Справа № 160/20956/23
Суддя: Конєва Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2024-01-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2024 рокуСправа №160/20956/23

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Конєвої С.О.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Відповідача-1: Військової частини НОМЕР_1 , до Відповідача-2: Військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

17.08.2023р. (згідно відомостей Укрпошти) ОСОБА_1 звернулася з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 та просить:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача, яка полягає у не виплаті позивачеві грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як матері двох дітей віком до 15 років, що передбачена абзацом 3 п. 4 ст. 10-1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей та ст. 19 Закону України Про відпустки за період часу з 2018 по 2022 роки;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачеві грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, як матері двох дітей віком до 15 років, що передбачена абзацом 3 п. 4 ст. 10-1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей та ст. 19 Закону України Про відпустки за період часу з 2018 по 2022 роки;

- стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати на правову допомогу у розмірі 7000 гривень.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що вона проходила службу та звільнена у запас з 02.06.2022р. наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 26.05.2022р. №97-РС, проте, як зазначає позивач, при звільненні з військової служби їй не було сплачено грошову компенсацію невикористаних днів щорічної додаткової відпустки як матері двох дітей віком до 15 років, що передбачено абзацом 3 п. 4 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» за період часу з 2018 по 2022 рік включно. Згідно витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 02.06.2022 року №153 вбачається, що військова частина була зобов`язана сплатити позивачеві грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки відповідно до п.14 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» за 2018-2022 роки, проте, на сьогоднішній день, компенсація днів додаткової відпустки відповідно до п.14 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», як жінка-військовослужбовець, яка має 2 дітей до 15 років за 2018-2022 роки не сплачена, при цьому, для підтвердження того, що позивач має право на отримання додаткової відпустки відповідно до ст. 19 Закону України «Про відпустки» за підставою наявності двох дітей віком до 15 років, остання разом з рапортом в якості додатків надала командиру копії свідоцтва про народження серія НОМЕР_3 та копію свідоцтва про народження серія НОМЕР_4 . Позивач вважає таку бездіяльність відповідача протиправною, так як при звільненні з військової служби вона мала право на отримання грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як матері двох дітей (а.с.1-4).

Ухвалою суду від 31.08.2023р. було відкрито провадження у даній адміністративній справі, призначено справу до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами відповідно до вимог ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України та зобов`язано позивача - надати суду докази того, що саме відповідачем допущено бездіяльність щодо її прав та обов`язків, з урахуванням того, що її було виключено із списків особового складу військової частини НОМЕР_5 02.06.2022р. згідно наказу №153; надати копію наказу військової частини НОМЕР_1 від 26.05.2022р. №97-РС, на який позивач посилається у позові; надати докази не отримання спірної суми (довідку про нарахування та виплату грошового забезпечення із зазначенням його складових на дату звільнення) згідно з вимог ст. ст. 72-76 Кодексу адміністративного судочинства України; відповідача - надати суду відзив на позов та докази в обґрунтування відзиву з дотриманням вимог ст.ст. 162, 261 Кодексу адміністративного судочинства України; надати докази виплати спірної компенсації позивачеві, передбаченої абз.3 п.14 ст.10-1 ЗУ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", виходячи з вимог ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України (а.с.21).

Відповідач-1 (Військова частина НОМЕР_1 ) на виконання вимог ухвали суду від 31.08.2023р. відзиву на позов у встановлений ухвалою строк суду не надав, ухвалу від 31.08.2023р. про відкриття провадження у справі та позов з додатками відповідач-1 отримав 12.09.2023р. згідно до вимог ст. 251 Кодексу адміністративного судочинства України, що підтверджується поштовим повідомленням, наявним в матеріалах справи (а.с.29).

Разом з тим, 14.09.2023р. засобами електронного зв`язку від відповідача-1 (Військової частини НОМЕР_1 ) на адресу суду надійшло клопотання про заміну відповідача, в якому останній просить замінити відповідача з військової частини НОМЕР_1 на військову частину НОМЕР_2 по цій справі посилаючись на те, що військова частина НОМЕР_2 є окремим структурним підрозділом та самостійно видає накази та розпоряджається коштами, які нараховуються до них на баланс; позивач була зарахована до списків військової частини НОМЕР_2 саме наказом командира військової частини НОМЕР_2 та проходила військову службу у військовій частині НОМЕР_2 ; стосовно проходження служби кадрові рішення покладено та приймалися саме військовою частиною НОМЕР_2 , грошове забезпечення виплачувалося військовою частиною НОМЕР_2 ; позивач не проходила військову службу військовій частині НОМЕР_1 , не була зарахована до списків військовослужбовців військової частини НОМЕР_1 , та не отримувала грошове забезпечення у останнього. За викладеного, відповідач вважає, що залучення Військової частини НОМЕР_1 , як відповідача є безпідставним, необґрунтованим та таким, що не відповідає приписам законодавства (а.с.25).

Ухвалою суду від 16.10.2023р. було, зокрема, відмовлено у задоволенні клопотання Військової частини НОМЕР_1 про заміну відповідача по справі №160/20956/23, залучено Військову частину НОМЕР_2 як другого відповідача до участі у цій справі та зобов`язано останнього протягом 15 днів з дня отримання цієї ухвали надати суду відзив на позов та докази в обґрунтування відзиву з дотриманням вимог ст.ст. 162, 261 Кодексу адміністративного судочинства України; надати докази виплати або докази нарахування сум додаткової відпустки за спірні періоди; надати копії рапортів позивача про виплату спірних сум (а.с.30).

30.10.2023р. засобами поштового зв`язку, на виконання вимог вищевказаної ухвали суду від 16.10.2023р., від відповідача-2 (Військової частини НОМЕР_2 ) на адресу суду надійшов письмовий відзив на позовну заяву, в якому останній просив в задоволенні позовних вимог позивача відмовити в повному обсязі посилаючись на те, що за час проходження служби ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) жодних підтверджуючих документів, що вона є матір`ю одиначкою, до стройової частини військової частини не було надано, дані про цей факт в особової справі були відсутні, тому за умови, що на момент проходження служби та на момент звільнення дана особа не надала всіх належних документів з цього приводу тому даний вид відпустки не компенсувався. Щодо стягнення судових витрат на правову допомогу у розмірі 7000 грн. то відповідач-2 зазначає, що на підтвердження складу та розміру понесених витрат на правничу допомогу позивачем приєднано до матеріалів справи лише копію договору про надання правової від 18.07.2023 року, а у зв`язку з відсутністю документів що підтверджують обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи, в позовних вимогах щодо стягнення судових витрат на правову допомогу у розмірі 7000 грн слід відмовити повністю (а.с.34-41).

Окрім того, у відзиві на адміністративний позов, відповідач-2 фактично заявляє клопотання про залишення позовної заяви без розгляду в зв`язку з пропуском строку на звернення до суду посилаючись на те, що з моменту повного розрахунку з позивачем, тобто з 02.06.2022 у позивача виникло право в місячний строк звернутися до суду з позовом про не виплату грошова компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як матері двох дітей віком до 15 років, тобто обчислення строку для звернення позивача до суду починається з 02.06.2022 року (з моменту реєстрації наказу командира військової частини НОМЕР_2 №153), проте, із позовною заявою до суду представник позивача звернувся 21.08.2023 що значно перевищує місячний строк звернення. Долучена до позовної заяви довідка від 07.06.2022 року №1203- про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи свідчить про те, що позивач має статус ВПО та проживала за адресою: АДРЕСА_1 та позивачем не надано підтверджень того, що вона змінювала місце проживання та знаходилася у Херсонській області. Тож слід зазначити, що позивач, проживаючи в м. Дніпро, мала всі можливості звернутися до суду у визначений законом строк. Обґрунтованих причин, що перешкоджали позивачеві звернутись з позовом до суду позивачем не наведено, в матеріалах справи відсутні переконливі фактичні обставини, які б свідчили про дійсні істотні перешкоди чи труднощі для своєчасного звернення позивача до суду за захистом своїх прав. Згідно із ч.4 ст.123 КАС України, якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду (а.с.34-41).

Розглянувши неведене клопотання відповідача-2 про залишення позовної заяви без розгляду, вивчивши докази надані на його підтвердження, суд не находить обґрунтованих правових підстав для його задоволення, оскільки питання дотримання позивачем строків звернення до суду з даним позовом було досліджено в ухвалі суду про відкриття провадження у цій справі від 31.08.2023р., в якій суд дійшов до висновку про те, що з матеріалів адміністративного позову порушень строків, передбачених статтею 122 Кодексу адміністративного судочинства України, не вбачається, оскільки позивач була звільнена з військової служби з 02.06.2022р., а тому її право на звернення до суду із цим позовом відповідно до положень ч.2 ст.233 КЗпП України (в редакції, чинній до 19 липня 2022 року) не обмежене будь-яким строком, що відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у його постанові від 19.01.2023р. у справі №460/17052/21, яка підлягає обов`язковому врахуванню адміністративним судом при розгляді даної справи за приписами ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України.

За викладеного, у задоволенні клопотання відповідача-2 про залишення позовної заяви без розгляду слід відмовити.

У відповідності до положень ч.6 ст.162 Кодексу адміністративного судочинства України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Згідно ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

У відповідності до вимог ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

У зв`язку із необхідністю витребувати від відповідача-2 додаткові докази, ухвалою суду від 15.12.2023р. було продовжено строк розгляду даної справи до 31.01.2024р. (а.с.53-54).

Враховуючи викладене, дана справа вирішується 16.01.2024р., тобто у межах строку визначеного ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до ст.229 Кодексу адміністративного судочинства України у разі розгляду адміністративної справи за відсутності учасників справи, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Із наявних в матеріалах справи документів судом встановлені наступні обставини у даній справі.

ОСОБА_3 є внутрішньо переміщеною особою та має статус учасника бойових дій з вересня 2018 року, що підтверджується копіями посвідчення серії НОМЕР_6 від 19.09.2018р. та довідки №1203- від 07.06.2022р., наявними у справі (а.с.9,10).

Позивач є матір`ю двох дітей (матір`ю одиночкою) ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження та Витягів з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України від 17.05.2022р. (а.с.12,13,48-51).

ОСОБА_3 у період з 22.11.2017р. по 02.06.2022р. проходила військову службу у Військовій частині НОМЕР_2 , що підтверджується змістом довідки №8352 від 18.12.2023р. (а.с.60-61) та не заперечується учасниками справи.

Наказом командира Військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) №153 від 02.06.2022 старшого солдата ОСОБА_2 було звільнено з військової служби у запас, виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення з 02.06.2022р., а з продовольчого забезпечення з 03.06.2022р., що підтверджується змістом копії витягу наведеного наказу (а.с.14-15).

При цьому, зі змісту копії витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) №153 від 02.06.2022, вбачається, що п.п.2.2 п.2 було наказано виплатити ОСОБА_6 грошову компенсацію за невикористані 70 (сімдесят) діб додаткової відпустки передбаченої ст.16-2 Закону України "Про відпустки", ст.12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", п.14 ст.10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" відпустки за 2018, 2019, 2020, 2021, 2022 роки (а.с.14-15).

Так, ухвалою суду від 15.12.2023р. було витребувано від Військової частини НОМЕР_2 довідку про всі нараховані та виплачені позивачеві суми грошового забезпечення та компенсацій (із зазначенням окремо всіх складових та сум таких нарахувань) згідно п.п.2.2 п.2 наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) №153 від 02.06.2022, згідно до вимог ст.ст. 6, 72, 73, 80 Кодексу адміністративного судочинства України (а.с.53-54).

Наведену ухвалу суду від 15.12.2023р. відповідач-2 отримав засобами електронного зв`язку 18.12.2023р., що підтверджується електронним повідомленням, наявним в матеріалах справи (а.с.58).

На виконання наведеної ухвали суду, засобами поштового зв`язку від Військової частини НОМЕР_2 на адресу суду надійшла довідка №8352 від 18.12.2023р., зі змісту якої вбачається, що у червні 2022 року позивачеві була нарахована та виплачена грошова компенсація за невикористані дні додаткової відпустки у сумі 32909,10 грн. (а.с.60-61).

Разом з тим, доказів нарахування та виплати позивачеві саме грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як матері двох дітей віком до 15 років ані матеріали справи, ані наведена довідка не містять, а відповідачами на вимогу ухвал суду не надано.

Вказаний спір виник у зв`язку із незгодою позивача з бездіяльністю відповідача-1, яка полягає у не виплаті позивачеві грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як матері двох дітей віком до 15 років, що передбачена абзацом 3 п. 4 ст. 10-1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей та ст. 19 Закону України Про відпустки за період часу з 2018 по 2022 роки, у зв`язку з чим позивач просить відновити її права шляхом визнання такої бездіяльності відповідача-1 протиправною та зобов`язання відповідача-1 нарахувати та виплатити позивачеві грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, як матері двох дітей віком до 15 років, що передбачена абзацом 3 п. 4 ст. 10-1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей та ст. 19 Закону України Про відпустки за період часу з 2018 по 2022 роки.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд приходить до висновку про наявність обґрунтованих підстав для задоволення позовних вимог позивача повністю, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.2 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу (далі - Закон №2232) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Закон України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі (далі - Закон №2011).

Порядок надання військовослужбовцям відпусток визначений ст.10-1 Закону №2011.

Відповідно до частини 8 статті 10-1 Закону №2011 визначено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України "Про відпустки". Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

Абзацом третім пункту 14 статті 10-1 Закону №2011 передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі не використані за час проходження військової служби дні щорічних основної та додаткової відпусток, а також додаткової відпустки військовослужбовцям, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, та додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону України "Про відпустки".

Згідно із п. 5 ст. 11 Закону №2011 військовослужбовці-жінки користуються всіма пільгами, передбаченими законодавством з питань соціального захисту жінок, охорони материнства і дитинства. Ці пільги поширюються на батьків з числа військовослужбовців, які виховують дітей без матері (у разі її смерті, позбавлення батьківських прав, на час перебування у лікувальному закладі охорони здоров`я та в інших випадках відсутності материнського піклування про дітей).

Відповідно до статті 19 Закону України «Про відпустки» передбачено, що жінці, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину з інвалідністю, або яка усиновила дитину, матері особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, одинокій матері, батьку дитини або особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, який виховує їх без матері (у тому числі у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла під опіку дитину або особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, чи одному із прийомних батьків надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (стаття 73 Кодексу законів про працю України).

За наявності декількох підстав для надання цієї відпустки її загальна тривалість не може перевищувати 17 календарних днів.

Відповідно до частини 7 статті 20 Закону України «Про відпустки», додаткові відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи надаються понад щорічні відпустки, передбачені статтями 6, 7 і 8 цього Закону, а також понад щорічні відпустки, встановлені іншими законами та нормативно-правовими актами, і переносяться на інший період або продовжуються у порядку, визначеному статтею 11 цього Закону.

При цьому, статтею 24 Закону України «Про відпустки» передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Відповідно до п.17 ст.10-1 Закону №2011 встановлено, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

Згідно п.18 ст.10-1 Закону №2011 передбачено, що в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин зі збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.

Пунктом 19 статті 10-1 Закону №2011 встановлено, що надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

При цьому, визначення поняття особливого періоду наведене у Законах України Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію (далі Закон №3543) та Про оборону України (далі - Закон №1932).

За визначенням ст.1 Закону №3543, особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

Окрім того, стаття 1 Закону №1932 визначає особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткових соціальних відпусток, однак Законом №2011 не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набула за період проходження ним військової служби.

Водночас, у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.

Отже, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону 2011 у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується п.8 ст.10-1 Закону №2011, ст. 19 Закону №504.

Окрім того, відповідно до пункту 3 розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07 червня 2018 року № 260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 року за № 745/32197 (далі - Наказ № 260) у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Отже, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 19 Закону №504.

Аналізуючи вищевказані норми законодавства, можна дійти висновку, що у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, на яку військовослужбовці мали право протягом календарного року, передбаченої ст. 19 Закону №504.

Разом з тим, при звільненні позивача з військової служби у запас відповідачем-2 не було проведено усіх необхідних розрахунків з позивачем щодо нарахування та виплати грошової компенсації за всі невикористані календарні дні додаткових відпусток як матері двох дітей віком до 15 років за період 2018-2022 роки відповідно до ст.19 Закону №504, таких доказів матеріали справи не містять, а відповідачами суду не надано.

Таким чином, проаналізувавши вищенаведені норми законодавства та встановлені обставини, суд приходить до висновку, що при звільненні з військової служби з 02.06.2022р. ОСОБА_3 мала право на отримання грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як матері двох дітей віком до 15 років, що передбачена абзацом 3 п. 14 ст. 10-1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей та ст. 19 Закону України Про відпустки за період з 2018 по 2022 роки, у зв`язку з чим бездіяльність відповідача-2 щодо не нарахування та не виплати позивачеві такої компенсації за наведені періоди, є протиправною.

Відповідна правова позиція також узгоджується із позицією Верховного Суду, викладеною у його постанові 13.10.2020р. у справі №400/376/20, яка є обов`язковою для застосування судом першої інстанції згідно до вимог ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України.

У відповідності до вимог ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Частина 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

Проте, відповідачами не було надано суду жодних належних і допустимих доказів, які б свідчили про правомірність бездіяльності відповідача-2 щодо не нарахування та невиплати позивачеві грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як матері двох дітей віком до 15 років, що передбачена абзацом 3 п. 14 ст. 10-1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей та ст. 19 Закону України Про відпустки за період проходження служби з 2018 по 2022 роки, з урахуванням вищенаведених норм законодавства, обставин справи, встановлених судом та вищенаведених позицій Верховного Суду.

Є безпідставними та відхиляються судом посилання відповідача-2 у відзиві на те, що за час проходження служби ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) жодних підтверджуючих документів, що вона є матір`ю одиначкою, до стройової частини військової частини не було надано, дані про цей факт в особової справі були відсутні, тому за умови, що на момент проходження служби та на момент звільнення дана особа не надала всіх належних документів з цього приводу тому даний вид відпустки не компенсувався, так як позивач має двох дітей віком до 15 років, статус одинокої матері ОСОБА_3 підтверджується Державним реєстром актів цивільного стану громадян, відповідно до якого відомості про батька дітей ОСОБА_7 внесені за вказівкою матері. Таким чином, оскільки позивачка у 2018-2022 роках мала двох дітей віком до 15 років та була одинокою матір`ю, що підтверджується матеріалами справи, то вона, окрім основної щорічної відпустки, мала право на додаткову відпустку як одинока матір на підставі ст. 19 Закону України "Про відпустки".

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З урахуванням вимог ч. 2 ст. 2 вказаного Кодексу, перевіривши правомірність бездіяльності відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачеві грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як матері двох дітей віком до 15 років, що передбачена абзацом 3 п. 14 ст. 10-1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей та ст. 19 Закону України Про відпустки за період проходження служби з 2018 по 2022 роки, суд приходить до висновку, що відповідач, вчинивши наведену бездіяльність, діяв не у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, не обґрунтовано та без врахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Отже, судом встановлено, що своєю бездіяльністю щодо не нарахування та невиплати позивачеві грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як матері двох дітей віком до 15 років, що передбачена абзацом 3 п. 14 ст. 10-1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей та ст. 19 Закону України Про відпустки за період проходження служби з 2018 по 2022 роки, відповідач порушив права та інтереси позивача, які підлягають судовому захисту шляхом визнання такої бездіяльності протиправною, у зв`язку з чим позовні вимоги у вказаній частині підлягають задоволенню з урахуванням повноважень адміністративного суду, встановлених ст.ст. 9, 245 Кодексу адміністративного судочинства України.

Також підлягають і задоволенню похідні позовні вимоги позивача про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачеві грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, як матері двох дітей віком до 15 років, що передбачена абзацом 3 п. 14 ст. 10-1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей та ст. 19 Закону України Про відпустки за період проходження служби з 2018 по 2022 роки, з урахуванням того, що судом встановлено протиправність бездіяльності відповідача щодо не нарахування і не виплати позивачеві таких грошових компенсацій за наведений період та належним і ефективним способом захисту порушеного права позивача є саме зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, направлені на усунення порушеного права позивача виходячи із наданих повноважень адміністративного суду, встановлених ст.ст.9, 245 Кодексу адміністративного судочинства України.

Так, за приписами ст.245 вказаного Кодексу, встановлено, що у разі задоволення позову, суд може прийняти постанову про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії.

Окрім того, і за приписами ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, дає найбільший ефект.

Відтак, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права та відповідати наявним обставинам.

Також слід зазначити, що за приписами ст.6 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Статтею 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права.

Так, Європейський Суд з прав людини у рішенні від 13.01.2011р. (остаточне) по справі Чуйкіна проти України констатував: 50. Суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює право на суд, в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів ( див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі Голдер проти Сполученого Королівства (Golder v. The United Kingdom),п.п.28-36, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє всіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати вирішення спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені.

Таким чином, з урахуванням наведеної правової позиції, суд приходить до висновку, що задоволення позовних вимог позивача про зобов`язання відповідача грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як матері двох дітей віком до 15 років, що передбачена абзацом 3 п. 14 ст. 10-1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей та ст. 19 Закону України Про відпустки за період проходження служби з 2018 по 2022 роки, є дотриманням судом гарантій того, що спір між сторонами буде остаточно вирішений.

Приймаючи до уваги вищевикладене, суд приходить до висновку про наявність обґрунтованих правових підстав для задоволення позовних вимог позивача повністю.

При прийнятті даного рішення, суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема, у справах "Салов проти України" (заява №65518/01 від06.09.2005; п.89), "Проніна проти України" (заява №63566/00 від18.07.2006; п.23) та "Серявін та інші проти України" (заява №4909/04 від10. 02.2010; п.58), яка полягає у тому, що принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) 09.12.1994, п.29).

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат зі сплати судових збору суд не вбачає підстав для їх розподілу у порядку, встановленому ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки позивачем не надано жодних доказів, які б підтверджували понесення нею будь-яких судових витрат зі сплати судового збору, пов`язаних із розглядом цієї справи з урахуванням того, що позивач звільнена від сплати судового збору за п.13 ч.1 ст.5 Закону України Про судовий збір.

Що стосується позовних вимог позивача про стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат на правову допомогу у розмірі 7000 гривень, то у їх задоволенні позивачеві слід відмовити виходячи з положень ст.134 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат позивачем не було надано суду детального опису робіт (наданих послуг) виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Керуючись ст.ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 94, 122, 132, 139, 193, 241-246, 250, 251, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Відповідача-1: Військової частини НОМЕР_1 , до Відповідача-2: Військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити повністю.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як матері двох дітей віком до 15 років, що передбачена абзацом 3 п. 14 ст. 10-1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей та ст. 19 Закону України Про відпустки за період проходження служби з 2018 по 2022 роки.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_7 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; АДРЕСА_3 ; РНОКПП НОМЕР_8 ) грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як матері двох дітей віком до 15 років, що передбачена абзацом 3 п. 14 ст. 10-1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей та ст. 19 Закону України Про відпустки за період проходження служби з 2018 по 2022 роки.

Розподіл судових витрат по сплаті судового збору не здійснюється відповідно до ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України.

У задоволенні позовним вимог про стягнення з відповідача судових витрат на правову допомогу у розмірі 7000 гривень відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення відповідно до вимог статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду набирає законної сили у строки, визначені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.О. Конєва