Справа № 303/11207/23
Суддя: Кость В. В.
Дата ухвалення: 2024-01-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2024 року м. Мукачево Справа №303/11207/23 2-а/303/104/23

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

в складі головуючого - судді Кость В.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження в м. Мукачево адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до відповідачів: (1) Мукачівського відділу поліції ГУ НП в Закарпатській області;

(2) Головного управління Національної поліції в Закарпатській області

про визнання дій незаконними та скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача (1) в якому просила суд:

-визнати дії поліції Мукачівського РУП ГУНП в Закарпатській області незаконними;

-скасувати постанову по справі про адміністративне правопорушення від 24.08.2023 серії ГБВ №407301;

-повернути сплачені кошти за постанову від 24.08.2023 серії ГБВ №407301 у розмірі 1733 грн на банківську карту позивача.

Позовні вимоги обґрунтовуються доводами про незаконність оскаржуваної постанови, про складання якої позивачу не було відомо. Позивач посилається на те, що працівниками поліції були допущені порушення закону при складанні постанови, внаслідок чого позивача не було повідомлено про її права, а також не ознайомлено зі змістом постанови.

У поданому на розгляд суду позові ОСОБА_1 зазначила, що викликала поліцію з обґрунтованих підстав, оскільки не могла потрапити до квартири разом зі своїми дітьми, а тому вважала, що замки міг змінити її чоловік, з яким вона перебуває в процесі розлучення, та місцезнаходження якого їй не було відоме. Крім того, працівники поліції, які прибули за її викликом також не змогли відчинити двері, а тому викликали фахівця за допомогою якого вдалося їх відкрити. Позивач посилається на те, що умислу щодо неправдивого виклику працівників поліції у неї не було.

Позивач заперечень проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження не надала.

На підставі ухвали суду від 1 січня 2024 року залучено до участі у розгляд справи в якості другого відповідача - Головне управління Національної поліції в Закарпатській області.

Від відповідача (2) надійшов відзив на адміністративний позов.

У поданому відзиві представник відповідача (2) просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, оскільки оскаржувана постанова складена у відповідності до положень Кодексу України про адміністративні правопорушення, Інструкції з оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення в органах поліції, затвердженої наказом МВС України від 06.11.2015 №1376, а посилання позивача на порушення законодавства є безпідставними та необґрунтованими.

В ході проведення службового розслідування працівниками поліції було допитано сусідів позивача, які не змогли підтвердити факту зміни замків на дверях квартири, натомість сусідка ОСОБА_2 підтвердила, що чоловік позивача залишив перед від`їздом їй ключі для того, щоб вона їх передала ОСОБА_1 .

З урахуванням положень частини восьмої ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України судовий розгляд справи проведено на підставі наявних у ній доказів.

Дослідивши матеріали справи, суд констатує наступне.

24.08.2023 року дільничим відділу поліції №1 Мукачівського РУП ГУНП в Закарпатській області старшим лейтенантом поліції Грецою П.Ю. було винесено постанову по справі про адміністративне правопорушення за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 183 Кодексу України про адміністративні правопорушення (а.с. 32).

В постанові зазначено, що ОСОБА_1 24.08.2023 близько 10 год 10 хв здійснила завідомо неправдивий виклик на спецлінію «102» та повідомила, що її чоловік поміняв замки на квартирі, хоча насправді такого факту не було.

Приймаючи до уваги вищевказані фактичні обставини по справі суд, передусім, виходить з наступного.

Згідно з частиною другою ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною другою ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з положеннями ст. 251 Кодексу України про адміністративні правопорушення доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, безпеки на автомобільному транспорті та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Кодексом України про адміністративні правопорушення (ст. 268) закріплено низку гарантій забезпечення прав суб`єктів, які притягаються до адміністративної відповідальності. В сукупності з наведеними конституційними нормами ці гарантії створюють систему процесуальних механізмів захисту вказаних осіб.

Висловлюючи свою правову позицію по відношенню до вищевказаних приписів чинного законодавства Конституційний Суд України в своєму рішенні (п. 4) від 22.12.2010 року 23-рп/2010 (справа за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень частини першої статті 14-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення (справа про адміністративну відповідальність у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху)) вказав, що конституційний принцип правової держави передбачає встановлення правопорядку, який повинен гарантувати кожному утвердження і забезпечення прав і свобод людини (ст. 1, 3, ч. 2 ст. 19 Основного Закону України). Конституція України визначає основні права і свободи людини і громадянина та гарантії їх дотримання і захисту, зокрема: юридична відповідальність особи має індивідуальний характер (ч. 2 ст. 61); обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях; усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь (ч. 3 ст. 62); конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України (ч. 1 ст. 64). Адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні.

Згідно з частиною другою статті 61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Необхідність індивідуалізації адміністративної відповідальності передбачена частиною другою статті 33 Кодексу України про адміністративні правопорушення, якою визначено, що при накладенні стягнення враховується характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, крім випадків накладення стягнення за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксовані в автоматичному режимі, та за порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксовані в режимі фотозйомки (відеозапису). У Кодексі конкретизовано й інші конституційні принципи, зокрема принцип рівності громадян перед законом (стаття 248).

Орган (посадова особа) при розгляді справи, зокрема, зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи; (статті 245, 280 Кодексу); справа про адміністративне правопорушення розглядається відкрито, крім справ про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані в автоматичному режимі, про порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксовані в режимі фотозйомки (відеозапису), та випадків, коли це суперечить інтересам охорони державної таємниці (частина перша статті 249); оцінка доказів ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності (стаття 252) тощо.

Приймаючи до уваги вищевказані фактичні обставини справи на предмет їх відповідності зазначеним судом положенням Основного Закону України, Кодексу України про адміністративні правопорушення та Кодексу адміністративного судочинства України суд приходить до наступного висновку.

Норми статті 183 Кодексу України про адміністративні правопорушення передбачають відповідальність за завідомо неправдивий виклик пожежно-рятувального підрозділу (частини), поліції, бригади екстреної (швидкої) медичної допомоги або інших аварійно-рятувальних формувань.

Об`єктом цього правопорушення є суспільні відносини у сфері громадського порядку.

Об`єктивна сторона правопорушення, передбаченого ст. 183 Кодексу України про адміністративні правопорушення, полягає у завідомо неправдивому виклику пожежно-рятувального підрозділу (частини), поліції, бригади екстреної (швидкої) медичної допомоги або інших аварійно-рятувальних формувань. Дії правопорушника спрямовані на зрив роботи таких служб, як пожежно-рятувального підрозділу (частини), поліції, бригади екстреної (швидкої) медичної допомоги або інших аварійно-рятувальних формувань, що обслуговують газову, водопровідну, опалювальну, електричну та інші системи житлово-комунального господарства. Правопорушник викликає представника хоча б однієї з перерахованих у статті спеціальних служб нібито для надання допомоги, знаючи наперед про те, що в цьому немає ніякої необхідності.

Суб`єктивна сторона правопорушення характеризується наявністю прямого умислу. Правопорушник, повідомляючи певну інформацію спеціальній службі, усвідомлює, що вона є неправдивою, і бажає даремного виїзду на місце виклику працівників цієї служби.

Позивач заперечує вчинення нею адміністративного правопорушення, вказаного в постанові, та зазначає, що вона завідомо неправдивого виклику поліції не здійснювала.

За результатами судового розгляду справи судом не встановлено фактичних даних, які б свідчили про те, що позивач здійснила завідомо неправдивий виклик поліції.

Сам по собі опис адміністративного правопорушення не може бути належним доказом вчинення особою такого порушення, а постанова про притягнення позивача до адміністративної відповідальності не може вважатися беззаперечним доказом наявності складу порушення, оскільки така по своїй правовій природі є рішенням суб`єкта владних повноважень щодо наслідків розгляду зафіксованого правопорушення, якому передує процедура його фіксування.

Застосування адміністративного стягнення до особи за відсутності будь-яких доказів її протиправної дії чи бездіяльності не відповідатиме принципу верховенства права і міститиме ознаки свавільного застосування адміністративних повноважень.

Відповідно до частини другої ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Зазначене положення поширюється на доказування правовірності оскаржуваного рішення (дії чи бездіяльності). Окрім доказування правових підстав для рішення (тобто правомірності), суб`єкт владних повноважень повинен доказувати фактичну підставу, тобто наявність фактів, з яким закон пов`язує можливість прийняття рішення, вчинення дії чи утримання від неї.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц зроблено висновок про те, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Разом з тим установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Такий правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц, від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц, від 05 травня 2019 року у справі № 554/10058/17.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у складі Касаційного цивільного суду у постанові від 02 жовтня 2019 року прийнятій у справі №461/6793/15-ц (провадження № 61-15551св18).

Відповідно до статті 222 Кодексу України про адміністративні правопорушення, органи Національної поліції, серед іншого, розглядають справи про адміністративні правопорушення про порушення громадського порядку, в тому числі за статтею 183 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

Тобто, розгляд справ про адміністративні правопорушення, зокрема, передбачені статтею 183 Кодексу України про адміністративні правопорушення, відноситься до компетенції органів Національної поліції.

Таким чином, належним відповідачем у справі щодо оскарження постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення, повинен бути відповідний орган - Головне управління Національної поліції в Закарпатській області.

В свою чергу, позивачем невірно зазначено назву відповідача (1), крім того відділ поліції №1 Мукачівського РУП ГУНП в Закарпатській області є структурним підрозділом Головного управління Національної поліції в Закарпатській області та не має статусу окремої юридичної особи.

З наведеного вище вбачається, що відповідач (1) є неналежним відповідачем в межах розгляду даної справи, що є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог, пред`явлених до нього.

Поряд з тим, відповідач (2), як суб`єкт владних повноважень, не надав суду жодного належного та допустимого доказу, для підтвердження наявності в діях позивача складу зазначеного вище адміністративного правопорушення.

У доданому до відзиву висновку службового розслідування від 23.10.2023 міститься посилання на те, що ОСОБА_1 власним ключем відкрила та закрила замок дверей, що підтверджує її вільний доступ до квартири та зафіксовано на відео, однак сам відеозапис на підтвердження зазначених обставин суду не було надано.

Крім того, суд констатує, що відповідачем (2) не додано доказів, які б підтверджували дотримання процедури винесення спірної постанови працівником поліції.

Як вбачається з оригіналу оскаржуваної постанови у ній відсутні відомості щодо отримання примірника постанови позивачем (дата отримання, підпис правопорушника), про ознайомлення її з правами особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.

У тексті постанови зазначено, що така надіслана рекомендованим листом за №16097/106/26-2023 від 24.08.2023, однак з наданого позивачем оригіналу конверту в якому їй було відправлено оскаржувану постанову вбачається, що така надіслана звичайним, а не рекомендованим листом, зокрема про це свідчить і відсутність «трекінгу» на конверті.

Відповідно до приписів ст. 62 Конституції України усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

В своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п.1 ст. 32 Конвенції) неодноразово наголошував, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів:(п.45 Рішення ЄСПЛ у справі «Бочаров проти України» від 17.06.2011 р., заява №21037/05;п,53 Рішення ЄСПЛ у справі «Самейлюка Іллю Ігоровича проти України» від 15.10.2010 р., заява №38683/06; п.75 Рішення ЄСПЛ у справі «Огороднік проти України» від 05.05.2015 р., заява № 29644/10; п.52 Рішення ЄСПЛ у справі «Єрохіна проти України» від 15.02.2013 р., заява №12167/04).

За таких обставин, постанова про адміністративне правопорушення не може оцінюватися судом в розумінні ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України у якості належного і допустимого доказу, що підтверджує факт вчинення позивачем адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена ст. 183 Кодексу України про адміністративні правопорушення, оскільки заперечується позивачем, а інші докази, які б її обґрунтовували в матеріалах справи відсутні.

З урахуванням наведених фактичних обставин справи та приписів чинного законодавства, оскаржувана постанова підлягає скасуванню, у зв`язку з недоведеністю вини позивача належними та допустимими доказами, що виключає наявність у діях позивача складу адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 183 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Щодо позовних вимог про визнання дій поліції Мукачівського РУП ГУНП в Закарпатській області незаконними та повернення сплачених коштів на підставі постанови від 24.08.2023 серії ГБВ №407301 у розмірі 1733 грн на банківську карту позивача, то у задоволенні таких слід відмовити, виходячи з наступного.

Фактичний аналіз змісту позовної заяви свідчить про те, що позивач просить «визнати дії поліції Мукачівського РУП ГУНП в Закарпатській області незаконними», при цьому позивач не згідна з самим змістом письмових відповідей, які були надані їй за наслідками її звернень після отримання нею поштою оскаржуваної постанови.

Підставами для визнання протиправними дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень є невідповідність їх вимогам чинного законодавства

В контексті спірних правовідносин слід наголосити, що складання постанови - це процесуальні дії суб`єкта владних повноважень, які спрямовані на фіксацію адміністративного правопорушення та є предметом оцінки суду в якості доказу вчинення такого правопорушення при розгляді справи про притягнення особи до адміністративної відповідальності, в свою чергу незгода позивача зі змістом наданих письмових відповідей щодо розгляду її скарги не є ефективним засобом (способом) юридичного захисту. Відтак, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушених прав та бути адекватним наявним обставинам.

Виходячи з наведеного, саме скасування постанови про притягнення позивача до адміністративної відповідальності як рішення суб`єкта владних повноважень, дозволить ефективно захистити та відновити права особи, яка притягується до відповідальності, що відповідає завданням адміністративного судочинства.

Що стосується повернення сплачених коштів на підставі постанови від 24.08.2023 серії ГБВ №407301 у розмірі 1733 грн, то такі були перераховані позивачем добровільно. Крім того, як вбачається зі змісту оскаржуваної постанови, сума штрафу становила 850 гривень. Доказів того, що оскаржувана постанова була передана для примусового виконання органу виконавчої служби, у зв`язку з чим, позивач була змушена сплатити подвійний розмір штрафу матеріали справи не містять.

За таких обставин справи, позовні вимоги підлягають задоволенню частково, із скасуванням судом оскаржуваної за предметом позову постанови.

При цьому суд зазначає, що Європейський суд з прав людини зауважує на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Судові витрати по справі у сумі 536,80 гривень (судовий збір, а.с. 31) підлягають віднесенню на відповідача (2) за рахунок бюджетних асигнувань відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 8, 19, 61, 1291 Конституції України, ст.ст. 2, 5, 9, 19, 72 -77, 246, 250, 255, 262, 286 Кодексу адміністративного судочинства України, ст.ст. 251, 252, 268, 288 Кодексу України про адміністративні правопорушення, Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області,

УХВАЛИВ:

1. Позов ОСОБА_1 задоволити частково.

2. Скасувати постанову по справі про адміністративне правопорушення серії ГБВ №407301 від 24.08.2023 року.

3. Справу про адміністративне правопорушення закрити.

4. У задоволенні позовних вимог заявлених до Мукачівського відділу поліції ГУ НП в Закарпатській області - відмовити.

5. В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

6. Стягнути з Головного управління Національної поліції в Закарпатській області на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань суму 536,80 гривні (п`ятсот тридцять шість гривень 80 копійок) у відшкодування витрат по сплаті судового збору

7. Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

8. Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідачі: (1) Мукачівський відділ поліції ГУ НП в Закарпатській області(м. Мукачево, вул. Я.Мудрого, 8);

(2) Головне управління національної поліції в Закарпатській області, м. Ужгород, вул. Ференца Ракоці, 13, .

Суддя В.В. Кость