Справа № 420/30583/23
Суддя: Попов В.Ф.
Дата ухвалення: 2024-01-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2024 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Попова В.Ф., розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до суду із позовною заявою до Державної міграційної служби України, в якій просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 16.10.2023 року № 185-23, яким ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту ОСОБА_1 .

Відповідно до ухвали суду визначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що не погоджується із прийняттям оскаржуваного рішення, та вважає його таким, що прийнято без урахування реальних побоювань у позивача, як громадянина російської федерації, зазнати переслідувань в країні свого походження внаслідок наявності у позивача активної проукраїнської позиції, та без урахування реальної ситуації по країні походження позивача, яка склалась після початку повномасштабного вторгнення рф на територію України у лютому 2022 року, і яка підтверджує наявність підстав для визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач є пастором Церкви Християн Віри Євангельскої Дім Горшечпика в Україні, м. Одеса, за віросповіданням є християнином-євангелістом-п`ятидесятником, що є течією протистантизма. Даного напрямку релігії притримується з 1997 року та приєднався жо нього у рф за місцем проживання. Зазначає на наявність переслідування за ознаками віросповідання на території рф, що в разі повернення в країну походження може стати жертвою свавільного насилля та жорстокого поводження.

Позивач не бажає повертатися до рф, оскільки побоюється переслідування його у зв`язку з його політичними переконаннями. Вважає, що внаслідок його діяльності па території України, а саме: правдиве висвітлення подій у зв`язку із збройною агресією РФ проти України, яку вважає війною, публічні виступи під час YouTube трансляцій на власному каналі, висловлювання про насильницькі та агресивні дії РФ під час листування з громадянами РФ, молитви в церкві, де позивач молиться за припинення війни, за людей, які знаходяться під обстрілами, за повернення людей з полону, надавав гуманітарну допомогу вразливим категоріям громадян України (було надано приблизно 130 продуктових наборів, а також закуповувались лікарські засоби) здавав кров для бійців ЗСУ. Позивач займає активну проукраїнську позицію, визнає агресію рф по відношенню до України, територіальну цілісність та суверенітет України, не бажає бути мобілізованим оскільки вважає дії РФ по відношенню до України є протиправними.

Враховуючи вищезазначене, Позивач побоюється застосування до. нього тортур, тюремного ув`язнення, фінансових стягнень у зв`язку з його діяльністю па території України, яка може бути розцінена владою рф як державна зрада, дискредитація армії рф, розповсюдження неправдивої інформації, спілкування з іноземними організаціями, що підлягає кримінальній та адміністративній відповідальності згідно законодавства рф.

Відповідачем подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого позовні вимоги не визнали та зазначили, що проведено аналіз відповідності підстав, викладених в заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту вимогам п. 1 ч. 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (далі Закон) та встановлено, що позивач, не має обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Перевіркою ДМС підтверджено відсутність умов передбачених п. 13 ч. 1 статті 1 Закону, які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту через недоведеність фактів побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання. Просять відмовити у задоволенні позовних вимог.

Судом встановлені такі обставини по справі.

ОСОБА_1 , є уродженцем м. Рнбінськ, Ярославської області (рф), де проживав до виїзду в Україну. За національністю (етнічною належністю) росіянин, за віросповіданням християнин-євангеліст-п`ятидесятник, належить до Церкви християн Віри Євангельської «Дім Горшечника»

Позивач прибув до України у 2018 році з метою місіонерської діяльності від релігійної організації Церкви християн віри євангельської «Дім Горшечника», у зв`язку з призначенням його асистентом пастора на служіння до філіалу церкви у м. Одеса. Посвідку на тимчасове проживання було оформлено за клопотанням «Релігійної громади Церкви християн Віри Євангельської «Дім Горшечника» у м. Одеса.

Відповідно до бази даних ЄІАС УМП ДМС позивач протягом 2018-10.02.2023 проживав на території України легально на підставі посвідок на тимчасове проживання.

11.11.2022 «Релігійна громада Церкви християн Віри Євангельської «Дім Горшечника» у м. Одеса звернулася до Одеської обласної військової адміністрації з клопотанням про надання сприяння в обміні посвідки на тимчасове проживання ОСОБА_1 . Листом Одеської ОВА від 06.12.2022 №11530/8/01-38/10439/2-22 було проінформовано про неможливість погодження обміну посвідки на римчарове проживання з посиланням на пункт 1 постанови КМУ від 01.11.2022 №1232 «Деякі питання надання Державною міграційною службою адміністративних послуг в умовах воєнного стану».

27.02.2023 позивач звернувся до ГУДМС в Одеській області з письмовою заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

15.03.2023 року у рамках процедур розгляду заяви із заявником відповідач провів анкетування, а також були проведені співбесіди, про що складені протоколи від 16.03.2023, 06.06.2023, 20.06.2023 року.

У анкеті та при проведенні співбесід ОСОБА_1 як підстави для отримання додаткового захисту зазначив про таке:

- належність особи до Церкви християн Віри Євангельської «Дім Горшечника», релігійна діяльність та побоювання щодо переслідувань з боку органів державної влади за ознакою віросповідання;

- загроза переслідувань через неприйняття державної політики рф;

- загроза мобілізації до лав зс рф;

- ймовірність притягнення до кримінальної відповідальності через волонтерську діяльність в Україні.

Серед інших причин для звернення за міжнародним захистом позивач в ході співбесіди із співробітниками управління вказав на відсутність документів для легального перебування в Україні у зв`язку з закінченням терміну дії посвідки на тимчасове проживання в Україні, донорство для ЗСУ, заперечення війни про що наголошував у молитвах та виступах в соціальних мережах, небажання повертатись до країни постійного проживання.

Управління Служби безпеки України в Одеській області в листі від 11.05.2023 року №65/1/3/3319 зазначило, що заперечує щодо надання позивачу статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту в Україні, вказавши на те, що позивач не повідомив конкретні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватись цим захистом внаслідок таких побоювань, або не маючи громадянства і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань, що згідно п.1 ч. 1 та абз. 4 ст. 6 Закону є умовою, за якої особа не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Просять відмовити щодо надання ОСОБА_1 статусу біженця.

Відповідно до висновку ГУДМС в Одеській області про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 15.09.2023 року по справі №2023ОD0012, встановлено, що факти повідомлені заявником стосовно власних переслідувань в країні громадянської належності не можуть бути підставою для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, відповідності до умов, передбачених п.п. 1, 13 ч.1 ст.1 Закону №3671-VI, що водночас не позбавляє його права залишитись на території України у разі наявності інших правових підстав для перебування. Цим висновком рекомендовано відмовити позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі, стосовно якої встановлено, що умови передбачені п.п.1 та 13 ч.1 ст.1 цього Закону, відсутні

Рішенням Державної міграційної служби України від 16.10.2023 року №185-23 ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погодившись із рішенням 16.10.2023 року №185-23, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Правовідносини у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначено Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року №3671-VI (далі - Закон №3671-VI).

Згідно зі ст.2 Закону №3671-VI питання, пов`язані з біженцями та особами, які потребують додаткового або тимчасового захисту, регулюються цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші правила, ніж ті, що містяться у цьому Законі, застосовуються правила міжнародного договору.

Згідно з визначенням п.1 ч.1 ст.1 Закону №3671-VI біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Додатковий захист - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті (п.4 ч.1 ст.1 Закону №3671-VI).

Особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань (п.13 ч.1 ст.1 Закону №3671-VI).

У статті 1А (2) Конвенції про статус біженців від 28.07.1951 року також дано поняття «біженець» - особа, що внаслідок подій, які відбулися до 1 січня 1951 року, і через обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознакою расової належності, релігії, громадянства, належності до певної соціальної групи чи політичних поглядів знаходиться за межами країни своєї національної належності і не в змозі користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися таким захистом внаслідок таких побоювань; або, не маючи визначеного громадянства і знаходячись за межами країни свого колишнього місця проживання в результаті подібних подій, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок таких побоювань.

Згідно з ч. 5 ст.5 Закону №3671-VI особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

За правилами ч. 5 ст.10 Закону №3671-VI за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до п. 13 ч.1 ст.1 наведеного Закону особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до ч. 6 ст.8 вказаного Закону рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Пункт 42 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця (згідно Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року, що стосуються статусу біженців) Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, видання 1992 року (далі - Керівництво) передбачає, що знання умов країни походження прохача - якщо не основна мета, то вельми важливий елемент в оцінці достовірності відомостей, наданих прохачем. Загалом, побоювання прохача повинні вважатися цілком обґрунтованими, якщо він може довести в межах розумного, що його тривале перебування в країні походження стало нестерпним для нього з причин, вказаних у визначенні, чи з тих же причин було б нестерпним, якби він повернувся назад.

Пунктом 45 Керівництва обумовлено, що особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення достатньо обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками (пункт 66 Керівництва).

Відповідно до ч.1 ст.5 Директиви 2011/95/EU від 13.12.2011 року «Про стандарти для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту, єдиного статусу для біженців, або для осіб, які підпадають під додатковий захист, а також змісту цього захисту» обґрунтовані побоювання зазнати переслідування або ризику постраждати від серйозної шкоди можуть ґрунтуватися на подіях, які сталися після виїзду заявника з країни походження.

Пункт 37 Керівництва визначає, що для надання статусу біженця, в першу чергу, важлива оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні походження.

Побоювання можуть ґрунтуватися не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової, соціальної чи політично групи тощо).

Підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації: із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у зв`язку з тим, що подана історія переслідування не відповідає критеріям статусу біженця та додаткового захисту, отримана інформація щодо причин виїзду з Батьківщини має низку суперечностей, що суттєво вплинули на прийняття негативного рішення за особовою справою.

Дослідивши позиції сторін викладені у їх заявах по суті, проаналізувавши та оцінивши докази надані сторонами, суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст.5 Закону №3671-VI особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутись до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту із заявою про визнання біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту.

Суд погоджується з висновком відповідача, що позивач звернувся до ДМС з порушенням вимоги щодо «якомога раніше», оскільки перебуваючи на території України з 2018 року до лютого 2023 року не приймав жодних спроб звернення в сфері міжнародного захисту незважаючи на відсутність мовного бар`єру та наявної можливості ознайомлення з відповідною процедурою. Зазначений елемент позивач пояснює відсутністю потреби у відповідному зверненні (арк. 7 анкети від 15.03.2023 року), що відбулось після спливу терміну дії посвідки на тимчасове проживання та відсутністю фактичних перспектив для її продовження.

Таким чином, незважаючи на висловлену потребу у міжнародному захисті, позивач звернувся із заявою про набуття міжнародного захисту лише 27.02.2023, тобто через 4,5 роки після першого легального прибуття на територію України та лише через неможливість подальшої легалізації на території України по лінії провадження релігійної діяльності, що пов`язано із законодавчим обмеженням.

Судом встановлено, що у заяві про визнання біженцем або особою що потребує додаткового захисту ОСОБА_1 посилається на обставини які відбулись задовго до її подання, а саме його належність до певного віросповідання та здійснення його на території рф, відмова від служби в армії, пасторська та місіонерська діяльність, збройна агресія рф проти України.

Суд зазначає, що позивач не зазнавав переслідувань або будь-якої шкоди за ознаками громадянства (раси) та національності чи віросповідання як до прибуття в Україні (до 2018 року) такі і після прибуття.

Матеріалами справи та особистими поясненнями позивача під час анкетування встановлено, що з 1997 року він є прихожанином Церкви християн Віри Євагельської «Дім Горшечника», в період з 2006-2010 був пастором у містах Смоленськ, Ярославль (рф), здійснював місіонерську діяльність в Болгарії, виїжджав на конференції в Румунію, Нідерланди, а з 2018 року на позивача було покладено обов`язки пасторського та місіонерського служіння у філіалі церкви «Дім Горшечника» у м. Одесі.

Позивач підтримує стосунки з пасторами та керівниками «Дім Горшечника» в рф, зокрема з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

Відповідно до матеріалів справи підтверджених позивачем при анкетуванні, він та члени його сім`ї безперешкодно отримали в рф паспорти для виїзду за кордон, неодноразово використовували їх для поїздок за межі рф та повертались туди знову.

Таким чином, суд погоджується з висновком відповідача, що за заявою та матеріалами особової справи не спостерігається, застосування обмежень, переслідування, утисків та дискримінації за ознакою віросповідання по відношенню до позивача в період його перебування в рф.

Також, не встановлено загрози переслідування позивача за ознакою віросповідання у випадку повернення до рф, оскільки позивач не здійснював забороненої діяльності в рф, не належить до категорій ризику або об`єктів відокремленого переслідування. Релігійна течія, канонів якої дотримується церква, до якої належить позивач, є дозволеною в рф, її адепти продовжують здійснювати релігійну (місіонерську) діяльність. Родичі позивача проживають в рф та не зазнають побоювань, переслідування або дискримінації.

Відповідно до матеріалів справи та анкети позивача, він ніколи не зазнавав переслідувань за ознакою політичних переконань в рф (арк. 5 співбесіди від 16.03.2023), ніколи не займався активістською або громадською діяльністю (арк. б протоколу від 16.03.2023), не брав участі та не надавав матеріальної підтримки або сприяння політичним або громадським рухам, не підтримував контакти з їх представниками (арк. 6-7 співбесіди від 06.06.2023), не брав участі в політичних процесах, не балотувався (арк. 8 протоколу від 16.03.2023), політичне підґрунтя в Україні відсутнє (арк. 6 співбесіди від 06.06.2023), не перебував у складі антиурядових груп, не брав участі в антивладній діяльності (арк. 8-9 протоколу від 16.03.2023), не займався публічною діяльністю опозиційного спрямування, у тому числі в ЗМІ чи «Інтернеті» (арк. 8 співбесіди від 16.03.2023, арк. 6 протоколу від 06.06.2023) участі в мітингах або демонстраціях не брав (арк. 9 співбесіди від 16.03.2023).

Посилання позивача на його особисту приватну переписку з іншими особами в якій ніби він висловлював проукраїнську позицію судом досліджено, але таке листування носить не публічний характер, а його зміст жодним чином не відображає позицію позивача щодо засудження збройної агресії рф проти України, не висвітлюється його особисте ставлення до вчинених злочинів і позивач уникає висловлення своєї позиції та засудження війни в Україні, обмежуючись загальними висловленнями.

Відповідач зазначає проте, що позивач не відноситься до груп ризику у російській федерації та посилається на звіт Агенства Європейського Союзу з питань притулку (EUAA) від 22 грудня 2022 року по рф, відповідно до якого до груп ризику у зв`язку зі збройною агресією рф проти України потрапили:

високопоставлені особи, які є Динними посадовцями державних або правоохоронних органів влади;

- активісти опозиційний структур (дисиденти);

- правозахисники та адвокати;

- представники ЗМІ, журналісти та блогери;

- вчителі, архітектори, вчені, священики.

Також, із вищезазначеного звіту виділено, що ризик переслідувань існує по відношенню до осіб, які брали участь у антивоєнних мітингах, є підписантами антивоєнних петицій.

Суд зазначає, що незважаючи на те, що позивач є священиком (пастирем), він не потрапляє до жодної із зазначених категорій. Зокрема, це підтверджується твердженнями позивача викладеними ним у анкеті та наведеними судом вище.

Судом не встановлено чіткої, послідовної, громадянської, політичної, правової позиції позивача щодо збройної агресії рф в Україні та засудження вчинених росією злочинів в Україні.

Висловлення негативного відношення до війни в цілому, з точки зору християнського віровчення, не є висловленням своєї позиції до подій та злочинів, що вчиняє росія в Україні, а тому суд відхиляє такі посилання позивача як обґрунтування можливого переслідування чи дискримінації за ознакою політичних переконань, оскільки такі переконання у позивача відсутні.

З урахуванням вищенаведених обставин, суд приходить до висновку про відсутність обставин щодо ймовірного застосування проти позивача смертної кари та тортур, нелюдського або такого, що принижує поводження чи покарання у випадку повернення до рф.

Щодо волонтерської діяльності позивача, суд зазначає, що надання ним декількох квитанції про закупівлі продуктів харчування та здача крові як донора, носить релігійно-гуманітарний характер, про що він самостійно зазначає при анкетуванні (арк. 8 протоколу від 16.03.2023 року).

Сам факт надання благодійної допомоги нужденним, турбота про них є однієї із складових христянського віровчення і це жодним чином не пов`язано з політичною чи громадською діяльністю позивача, за яку він може бути підданий тортурам чи бути притягнутим до відповідальності у рф, оскільки так ж діяльність відбувається не тільки в Україні, але і в рф і в інших країнах світу.

Позивач посилається також на загрозу ймовірної мобілізації його до лав збройних сил рф, але жодних доказів цього не надає.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 не отримував повістку, відсутні факти призову представників Церкви християн Віри Євагельської «Дім Горшечника», раніше не проходив військову службу через релігійні переконання, відмовився від проходження альтернативної служби, у нього відсутня обліково-військова спеціальність.

Відповідач у відзиві зазначає про те, що у рф спостерігається відсутність переслідувань за відмову у відрядженні на війну в Україну за релігійними переконаннями.

З тверджень позивача не спостерігається елементів, що б вказували на обставину зацікавленості до нього з боку правоохоронних та/або силових структур рф (арк. 4 співбесіди від 20.06.2023). Зокрема, відсутня інформація щодо перебування позивача у внутрішньому або міждержавному розшуку (аркуш 8 протоколу від 16.03.2023) або порушення по відношенню до нього кримінальної справи в рф (арк. 3 співбесіди від 20.06.2023), за адресою проживання позивача не надходили повістки або виклики до правоохоронних структур, не проводились обшуки, його близьких родичів не викликали з метою проведення допитів, або з`ясування певних обставин щодо нього чи його діяльності в Україні.

Суд погоджується з висновками відповідача, що твердження позивача з істотних елементів носять загальний характер, не містять належної аргументації та деталізації, суперечливі та непослідовні. Документальні докази та усні твердження не надають можливості встановити ознаки, що притаманні додатковій формі захисту, відсутнє відповідне обґрунтування заяви, відповідно до вимог п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», ст. 3, І4 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950-року та ст. 3 Конвенції ООН проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження та. покарання 1984 року.

За змістом пункту 45 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Пунктом 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара Організації Об`єднаних Націй передбачено, що для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно із Позицією УВКБ ООН "Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців" від 1998 року факти, в підтвердження заяв біженців, визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

На думку суду, ГУ ДМС в Одеській області об`єктивно та неупереджено розглянуло заяву позивача, дало оцінку всім наведеним ним аргументам та обґрунтовано прийшло до висновку про відсутність підстав для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Суд вважає, що звернення позивача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не обумовлене потребою у міжнародному захисті, а пов`язане лише з бажанням легалізації власного перебування на території України та подальшого документування.

Позивач не зміг повідомити обставини, які б вказували, що причини неможливості його повернення до країни громадянської належності пов`язані з ймовірними переслідуваннями за ознаками визначення статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, не надав належного обґрунтування ймовірним побоюванням стосовно існування загрози для його життя та безпеки у випадку повернення. Тобто історія його переслідування в минулому відсутня взагалі, а загроза такого в майбутньому є очевидно необґрунтованою.

Таким чином, суд погоджується з висновками ГУ ДМС в Одеській області, що за результатами аналізу матеріалів клопотання позивача було встановлено, що історія його переслідування є очевидно необґрунтованою, а заява про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не містить умов передбачених пп. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

На необґрунтованість клопотання особи в контексті набуття міжнародного захисту в Україні, свідчать такі обставини:

- відповідно до пояснень шукача захисту, відсутні елементи його переслідування на території росії за ознаками раси, громадянства, національності (етнічної належності) або віросповідання;

- в країні своєї громадянської належності шукача захисту не був членом жодних політичних, громадських або військових організацій, політичною діяльністю не займався, побоювань зазнати політичних переслідувань не має;

- під час проживання на території росії позивач не був причетний до інцидентів із застосуванням фізичного, психологічного насильства чи дискримінації, пов`язаної з його расовою, національною, релігійною належністю або політичними поглядами;

Безпідставним є посилання позивача на те, що інформація по країні походження підтверджує наявність у нього цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань у разі повернення до росії, з огляду на наступне.

Суд зазначає, що інформація по країні походження сама по собі не може бути підставою для позитивного вирішення питання щодо надання статусу біженця особам, які прибули до України та звернулись із такою заявою або визнання особою, що потребує додатково захисту, без наявності передбачених на це законодавством підстав щодо конкретної особи, яка звернулась за захистом.

Відповідної правової позиції дотримується Верховний Суд України в Постанові від 06 серпня 2020 року по справі № 420/3327/19, від 06.03.2019 по справі № 826/14576/16, Постанові від 06.03.2019 по справі № 815/2505/17, Постанові від 04.03.2019 по справі №815/2505/17.

Враховуючи необґрунтованість та відсутність взагалі історії переслідування позивача та проаналізовану особову справу, якою підтверджена відсутність існування серйозних ризиків життю або здоров`ю особи в країні громадянської належності, вбачається, що позивач має усі можливості для повернення до регіону постійного проживання, оскільки виїзд позивача за межі росії не носив характеру втечі від переслідування, не був обумовлений небезпекою зазнати безпосередньої загрози, не встановлено можливості застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини у разі повернення до Туркменістану.

З урахуванням викладеного, суд вважає, що рішення Державної міграційної служби України від 16.10.2023 року № 185-23, яким ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту містить достатні та переконливі підстави для відмови позивачу в оформлені документів щодо визнання його таким, оскільки його заява є очевидно необґрунтованою.

Відповідно до ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи викладене суд дійшов висновку, що відповідач довів правомірність свого рішення про відмову в оформленні документів про визнання біженцем або особо, яка потребує додаткового захисту відносно позивача, у зв`язку з чим позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Перевіривши оскаржуване рішення на предмет дотримання критеріїв, визначених частиною другою статті 2 КАС України, суд не встановив невідповідності наведеним критеріям.

Керуючись ст. 242- 246 КАС України, суд

вирішив:

Відмовити повністю ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог до Державної міграційної служби України про скасування рішення від 16.10.2023 року №185-23.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя Попов В.Ф.

.