Справа № 297/4163/23
Суддя: Глушко Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2024-01-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 січня 2024 рокуЛьвівСправа № 297/4163/23 пров. № А/857/23768/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Глушка І.В.,

суддів: Довгої О.І., Запотічного І.І.,

за участю секретаря судового засідання: Зінчук Ю.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу представника громадянки російської федерації ОСОБА_1 адвоката Самолюка Василя Васильовича на рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 30 листопада 2023 року, ухвалене суддею Фейір О.О. у м. Берегово Закарпатської області о 15:32, повний текст якого складений 04 грудня 2023 року, у справі №297/4163/23 за адміністративним позовом Берегівського відділу Головного управління Державної міграціїної служби України в Закарпатській області до громадянки російської федерації ОСОБА_1 про продовження строку тримання у пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства з метою забезпечення виконання рішення суду про примусове видворення за межі території України, -

ВСТАНОВИВ:

27 листопада 2023 року позивач Берегівський відділ Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області звернувся в суд з позовом про продовження строку тримання у пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства громадянки російської федерації ОСОБА_1 з метою забезпечення виконання рішення суду про примусове видворення за межі території України.

Рішенням Берегівського районного суду Закарпатської області від 30 листопада 2023 року позов задоволено.

Продовжено строк затримання у пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні громадянки російської федерації ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , на 6 (шість) місяців для забезпечення її видворення за межі території України.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, представник відповідача адвокат Самолюк Василь Васильович оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає що оскаржуване рішення ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню з підстав, викладених у апеляційній скарзі. Просить скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нове, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що оскільки відповідач ідентифікована паспортом громадянина російської федерації серії НОМЕР_1 , відсутні правові підстави для її утримання у пункті тимчасового тримання іноземців та осіб без громадянства. Згідно доводів представника відповідача, на його звернення до позивача із клопотанням про сприяння у виїзді вказаної іноземки до Угорщини шляхом організації супроводу її виїзду співробітниками ДМС України власним транспортом та власним коштом відповідача, позивач листом від 24.06.2023 повідомив, що процедура видворення ОСОБА_1 може бути здійснена у відповідності до п.9 розділу VII Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженої спільним наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23.04.2012 №353/271/150, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України від 24.04.2018 №482/31934, чим фактично відмовлено у вивезенні ОСОБА_1 з території України. Також зауважує, що позивачем всупереч наведеним ч.12 ст.286 КАС України нормам не зазначено заходів, які вживались позивачем після затримання відповідача протягом останніх шести місяців, або які заходи він планує вжити у майбутньому. Скаржник вважає позов необґрунтованим, з позову не вбачається, що за подальшого продовження строку затримання іноземця видворення чи мета такого видворення буде досягнута.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача в режимі відеоконференції, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити з наступних підстав.

Судом першої інстанції достовірно встановлено та підтверджується наявними у матеріалах справи доказами, що рішенням Берегівського районного суду Закарпатської області №297/1691/20 від 15.09.2020 адміністративний позов Берегівського відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області до громадянки російської федерації ОСОБА_1 про затримання з метою забезпечення примусового видворення за межі України задоволено.

Затримано громадянку російської федерації ОСОБА_1 , зареєстровану за адресою: АДРЕСА_1 російської федерації, мешканку АДРЕСА_2 , з метою забезпечення видворення за межі території України, строком на 6 (шість) місяців з поміщенням у пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні. Рішення було звернено до негайного виконання (а.с. 8-13).

Згідно акту приймання-передавання іноземця або особи без громадянства від 03.06.2023 року, на підставі вищевказаного рішення суду громадянку російської федерації ОСОБА_1 поміщено до Волинського пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні (а.с. 6-7).

Неможливість реалізації рішення суду у встановлений строк слугувало підставою для звернення Берегівського відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області з позовом до суду про продовження строку затримання громадянки російської федерації ОСОБА_1 на строк шість місяців.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що через повномасштабне вторгненням російської федерації на територію України, припинені всі дипломатичні відносини з країною агресором, у зв`язку з чим не надається можливим виготовити затриманій ОСОБА_1 всі необхідні документи для перетину кордону, що унеможливлює забезпечити її примусове видворення та реалізацію прийнятого судом рішення.

Надаючи юридичну оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального та процесуального права, з огляду на таке.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які проживають або тимчасово перебувають в Україні, їх основні права, свободи та обов`язки, порядок вирішення питань, пов`язаних з їх в`їздом в Україну або виїздом з України, регулюються Законом України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" від 22.09.2011 №3773-VI (далі - Закон №3773-VI) відповідно до частини 3 статті 3 якого іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Відповідно до частини 2 статті 14 Закону №3773-VI іноземці та особи без громадянства в разі незаконного перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України затримуються та в разі, якщо порушення ними законодавства України не передбачає кримінальної відповідальності, повертаються до країни попереднього перебування у встановленому порядку.

Згідно з частиною 4 статті 30 Закону №3773-VI іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців.

Статтею 289 КАС України встановлено, що за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якого (якої) прийнято рішення про примусове видворення або реадмісію, ухилятиметься від виконання рішення про його (її) примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або якщо існує ризик його (її) втечі, а так само у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, стосовно якого (якої) прийнято рішення про примусове видворення, документа, що дає право на виїзд з України, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальний орган чи підрозділ, орган охорони державного кордону, орган Служби безпеки України подає до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням зазначених органів (підрозділів) або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, позовну заяву про застосування судом до іноземця або особи без громадянства затримання іноземця або особи без громадянства з метою ідентифікації та (або) забезпечення видворення за межі території України.

Порядок дій посадових осіб Державної міграційної служби України, її територіальних органів і територіальних підрозділів, органів охорони державного кордону та органів Служби безпеки України під час прийняття рішень про примусове повернення і примусове видворення іноземців та осіб без громадянства, їх ідентифікації і вжиття заходів з безпосереднього примусового повернення, поміщення до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, а також під час прийняття рішень про продовження строку затримання визначено Інструкцією про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України №353/271/150 від 23 квітня 2012 року, (далі - Інструкція) згідно з положеннями пункту 6 розділу ІІІ "Порядок дій посадових осіб органів ДМС, органів охорони державного кордону та органів СБУ під час ініціювання рішень щодо примусового видворення іноземців за межі України" строк затримання іноземців, які незаконно перебувають в Україні, не може перевищувати шести місяців.

У разі наявності умов, за яких неможливо забезпечити примусове видворення особи у зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, цей строк може бути продовжений, але не більше ніж до вісімнадцяти місяців.

Відповідно до частини 11 статті 289 КАС України строк затримання іноземців та осіб без громадянства у пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, становить шість місяців. За наявності умов, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи у зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, або особою без громадянства, такий строк може бути продовжено, але загальний строк затримання не повинен перевищувати вісімнадцять місяців.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що законодавцем передбачено можливість затримання іноземця або особи без громадянства за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якого (якої) прийнято рішення про примусове видворення або реадмісію, ухилятиметься від виконання рішення про його (її) примусове видворення та продовження строку такого затримання за наявності умов, за яких неможливо забезпечити примусове видворення.

Про продовження строку затримання не пізніш як за п`ять днів до його закінчення орган (підрозділ), за клопотанням якого затримано іноземця або особу без громадянства, кожні шість місяців подає відповідний адміністративний позов. У такому позові зазначаються дії або заходи, що вживалися органом (підрозділом) для ідентифікації іноземця або особи без громадянства, забезпечення виконання рішення про примусове видворення чи реадмісію або для розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні (частина 12 статті 289 КАС України).

Згідно з правовою позицією Конституційного Суду України затримання треба розуміти і як тимчасовий запобіжний кримінально-процесуальний, і як адміністративно-процесуальний заходи, застосування яких обмежує право на свободу та особисту недоторканність людини (абзац п`ятий пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 26 червня 2003 року №12-рп/2003).

Європейський суд з прав людини, судова практики якого підлягає застосуванню як джерело права, у справі "Ливада проти України" (рішення від 26 червня 2014 року) зазначив, що проголошуючи право на свободу, пункт статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод має на увазі фізичну свободу особи, і мета цього положення полягає в не допущенні свавільного позбавлення такої свободи. Перелік винятків із права на свободу, яке гарантує пункт 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, є вичерпним, і лише вузьке тлумачення цих винятків відповідатиме меті положення пункту 1 статті 5 про захист прав людини і основоположних свобод. Застосування адміністративного затримання для забезпечення доступності особи для подальшого кримінального провадження становить свавільне позбавлення свободи.

У пункті 103 Рішення Європейського суду з прав людини від 17 квітня 2014 року "Справа "Анатолій Руденко проти України", стало остаточним 17 липня 2014 року (№50264/08) вказано, що тримання особи під вартою є таким серйозним заходом, що він є виправданим лише тоді, коли інші, менш суворі заходи, було розглянуто і визнано недостатніми для гарантування інтересів особи або суспільства, що можуть вимагати того тримання відповідної особи під вартою. Це означає, що відповідність позбавлення волі національному законодавству є недостатньою умовою; воно також має бути необхідним за конкретних обставин (див. для застосування цих принципів у контексті підпункту "e" пункту 1 статті 5 Конвенції рішення у справах "Вітольд Літва проти Польщі", заява №26629/95, пункт 78, ЄСПЛ 2000-III, та "Станєв проти Болгарії" [ВП], заява №36760/06, пункт 143, ЄСПЛ 2012).

Європейський суд з прав людини у справі "Амюр проти Франції" (рішення від 25 червня 1996 року) та у справі "Дугуз проти Греції" (рішення від 06 березня 2001 року) вказав, що у разі, якщо національне законодавство передбачає можливість позбавлення волі - особливо стосовно іноземного громадянина - шукача притулку - таке законодавство повинно бути максимально чітким і доступним для того, щоб уникнути ризику свавілля.

Відповідно до пункту 113 рішення ЄСПЛ у справі "Чахал проти Великої Британії", будь-яке позбавлення волі відповідно до §1 (f) ст.5 конвенції буде виправданим доти, доки триває процедура депортації. Якщо така процедура не провадиться з належною ретельністю, затримання перестає бути допустимим відповідно до §1 (f) ст.5 конвенції (рішення у справах "Куїн проти Франції", "Коломпар проти Бельгії").

З огляду на вище викладене, право на свободу та особисту недоторканність не є абсолютним і може бути обмежене, але тільки на підставах та в порядку, які чітко визначені в законі.

Норма ч.12 ст.289 КАС України покладає на позивача обов`язок зазначити у позовній заяві про продовження строку затримання дії або заходи, які вживалися органом (підрозділом) для ідентифікації іноземця чи особи без громадянства, для забезпечення виконання рішення про примусове видворення.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що під час вирішення позову про продовження строку затримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, обов`язковому дослідженню судом підлягає, зокрема, неможливість ідентифікації іноземця або особи без громадянства та/або неможливість забезпечення примусового видворення особи. При цьому, на позивача покладено обов`язок висвітлити, які дії або заходи вживалися для ідентифікації іноземця або особи без громадянства, для забезпечення примусового видворення особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч.3 ст. 90 КАС України).

Так, представником відповідача наголошено на тому, що відповідач ідентифікована паспортом громадянина російської федерації серії НОМЕР_1 .

Разом з тим, з матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що рішення про затримання з метою забезпечення примусового видворення за межі України громадянки російської федерації ухвалене Берегівським районним судом Закарпатської області у справі №297/1691/20 лише 15 вересня 2020 року.

Так, зі змісту цього рішення, копія якого наявна у матеріалах даної адміністративної справи (а.с.813), слідує, що за порушення вимог законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, а саме встановленого факту перебування іноземця на території України понад встановленого терміну (перевищення терміну складає 6 років) 24.10.2019 ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 203 КУпАП. Винесеною постановою про накладення адміністративного стягнення на порушника накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 1700 гривень. У цей же день, уповноваженою особою відносно іноземця прийнято рішення про примусове повернення за межі України із забороною в`їзду в Україну строком на три роки та роз`яснено їй про зобов`язання покинути територію України у строк до 05.11.2019. Станом на 15.09.2020 вказане рішення відповідачем не виконано, а відтак іноземець підлягає примусовому видворенню з території України.

Тобто протягом тривалого строку відповідачем самостійно не вжито жодних заходів щодо виконання рішення суду, в тому числі після отримання нею паспорта громадянина російської федерації, який датований 24 липня 2020 року, що є ключовим при вирішенні спірних правовідносин. Крім того, судом першої інстанції встановлено та підтверджено представником відповідача у судовому засіданні суду апеляційної інстанції, що відповідач не має наміру повертатись до країни громадянської належності.

Так, судом враховано, що в Україні на підставі Указу Президента України №64/2022 з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року введено воєнний стан, строк дії якого був неодноразово продовжений та триває на даний час, відтак вважає обґрунтованими покликання позивача на те, що через повномасштабне вторгненням російської федерації на територію України припинені всі дипломатичні відносини з країною агресором, у зв`язку з чим не надається можливим виготовити затриманій ОСОБА_1 всі необхідні документи для перетину кордону, що унеможливлює забезпечити її примусове видворення та реалізацію прийнятого судом рішення.

З огляду на встановлені обставини справи та враховуючи те, що чинним законодавством наведено перелік підстав про продовження строку утримання іноземців та осіб без громадянства, серед яких визначено неможливість забезпечити примусове видворення на виконання рішення суду, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанцій про наявність підстав для задоволення позову.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції зазначає, що такі були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції та їм була надана належна правова оцінка. Доводами апеляційної скарги не спростовуються висновки, викладені судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні.

Відповідно до частини першої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Суд першої інстанції повністю виконав вказані вимоги процесуального закону, оскільки до спірних правовідносин вірно застосував норми матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення законного рішення, яке скасуванню не підлягає.

Керуючись статтями 195, 242, 289, 271, 308, 310, 315, 316, 321, 325, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника громадянки російської федерації ОСОБА_1 адвоката Самолюка Василя Васильовича залишити без задоволення, а рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 30 листопада 2023 року у справі №297/4163/23 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя І. В. Глушко
судді О. І. Довга
І. І. Запотічний
Постанова складена в повному обсязі 15.01.2024.