.2022, за період з 01.10.2022 по 04.01.2023, а також одноразової грошової допомоги у разі звільнення та компенсації вартості неотриманого речового майна, позивач звернувся з даним позовом до суду.
Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає наступне.
Згідно із положеннями частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною 5 статті 17 Конституції України передбачено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, визначені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-ХІІ (далі - Закон №2011-ХІІ).
Статтею 1 Закону №2011-XII передбачено, що соціальний захист військовослужбовців- діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі.
Держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців (частина перша статті 9 Закону № 2011-ХІІ).
Частиною другою та третьою статті 9 Закону № 2011-ХІІ обумовлено, що посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.
За змістом абзацу 1 частини четвертої статті 9 цього Закону грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
За змістом статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.
В подальшому, воєнний стан в країні неодноразово продовжувався.
На виконання Указів Президента України від 24 лютого 2022 року №64 «Про введення воєнного стану в Україні» та №69 «Про загальну мобілізацію» Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» (далі - Постанова №168).
Згідно із пунктом 1 Постанови №168 (в редакції час спірних правовідносин) установлено, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, військовим прокурорам Офісу Генерального прокурора, особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, співробітникам Служби судової охорони, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським, а також особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, які несуть службу в органах і установах зазначеної Служби, що розташовані в межах адміністративно-територіальних одиниць, на території яких надається допомога в рамках Програми «єПідтримка», виплачується додаткова винагорода в розмірі 30 000 гривень щомісячно, а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.
Виплата такої додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників).
Відповідно до наказів про виплату додаткової винагороди, збільшеної до 100000 гривень, включати осіб, зазначених у цьому пункті, у тому числі тих, які у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, або перебувають у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної) комісії.
Відповідно до абзацу 2 частини четвертої статті 9 Закону № 2011-ХІІ порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.
Пунктом 2 розділу І вказаного Порядку визначено, що грошове забезпечення включає: щомісячні основні види грошового забезпечення; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення.
До щомісячних основних видів грошового забезпечення належать: посадовий оклад; оклад за військовим званням; надбавка за вислугу років.
До щомісячних додаткових видів грошового забезпечення належать: підвищення посадового окладу; надбавки; доплати; винагорода військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту; премія.
До одноразових додаткових видів грошового забезпечення належать: винагороди (крім винагороди військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту); допомоги.
За змістом пункту 3 розділу І Порядку №260 підставами для розрахунку та виплати основних і додаткових видів грошового забезпечення є: штат військової частини (установи, організації) (далі - військова частина); накази про призначення на посаду та зарахування до списків особового складу військової частини, про вступ до виконання обов`язків за посадою, в тому числі тимчасово, про зарахування в розпорядження; накази про встановлення та виплату основних і додаткових видів грошового забезпечення; накази про присвоєння військових звань; грошовий атестат або довідка про грошові виплати (за винятком осіб, призваних (прийнятих) на військову службу за контрактом, у тому числі під час проходження строкової військової служби).
Відповідно до пункту 17 розділу І Порядку №260 на період дії воєнного стану виплата грошового забезпечення особам офіцерського, старшинського, сержантського та рядового складу може встановлюватися за окремим рішенням Міністра оборони України.
23.06.2022 з метою врегулювання виплати військовослужбовцям додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінетом Міністрів України від 28.02.2022 р. №168, Міністром оборони України видано Окреме доручення від 23.06.2022 №912/з/29, яке є обов`язковим для виконання посадовими особами військових частин Збройних Сил України та застосовується з 01.06.2022.
За змістом пункту 7 Окремого доручення у період дії воєнного стану, до наказів про виплату додаткової винагороди, збільшеної до 100000 гривень також, включати військовослужбовців, які: у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), - з дня отримання такого поранення, включаючи час переміщення до лікарняного закладу (в тому числі з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого), або перебувають у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної комісії).
Підставою для видання наказу щодо виплати додаткової винагороди в розмірі 100 000 грн. є довідка про отримання поранення (травми, контузії, каліцтва), визначена додатком 5 до Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністра оборони України від 14.08.2008 № 402 (далі - Довідка), видана командиром військової частини, де проходить службу або перебуває у відрядженні військовослужбовець, яка містить інформацію про обставини отримання військовослужбовцем поранення (травми, контузії, каліцтва), під час захисту Батьківщини.
У Довідці обов`язково зазначати: військове звання, прізвище, ім`я, по батькові, рік народження військовослужбовця, який отримав поранення (контузію, травму, каліцтво), пов`язаного із захистом Батьківщини; інформацію про поранення (контузію, травму, каліцтво) (дату отримання, вид, характер і локацію поранення (контузії, травма, каліцтва)), яка вносяться на підставі медичного висновку спеціаліста; обставини, за яких було отримано поранення (контузію, травму, каліцтво) під час захисту Батьківщини, із зазначенням бойових (спеціальних) завдань, які виконував військовослужбовець під час отримання ним травм (поранення, контузії, каліцтва); підстави видачі довідки (наказ командира військової частини про отримання поранення (травми, контузії, каліцтва) військовослужбовцем, виданий на підставі журналу обліку бойових дії, бойового донесення, тощо).
Керівникам військово-лікарських (лікарсько-експертних) комісій закладів охорони здоров`я в системі Міністерства оборони України при наданні рекомендацій про потребу у відпустці за станом здоров`я військовослужбовцям, які одержали поранення (травму, контузію, каліцтво) під час захисту Батьківщини, після закінчення стаціонарного лікування у військовому (цивільному) лікувальному закладі (в тому числі закордонному) одночасно надавати медичні висновки про ступінь важкості поранення для прийняття рішення командирами військових частин цих військовослужбовців щодо надання їм відпустки для лікування після тяжкого поранення та виплати винагороди у розмірі 100 000 грн. за час цієї відпустки.
Наказом Міністерства оборони України від 25.01.2023 №44 внесено зміни до Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260, та доповнено Порядок №260 новим розділом «XXXIV. Виплата додаткової винагороди на період дії воєнного стану».
Так, відповідно до пункту 10 розділу XXXIV Порядку № 260 встановлено, що у період дії воєнного стану до наказів про виплату додаткової винагороди в розмірі 100 000 гривень також включаються військовослужбовці, які:
загинули (померли внаслідок отриманих після введення воєнного стану в Україні поранень та травм, пов`язаних із захистом Батьківщини),- виплата здійснюється за весь місяць, у якому військовослужбовець загинув (помер);
захоплені в полон (крім тих, які добровільно здалися в полон) або є заручниками, а також інтерновані в нейтральні держави або безвісно відсутні (у разі, коли зазначені події сталися як до введення воєнного стану, так і після його введення),- за час перебування в полоні (заручниках) та до дня звільнення включно або за час перебування в інтернуванні та до дня повернення до України або за час безвісної відсутності;
у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних),- з дня отримання такого поранення, включаючи час переміщення до лікарняного закладу (в тому числі з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого), або перебувають у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної) комісії.
Така довідка видається відповідно до наказу командира військової частини про отримання поранення (травми, контузії, каліцтва) військовослужбовцем.
Пунктом 12 Розділу XXXIV Порядку № 260 керівниками військово-лікарських (лікарсько-експертних) комісій закладів охорони здоров`я в системі Міністерства оборони України під час надання рекомендацій про потребу у відпустці за станом здоров`я військовослужбовцям, які одержали поранення (травму, контузію, каліцтво) під час захисту Батьківщини, після закінчення стаціонарного лікування у військовому (цивільному) лікарняному закладі (у тому числі закордонному) одночасно надаються медичні висновки про ступінь важкості поранення для прийняття рішення командирами військових частин цих військовослужбовців щодо надання їм відпустки для лікування після тяжкого поранення та виплати винагороди у розмірі 100 000 гривень за час цієї відпустки.
З системного аналізу наведених норм права вбачається, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям, які отримали поранення (контузії, травми, каліцтва), пов`язані із захистом Батьківщини, встановлено додаткову винагороду в розмірі 100000,00грн. за весь час безперервного перебування на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), за час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого та перебування у відпустці у зв`язку з хворобою або для лікування тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії.
З аналізу норм постанови №168 вбачається встановлення лише двох умов, необхідних для виплати збільшеної до 100000 гривень винагороди, а саме: пов`язаність поранення (контузії, травми, каліцтва), із захистом Батьківщини, а також факт перебування на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних) внаслідок такого поранення або перебування у відпустці у зв`язку із отриманням тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії.
При цьому, суд зауважує, що постанова №168 не містить жодних обмежень щодо періоду та/або кількості перебувань на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я, пов`язаних із пораненням, одержаним при захисті Батьківщини, за які виплачується у розмірі 100 000 гривень винагорода.
Судом встановлено, що між сторонами відсутній спір щодо того, що позивач 01.10.2022 отримав травму (поранення) внаслідок бойових дій, та з 05.01.2023 звільнений з військової служби у відставку за станом здоров`я.
Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, Військовою частиною НОМЕР_1 складено довідку про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) від 16.11.2022 №5257, за змістом якої ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 одержав травму (поранення) вибухова травма. Встановлено, що 01 жовтня 2022 року під час бойових дій внаслідок обстрілу поблизу населеного пункту Осокорівка Херсонської області отримав травму (поранення) при проходженні військової служби, яка пов`язана з виконанням обов`язків військової служби та захистом Батьківщини, в районі проведення бойових дій на території Дніпропетровської та Херсонської областей.
Матеріалами справи також підтверджено, що позивач у зв`язку з вказаним пораненням, пов`язаним із захистом Батьківщини, перебував на стаціонарному лікуванні у наступних періодах та у таких закладах охорони здоров`я, а також перебував у відпустці після лікування:
з 01.10.2022 по 10.10.2022 КНП «Криворізька міська клінічна лікарня №2», Криворізької міської ради;
з 11.11.2022 по 10.12.2022 перебував у відпустці після лікування у зв`язку із хворобою (довідка ВЛК №165 від 09.11.2022 р.);
з 13.12.2022 по 04.01.2023 КНП «Криворізька міська лікарня №3», м. Кривий Ріг Дніпропетровської області (виписний епікриз №5487 від 03.01.2023 р.).
При цьому, відповідачем у відзиві фактично не заперечується обставини щодо періоду перебування позивача у відпустці за висновком ВЛК.
Крім того, згідно зі свідоцтвом про хворобу №182 від 26.12.2022, складеного позаштатною постійно діючою ВЛК КНП «Криворізька міська лікарня №3» Криворізької міської ради, отримана ОСОБА_1 травма, ТАК, пов`язана з захистом Батьківщини.
Зважаючи, що отримана позивачем травма 01.10.2022 пов`язана із проходженням військової служби та захистом Батьківщини, а також підтверджено його перебування на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я та відпустках за висновками ВЛК, позивач має право на отримання збільшеної до 100000 гривень винагороди протягом строку перебування на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я та у відпустках за станом здоров`я за висновками ВЛК у зв`язку з пораненням, пов`язаним із захистом Батьківщини.
Судом встановлено, що згідно з довідками Військової частини НОМЕР_1 від 20.11.2023 №449 та №450, позивачу нараховано і виплачено додаткову винагороду, збільшену до 100000,00 грн., за період з 01.10.2022 по 04.01.2023, не в повному обсязі, так зокрема в листопаді 2022 року (за жовтень 2022) виплачено 32 258,06 грн., в грудні 2022 року (за листопад 2022) виплачено 30 000 грн., в січні 2023 року (за грудень 2022) виплачено 34 838,71 грн., в лютому 2023 року (після звільнення) виплачено 88 741, 94 грн., в березні 2023 року виплачено 69 322,58 грн.
Надані відповідачем до відзиву витяги з наказів командира Військової частини НОМЕР_1 №3969 від 03.11.2022 «Про виплату додаткових винагород», №1473 від 21.02.2023 «Про виплату додаткових винагород військовослужбовцям у зв`язку з пораненням», №2044 від 22.03.2023 «Про виплату додаткових винагород військовослужбовцям у зв`язку з пораненням» у розмірі 100000 грн. (пропорційно дням), до яких включено ОСОБА_1 , не підтверджує, що спір між сторонами вичерпано, оскільки не може свідчити про фактичне та повне нарахування і виплату позивачу додаткової винагороди, збільшеної до 100000,00 грн., за період з 01.10.2022 - 04.01.2023.
З урахуванням встановлених обставин справи, наведених норм чинного законодавства України, суд у даній справі робить висновок про протиправність бездіяльності відповідача, що полягає у невиплаті додаткової винагороди збільшеної до 100000,00 грн. за спірний період перебування на лікуванні в закладах охорони здоров`я та у відпустках за станом здоров`я за висновками ВЛК у зв`язку з пораненням, пов`язаним із захистом Батьківщини, у відповідності до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 та задоволення позовних вимог в цій частині. В свою чергу суд вважає за необхідне зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу додаткову грошову винагороду, передбачену Постановою Кабінету Міністрів України №168 від 28.02.2022 в розмірі, збільшеному до 100000,00 грн. (сто тисяч гривень) за кожний повний місяць пропорційно періоду лікування позивача після травми, перебування на реабілітації та у відпустках за станом здоров`я за період з дати поранення 01.10.2022 по дату прибуття з лікування 04.01.2023 (з урахуванням раніше виплачених коштів).
Щодо визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні, суд зазначає наступне.
За приписами частин другої, третьої статті 9 Закону №2011-ХІІ до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням, щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.
Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності. Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України (частина четверта статті 9 Закону №2011-XII).
Частиною другою статті 15 Закону №2011-XII установлено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з прямим підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, на підставах, визначених пунктом 1 частини другої статті 36 Закону України "Про розвідку", а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.
Відповідно до пункту 2 статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» Кабінетом Міністрів України прийнято постанову №460 від 17.09.2014, якою затверджено Порядок та умови виплати деяким категоріям військовослужбовців одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби (далі Порядок, в редакції, чинній на день звільнення позивача зі служби ).
Згідно до п.1 вказаного Порядку військовослужбовцям, які були призвані на військову службу за призовом у зв`язку з мобілізацією та звільняються із служби після прийняття рішення про демобілізацію (крім військовослужбовців строкової військової служби) (далі - військовослужбовці), виплачується одноразова грошова допомога (далі - допомога) в розмірі 4 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний місяць служби, але не менш як 25 відсотків місячного грошового забезпечення.
Згідно наказу від 05.01.2023 №5 (по стройовій частині) при звільненні позивачу не було виплачено одноразову грошову допомогу при звільненні відповідно до Постанови КМУ №460 за 43 календарних місяці служби у розмірі 4% грошового забезпечення.
Відповідно до п.2 Порядку військовослужбовцям виплата допомоги здійснюється за період служби за призовом у зв`язку з мобілізацією з дня їх призову на службу без урахування періоду попередньої військової служби, на якій вони перебували у мирний час, за винятком тих осіб, які у разі звільнення з військової служби у мирний час не набули права на отримання грошової допомоги, передбаченої пунктом 2 статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Доказів підтвердження виплати вказаної грошової допомоги при попередньому звільненні позивача з військової служби відповідачем не надано, а також при звільненні позивача вже у 2023 році відповідачем не надано.
Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідачем протиправно не нараховано та не виплачено позивачу одноразову грошову допомогу при звільненні, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.
Щодо зобов`язання відповідача надати довідку про вартість речового майна, суд зазначає наступне.
Для військовослужбовців установлюються військова форма одягу та знаки розрізнення. Військовозобов`язані під час проходження зборів забезпечуються військовою формою одягу (частини 1, 2 ст. 7 Закону України №2232 XII).
Початком проходження військової служби вважається день зарахування до списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) - для громадян, прийнятих на військову службу за контрактом, у тому числі військовозобов`язаних, які проходять збори, та резервістів під час мобілізації (п. 2 ч. 1 ст. 24 Закону України № 2232 XII).
Частиною другою статті 24 Закону України № 2232 XII встановлено, що закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 року № 2011 XII (далі Закон України № 2011 XII) визначено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Відповідно до ч.2 ст.12 Закону України № 2011 XII, у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Частиною першою статті 9-1 Закону України № 2011 XII встановлено, що речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, Міністерством інфраструктури України - для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.
Порядок здійснення всіх видів матеріального забезпечення військовослужбовців, відряджених до державних органів, підприємств, установ, організацій, а також державних та комунальних навчальних закладів, та виплати грошової компенсації вартості за речове майно, що не отримано такими військовослужбовцями, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до абзацу першого пункту 2 Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016р. №178 (далі - Порядок №178): виплата грошової компенсації здійснюється особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу.
Пунктом 3 Порядку №178 встановлено, що грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця.
У відповідності до п.4 Порядку №178, грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі - військова частина), а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації.
Довідка про вартість речового майна, що належить до видачі, видається речовою службою військової частини виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої Міноборони, МВС, Головним управлінням Національної гвардії, СБУ, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Держприкордонслужби, Адміністрацією Держспецтрансслужби, Адміністрацією Держспецзв`язку, Головним управлінням розвідки Міноборони та Управлінням державної охорони станом на 1 січня поточного року, та оформляється згідно з додатком (пункт 5 Порядку № 178).
Пунктом 4 розділу ІІІ Інструкції про організацію речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України в мирний час та особливий період, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 29 квітня 2016 року № 232 (далі -Інструкція №232), встановлено, що військовослужбовці, які звільняються в запас або відставку, за їх бажанням отримують речове майно, яке не було отримане під час проходження служби, або грошову компенсацію за нього, виходячи із закупівельної вартості такого майна. Порядок виплати грошової компенсації здійснюється відповідно до вимог Порядку №178. Грошова компенсація замість речового майна, що підлягає видачі, виплачується на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, форма якої наведена у додатку до Порядку №178, яка видається речовою службою військової частини, виходячи із заготівельної вартості цих предметів.
Відповідно до пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.грудня 2008 року № 1153/2008, після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.
Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
З аналізу вищенаведених норм вбачається, що у разі звільнення військовослужбовця з військової служби у нього виникає право на грошову компенсацію вартості за невикористане речове майно, яке реалізується шляхом подання військовослужбовцем відповідної заяви (рапорту) за місцем військової служби.
Таким чином, військовослужбовці після звільнення їх з військової служби зберігають право на грошову компенсацію вартості за невикористане речове майно.
На користь вказаного висновку свідчить те, що в пункті 4 Порядку №178 передбачено застосування різних форм звернення про виплату грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, а саме рапорту, як особливої, передбаченої спеціальним законодавством форми доповіді військовослужбовця при його зверненні до вищого начальника в різних випадках службової діяльності, так і заяви, як звернення громадянина із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством його прав та інтересів.
Матеріалами справи підтверджено, що позивач проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 , між тим, відповідачем не надано доказів та обґрунтувань щодо ненадання позивачу Довідки про вартість речового майна, що належить до виплати позивачу.
Як на підставу відмови у видачі Довідки про вартість речового майна, що належить до виплати відповідачем у Листі від 27.05.2023 року зазначено, що п. 17 розділу ІІІ «Інструкції про організацію речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України в мирний час та особливий період», яка затверджена наказом Міністерства оборони України від 29.04.2016 року за №232, передбачено, що мобілізовані звільняються в запас у тій формі одягу, що знаходилася в їх особистому користуванні, при цьому предмети речового майна, які не були видані (незалежно від причини), під час звільнення не видаються.
Зазначені доводи судом не приймаються до уваги оскільки, відповідно до вищенаведених норм законодавства, після звільнення з військової служби за військовослужбовцем зберігається право на грошову компенсацію вартості за невикористане речове майно за весь період служби.
За таких обставин, суд вважає, що відмовлячи позивачу у наданні довідки про вартість речового майна, що належала йому на момент звільнення, відповідач діяв всупереч положенням вищезазначених норм права, що свідчить про його протиправну бездіяльність у спірних відносинах.
Відповідна правова позиція також узгоджується із позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 23.08.2019р. у справі №2040/7697/18, яка є обов`язковою для застосування судом першої інстанції згідно до вимог ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України.
Щодо вимог про зобов`язання відповідача виплатити компенсацію за неотримане речове майно суд приходить до висновку, що вказані вимоги є передчасними на даному етапі, з огляду на те, що відповідачем не надано довідку для визначення вартості речового майна, що належала позивачу, а тому суд не має можливості задовольнити вимоги щодо зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за неотримане речове майно.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.
Відповідно до абз.1 ч.1 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України суд виходить із того, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Так, за змістом приписів ч.1 ст.132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Пунктом 1 частини третьої статті 132 КАС України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Частинами 1 та 2 статті 134 КАС України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Згідно з ч.3 ст.134 КАС України для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Відповідно до частини четвертої цієї статті для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката, виходячи із положень частини п`ятої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до частини 6 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
При цьому обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина сьома статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України).
Як зазначалося вище, за правилами частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Згідно з ч.7 ст.139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись (частина дев`ята статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України).
Зміст наведених положень законодавства дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.
Суд звертає увагу на те, що при визначенні суми відшкодування судових витрат суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені договором про надання правничої допомоги, актами приймання-передачі наданих послуг, платіжними документами про оплату таких послуг, розрахунками таких витрат тощо.
Водночас, при визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, суди мають досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категорії складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.
Судом встановлено, що на підтвердження розміру понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу останнім надано Договір про надання правової допомоги №14/2303/2023 від 23.03.2023 року, Додаткову угоду №1 від 28.03.2023 року до Договору №14/2303/2023 від 23.03.2023 року, Акт виконаних робіт від 04.07.2023 року до Договору №14/2303/2023 від 23.03.2023 року, ордер серії АЕ №1189310 від 27.03.2023 року, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії ДП №5555 від 10.02.2023 року, прибутковий касовий ордер №14/1 від 28.03.2023 року.
Відповідно до статті 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Згідно з пунктом 4 частини першої статті першої Закону України 05.07.2012 № 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" (далі - Закону № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Статтею 19 Закону № 5076-VI визначено такі види адвокатської діяльності як надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Таким чином, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо, а договір про надання правової допомоги укладається на такі види адвокатської діяльності як захист, представництво та інші види адвокатської діяльності.
Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (п.9 ч.1 ст.1 Закону №5076-VI).
Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).
Відповідно до статті 30 Закону №5076 гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.
Вказаний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц.
При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.
Суд зазначає, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Аналогічну правову позицію викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018р. у справі № 826/1216/16.
Як вище було зазначено, на підтвердження розміру понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу останнім надано Договір про надання правової допомоги №№14/2303/2023 від 23.03.2023 року (далі Договір).
Так, за умовами договору про надання правової допомоги №14/2303/2023 від 23.03.2023 року, укладеного між адвокатом Стрикуном Андрієм Сергійовичем та клієнтом ОСОБА_1 предметом договору є (п.1.1 Договору): надання правової допомоги у вигляді забезпечення захисту прав, свобод і законних інтересів Клієнта; представництва інтересів Клієнта в будь-яких судах (у т.ч. в будь-яких інстанціях, в будь-яких видах судочинства), а також в інших державних органах (у т.ч., але не виключно, правоохоронних, контролюючих тощо) та органах місцевого самоврядування, перед фізичними та юридичними особами, в органах державної виконавчої служби та перед приватними виконавцями; надання Клієнту правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності Клієнта, складання заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів Клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення. Пунктом 1.2 Договору передбачено, що на виконання п. 1.1 Договору Клієнт уповноважує Адвоката згідно п.1.2.1 складати, підписувати та подавати позовні заяви, цивільні позови у кримінальному провадженні, відзиви на позовні заяви, відповіді на відзиви, заперечення, пояснення, вимоги, клопотання, заяви про видачу судових наказів або виконавчих листів, апеляційні скарги, касаційні скарги, заяви про перегляд судових рішень за нововиявленими або виключними обставинами, додатки до них та будь-які інші документи; протягом усього часу розгляду справи змінити підставу або предмет позову, збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитися від позову, визнати позов повністю або частково, пред`явити зустрічний позов, укласти мирову угоду; одержувати рішення, ухвали, постанови, їх копії, виконавчі листи, накази та будь-які інші документи; брати участь у судових засіданнях; давати усні та письмові пояснення суду; подавати свої доводи, аргументи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти клопотань, доводів і міркувань інших осіб.
Відповідно до п.2.2 Договору Адвокат зобов`язується надати послуги, передбачені цим Договором; своєчасно інформувати Клієнта про всі відомі йому обставини, які можуть вплинути на надання послуг, їх результат та виконання цього Договору; неухильно додержуватися вимог та приписів чинного законодавства України; інформувати Клієнта про його законні права та обов`язки; з розумною періодичністю інформувати Клієнта про хід та результати виконання доручення і своєчасно відповідати на запити Клієнта про стан його справи. Інформація має подаватися Клієнту в обсязі, достатньому для того, щоб він міг приймати обґрунтовані рішення стосовно суті свого доручення та його виконання; на письмову вимогу Клієнта надавати письмовий звіт про виконання цього Договору; використовувати всі розумно необхідні і доступні Адвокату законні засоби для надання ефективної професійної правничої (правової) допомоги Клієнту, здійснення його захисту та представництва; відмовитися від прийняття або продовження виконання доручення Клієнта, яке може завдати шкоди інтересам Клієнта, та розірвати цей Договір в односторонньому порядку.
Згідно з п.2.4 Договору Клієнт зобов`язується своєчасно та у повному обсязі оплатити Адвокату ціну наданих послуг (гонорар), відшкодувати (компенсувати) Адвокату витрати, пов`язані з виконанням цього Договору. При цьому у разі неможливості виконати цей Договір, що виникла не з вини Адвоката, Клієнт зобов`язаний оплатити Адвокату плату лише за фактично надані послуги. Якщо неможливість виконати цей Договір виникла з вини Клієнта, Клієнт зобов`язаний оплатити Адвокату плату у повному обсязі; своєчасно здійснювати платежі, необхідні для надання Адвокатом послуг (судовий збір, плату за проведення експертизи і т.д.); не залучати до вирішення питань, пов`язаних зі справою, інших осіб без узгодження з Адвокатом;
У відповідності із п. 3.2 Договору розмір гонорару та порядок його оплати визначається Сторонами у Додатку №1 до Договору.
Пунктами 3-6 Додаткової угоди передбачено, що вартість однієї години роботи адвоката становить 500,00 грн. Оплата послуг з правової допомоги здійснюється погодинно та підтверджується актом здачі-прийняття наданих послуг (виконання робіт), за винятком оплати представництва Адвокатом інтересів Клієнта у суді першої інстанції. Розмір гонорару Адвоката за представництво інтересів клієнта у суді першої інстанції після відкриття провадження є фіксованим та становить 5000,00 грн, який включає в себе підготовку та подання Адвокатом процесуальних документів по суті справи, заяв, клопотань, пояснень тощо, здійснення процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків сторони позивача у справі. До гонорару Адвоката, визначеного цією угодою, не включаються витрати адвоката, пов`язані з відрядженням для особистої участі у судових засіданнях (в разі розгляду справи за правилами загального позовного провадження). Вказані витрати, в тому числі видатки на відрядження та оплата робочого часу Адвоката під час здійснення таких заходів оплачуються Клієнтом окремо та оформлюються окремою додатковою угодою. Також в п. 9 додаткової угоди зазначено що, факт проведення розрахунків між Сторонами підтверджується документом (прибутковий касовий ордер), який засвідчує факт отримання коштів Адвокатом від Клієнта. При здійсненні оплати у безготівковій формі на банківський рахунок Адвоката підтвердженням оплати гонорару також можуть бути відповідні банківські документи.
Вирішуючи питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу в даній адміністративній справі, судом враховано наступне.
При визначенні суми відшкодування суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Вказаний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц.
Відповідно до частини другої статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.
Суд зазначає, що дана справа не викликає складності у правовому розумінні, та є справою незначної складності, відповідно до вимог п.10 ч.6 ст.12 КАС України, а також на наявність установленої практики з вирішення цієї категорії спорів.
Справа розглянута у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), є нескладною. У судових засіданнях адвокат участі не брав.
Також слід зазначити, що надання консультації усної (письмової) з вивченням документів, ознайомлення з матеріалами справи з наданим пакетом документів, опрацювання, систематизація інформації та документів, робота з нормативними документами, формування та узгодження правової позиції і поданих до Військової частини документів, аналіз судової практики у подібних правовідносин, підготовка позову як документу не входить до складових надання правничої допомоги, безпосередньо пов`язаною з розглядом справи в суді, а є правничої допомогою, наданою під час досудового врегулювання спору, а також є складовими етапу складання позовної заяви.
Суд також наголошує, що відповідно до частини третьої статті 134 КАС України розмір витрат на правничу допомогу адвоката визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості.
При цьому також необхідно враховувати, що Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).
Як уже зазначалось вище, при розгляді даної справи суд, оцінивши судові та інші витрати, понесені позивачем, їх обґрунтованість та розумність, дійшов висновку, що підтвердженими належними та допустимими в розумінні Кодексу адміністративного судочинства України доказами є витрати позивача на професійну правничу допомогу саме у сумі 1500,00 грн.
Аналіз положень процесуального законодавства дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.
Верховний Суд у додатковій постанові від 05.09.2019 у справі №826/841/17 зазначив, що метою стягнення витрат на правничу допомогу є не тільки компенсація стороні, на користь якої прийняте рішення понесених збитків, але і у певному сенсі має спонукати суб`єкта владних повноважень утримуватися від подачі безпідставних заяв, скарг та своєчасно вчиняти дії, необхідні для поновлення порушених прав та інтересів фізичних та юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин.
Таким чином, з огляду на часткову доведеність представником позивача розміру фактично понесених витрат на правничу допомогу та недоведеність відповідачем обставин понесення позивачем розміру витрат у меншому розмірі, суд доходить висновку про часткове задоволення вимоги позивача про розподіл між сторонами судових витрат та про наявність підстав для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, які позивач поніс у зв`язку із розглядом справи, шляхом стягнення з Військової частини НОМЕР_1 за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судових витрат на професійну правничу допомогу у сумі 1500,00 грн.
Частиною 1 ст. 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
В ході розгляду справи відповідачем не було наведено належними доказами правомірності невиплати позивачу додаткової винагороди передбаченої Постановою №168 та одноразової грошової допомоги при звільненні, а також не наданні довідки про вартість речового майна, у зв`язку із чим, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.
Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п.13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», підстави для його стягнення у відповідності до ст. 139 КАС України, відсутні.
На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 9, 72-90, 242-246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Позовну заяву ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ) до Військової частини НОМЕР_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ) щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) додаткової грошової винагороди, передбаченої Постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168, в розмірі, збільшеному до 100000,00 грн. (сто тисяч гривень) за кожний повний місяць пропорційно періоду лікування після отримання травми, перебування на реабілітації та у відпустці за станом здоров`я за періоди його перебування на стаціонарному лікуванні у зв`язку з бойовим травмуванням, пов`язаним із захистом Батьківщини за період з дати поранення 01.10.2022 по дату прибуття з лікування 04.01.2023.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) додаткову грошову винагороду, передбачену Постановою Кабінету Міністрів України №168 від 28.02.2022 в розмірі, збільшеному до 100000,00 грн. (сто тисяч гривень) за кожний повний місяць пропорційно періоду лікування позивача після травми, перебування на реабілітації та у відпустках за станом здоров`я за період з дати поранення 01.10.2022 року по дату прибуття з лікування 04.01.2023 року, з урахуванням раніше виплачених коштів.
Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ) щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) одноразової грошової допомоги при звільненні, передбаченої п.2 ст. 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в порядку та розмірах, встановлених «Порядком та умовами виплати деяким категоріям військовослужбовців одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби», затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 17.09.2014 №460, виходячи з вислуги позивача 03 роки 07 місяців 16 днів у календарному обчисленні.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) одноразову грошову допомогу при звільненні, передбачену п.2 ст. 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», виходячи з розміру грошового забезпечення, на яке позивач мав право на дату звільнення з військової служби, а також вислуги ОСОБА_1 03 роки 07 місяців 16 днів у календарному обчисленні.
Визнати протиправною відмову Військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ) в наданні ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) довідки про вартість речового майна, що належить до видачі ОСОБА_1 .
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ) видати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) довідку про вартість речового майна, що належить до видачі позивачу.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ) на користь ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ) судові витрати на правничу допомогу у розмірі 1500,00 грн. (одна тисяча п`ятсот грн. 00 коп.).
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Третього апеляційного адміністративного суду в порядку та у строки, передбачені ст. ст. 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.В. Тулянцева