Справа № 320/1096/23
Суддя: Чаку Євген Васильович
Дата ухвалення: 2024-01-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/1096/23 Суддя (судді) першої інстанції: Щавінський В.Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 січня 2024 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Чаку Є.В.,

суддів: Сорочка Є.О., Коротких А.Ю.

при секретарі судового засідання Дудин А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Командувача Сил логістики Збройних Сил України на рішення Київського окружного адміністративного суду від 18 серпня 2023 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, Командувача Сил логістики Збройних Сил України про визнання бездіяльності протиправною,-

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_1 звернулася до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Міністерства оборони України, Командувача Сил логістики Збройних Сил України у якому просила суд:

- визнати протиправною бездіяльність Міністерства оборони України щодо не виконання умов п. 2 Контракту в частині додержання гарантованого права ОСОБА_1 на відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку із збереженням на її період посади відповідно до ст. 2 Закону України «Про відпустки»;

- визнати протиправним та скасувати пункт 14 наказу Командувача Сил логістики Збройних Сил України (по особовому складу) від 12.05.2022 №96 про увільнення ОСОБА_1 від займаної посади офіцера юридичного відділу Командування Сил логістики Збройних Сил України і зарахування у розпорядження Командувача Сил логістики Збройних Сил України з 12.05.2022;

- поновити ОСОБА_1 на посаді офіцера юридичного відділу Командування Сил логістики Збройних Сил України з 12.05.2022.

Київський окружний адміністративний суд рішенням від 18 серпня 2023 року позов задовольнив. Визнав протиправним та скасував пункт 14 наказу Командувача Сил логістики Збройних Сил України (по особовому складу) від 12.05.2022 №96 про увільнення ОСОБА_1 від займаної посади офіцера юридичного відділу Командування Сил логістики Збройних Сил України і зарахування у розпорядження Командувача Сил логістики Збройних Сил України з 12.05.2022. Поновив позивачку на посаді офіцера юридичного відділу Командування Сил логістики Збройних Сил України з 12.05.2022.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування скарги апелянт зазначив, що спірний наказ був виданий в умовах ведення воєнних дій з метою посилення рівня готовності Командування Сил логістики Збройних Сил України до виконання логістичних завдань та укомплектування посади офіцера відділу представництва та договірної роботи юридичного управління Командування Сил логістики Збройних Сил України. Позивачку було увільнено з посади та зараховано у розпорядження відповідача із одночасним призначенням на цю посаду іншого військовослужбовця-чоловіка. Апелянт зазначив, що таке увільнення з посади є тимчасовим, а саме до моменту виявлення позивачкою бажання повернутися з відпустки по догляду за дитиною, у разі чого її негайно було б призначено на рівнозначну посаду.

Крім того апелянт зазначив, що посада офіцера юридичного відділу з якої позивачку було зараховано у розпорядження командувача Сил логістики у зв`язку з реформуванням юридичного відділу в юридичне управління, передбачала військову освіту тактичного рівня. Позивачка не могла бути призначена на інші посади старших офіцерів відділів в сформованому юридичному управлінні, оскільки ці посади передбачали наявність освіти вищого рівня, зокрема оперативного, якої у позивачки не було.

У відзиві на апеляційну скаргу позивачка просила залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу відповідача без задоволення. Позивачка зазначила, що суд першої інстанції повно з`ясував обставини справи, що мають значення для справи, висновки, викладені у рішення суду, відповідають обставинам справи, рішення суду у справі грунтується на засадах верховенства права, є законним і обгрунтованим.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Як свідчать матеріали справи, позивачка з 24.01.2018 проходила військову службу у Збройних Силах України на посаді осіб офіцерського складу.

11.01.2020 відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 4 ОСОБА_1 призначено на посаду офіцера юридичного відділу військової частини НОМЕР_1 .

04.02.2021 згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 26 позивачці було надано соціальну відпустку - відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 04 лютого 2021 року по 25 липня 2023 року.

09.06.2021 Командувачем Сил логістики Збройних Сил України прийнято наказ №79 про увільнення позивачки від займаної посади і зарахування у розпорядження Командувача Сил логістики Збройних Сил України з 09.06.2021.

Підставою для видання оскаржуваного пункту 33 наказу Командувача Сил логістики Збройних Сил України (по особовому складу) від 09.06.2021 №79 зазначений підпункт 16 пункту 116 Розділу IV «Призначення на посади та звільнення з посад» Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008.

Позивачка не погоджуючись із пунктом 33 Наказу Командувача Сил логістики Збройних Сил України (по особовому складу) від 09.06.2021 № 79, звернулася до суду з відповідним позовом.

Окружний адміністративний суд міста Києва рішенням від 07.12.2021, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 27.01.2022 року, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суди виходили з того, що спірний наказ не позбавляє позивача права на працю і права поновлення на посаді, після закінчення терміну відпустки по догляду за дитиною.

10.01.2022 позивачка перервала відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

У п. 3 наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 10.01.2022 № 4 зазначено, що лейтенанта юстиції ОСОБА_1 , колишнього офіцера юридичного відділу військової частини НОМЕР_1 , яка зарахована у розпорядження командира військової частини НОМЕР_2 , прибула із відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку 10.01.2022 та п. 13 наказу Командувача Сил логістики Збройних Сил України (по особовому складу) від 11.01.2022 № 2 позивачку призначено на рівну вакантну посаду офіцера юридичного відділу Командування Сил логістики Збройних Сил України.

11.01.2022 позивачка прийняла справи та посаду й приступила до виконання службових обов`язків за посадою.

З 01.02.2022 позивачка знову вибула у відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку до 25.07.2023 згідно з п. 2.3 наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 01.02.2022 № 21.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 24.02.2022 № 40 введено в дію штат воєнного часу.

12.05.2022 Командувачем Сил логістики Збройних Сил України (по особовому складу) видано наказ № 96, у п. 14 зазначено: на підставі підпунктів 1 та 16 пункту 116 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 (зі змінами) увільнити ОСОБА_1 від займаної посади і зарахувати у розпорядження Командувача Сил логістики Збройних Сил України з 12.05.2022.

Не погоджуючись з вказаними діями та наказом відповідачів, позивачка звернулася до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ст. 65 Конституції України громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Частиною першою статті 2 Закону України від 25.03.1992 № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (Закон № 2232-XII) визначено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Частиною четвертої статті 2 Закону № 2232-XII передбачено, що порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з частинами одинадцятою-дванадцятою статті 1 Закону № 2232-XII жінки, які мають фах, споріднений з відповідною військово-обліковою спеціальністю, визначеною в переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України, та придатні до проходження військової служби за станом здоров`я, віком та сімейним станом, беруться на військовий облік військовозобов`язаних. Жінки, які перебувають на військовому обліку, можуть бути призвані на військову службу чи залучені для виконання робіт із забезпечення оборони держави у воєнний час. У мирний час жінки можуть бути прийняті на військову службу та службу у військовому резерві тільки в добровільному порядку (за контрактом). Жінки виконують військовий обов`язок на рівних засадах із чоловіками (за винятком випадків, передбачених законодавством з питань охорони материнства та дитинства, а також заборони дискримінації за ознакою статі), що включає прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу, проходження військової служби, проходження служби у військовому резерві, виконання військового обов`язку в запасі та дотримання правил військового обліку.

Пунктом 8 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ передбачено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

Так, відповідно до статті 1 Закону України «Про відпустки» державні гарантії та відносини, пов`язані з відпусткою, регулюються Конституцією України, цим Законом, Кодексом законів про працю України, іншими законами та нормативно-правовими актами України.

За змістом статті 4 Закону України «Про відпустки» однією із соціальних відпусток є відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

Згідно ч. 5 ст. 11 Закону № 2011-ХІІ військовослужбовці-жінки користуються всіма пільгами, передбаченими законодавством з питань соціального захисту жінок, охорони материнства і дитинства.

Частинами першою-третьою статті 6 КАС України обумовлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

17 липня 1997 року Україна ратифікувала Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (надалі - Конвенція), яка відповідно до частини першої статті 9 Конституції України стала частиною національного законодавства України.

Міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Отже, Конвенція є частиною національного законодавства України відповідно до положень статті 9 Конституції України.

Предметом регулювання Конвенції є захист основних прав і свобод особи, що передбачає пряму дію норм Конвенції.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» закріплено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Відтак, держава має право втручатися у приватне та сімейне життя в разі дотримання умов, викладених у частині другій статті 8 Конвенції.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 22 березня 2012 року у справі «Konstantin Markin v. Russia» (заява № 30078/06), Європейський суд з прав людини зазначив, що держава може встановлювати певні обмеження прав військовослужбовців, якщо існує реальна загроза боєздатності збройних сил, оскільки належне функціонування армії навряд чи можливо уявити без правових норм, покликаних попереджати її підрив військовослужбовцями. Суд, однак, уточнив, що національні органи влади не можуть посилатися на такі норми для позбавлення сенсу здійснення окремими членами збройних сил свого права на повагу їхнього сімейного або особистого життя, яке може бути застосовано до військовослужбовців в такій же мірі, як і до інших осіб, які перебувають під юрисдикцією держави.

Указом Президента України від 24.04.2022 № 64/2022 (далі - Указ) в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який продовжується до теперішнього часу.

Пунктом 3 Указу передбачено, що у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30-34 (недоторканість житла; таємниця листування, телефонних розмов телеграфної та іншої кореспонденції; не втручання в особисте і сімейне житі свобода пересування, вільний вибір місця проживання; свобода думки і слова. 38 (участь в управлінні державними справами), 39 (право на збори, мітинги, походи і демонстрації), 41-44 (право володіти, користуватися і розпоряджатися власністю, право на підприємницьку діяльність: право на працю; право на страйк), 53 (право на освіту) Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

15 березня 2022 року Верховною Радою України прийнято Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» № 2136-ІХ (далі - Закон № 2136-ІХ), у ч.2 ст.1 якого зазначено, що на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина передбачених статтями 43 (право на працю), 44 (право на страйк) Конституції України.

У випадку, що розглядається судом встановлено, що згідно з наказом від 04.02.2021 № 26 позивачці було надано соціальну відпустку - відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 04 лютого 2021 року по 25 липня 2023 року.

Під час перебування позивачки у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, Командувач Сил логістики Збройних Сил України видав пункт 14 наказу (по особовому складу) від 12.05.2022 № 96 про увільнення її від займаної посади і зарахування у своє розпорядження з 12.05.2022.

У вказаному наказі міститься посилання на підпункти 1 та 16 пункту 116 Положення № 1153/2008 на підставі директиви Головнокомандувача Збройних Сил України від 05.05.2011 № Д-94/дск.

Щодо зарахування позивачки у розпорядження Командувача Сил логістики Збройних Сил України на підставі п.п. 1 пункту 116 Положення, слід зазначити наступне.

Згідно пп.1 п.116 Положення зарахування військовослужбовців наказами по особовому складу в розпорядження посадових осіб, які мають право призначення на посади, для вирішення питання щодо дальшого їх службового використання допускається в разі розформування (реформування) військової частини або скорочення штатних посад, якщо до кінця встановленого строку проведення цих заходів не вирішено питання щодо дальшого службового використання вивільнених військовослужбовців.

Суд першої інстанції правильно зазначив, що в даному випадку в юридичному відділі Командування Сил логістики Збройних Сил України у 2022 році проведені організаційні заходи шляхом збільшення чисельності особового складу та створено юридичне управління.

Доказів скорочення посад та вивільнення військовослужбовців відповідачем ні до суду першої інстанції ні до апеляційного суду надано не було.

Також відповідачами не надано доказів щодо ліквідації, реорганізації або розформування (реформування) військової частини у спірному періоді.

Наведені обставини дають підстави для висновку про безпідставне застосування Командувачем Сил логістики Збройних Сил України п.п. 1 пункту 116 Положення.

Доводи апелянта про неможливість призначення позивача на посаду в юридичному управлінні, оскільки посада офіцера юридичного відділу з якої останню було зараховано у розпорядження командувача Сил логістики у зв`язку з реформуванням юридичного відділу в юридичне управління, передбачала військову освіту тактичного рівня, якої у позивачки не було, колегія суддів вважає необгрунтованими з огляду на наступне.

Судом встановлено, що відповідно до директиви Головнокомандувача Збройних Сил України від 05.05.2022 № Д-94/ДСК юридичний відділ Командування Сил логістики Збройних Сил України з 10.05.2022 виведено зі штату Військової частини НОМЕР_2 та введено до штату цієї ж військової частини юридичне управління чисельністю 12 осіб на підставі Переліку змін до штату № 01/173.

У юридичне управління станом на 12.05.2022 було призначено лише 8 військовослужбовців (офіцерів) з 12 по штату, зокрема 3 офіцери з військовою освітою тактичного рівня, що відповідає рівню військової освіти позивачки.

Оскільки відповідачами не надано до суду жодних доказів чи пояснень які б спростували наведені вище обставини, колегія суддів дійшла висновку про безпідставність доводів апелянта про неможливість призначення позивача на інші вакантні посади в сформованому юридичному управлінні.

Крім того, як правильно зауважив суд першої інстанції, в цьому випадку позивачка перебуває у становищі непрямої дискримінації, зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами, встановлені чинним законодавством України, а саме: ст. 64 Конституції України, ст. 2 Закону України «Про відпустки», ч. 19 ст. 10-1, ч. 5 ст. 11 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей.

Щодо зарахування позивачки у розпорядження Командувача Сил логістики Збройних Сил України на підставі п.п. 16 пункту 116 Положення, слід зазначити наступне.

Колегія суддів зазначає, що дійсно п. 116 Положення №1153/2008 встановлює випадки зарахування військовослужбовців наказами по особовому складу в розпорядження посадових осіб, які мають право призначення на посади, для вирішення питання щодо дальшого їх службового використання.

Підпункт 16 названого пункту (у редакції, чинній до 16 листопада 2016 року) передбачав одним із таких випадків розформування (реформування) військової частини або скорочення штатних посад, які займають військовослужбовці, що перебувають у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (шестирічного віку - за медичними показниками), за відсутності можливості перемістити таких військовослужбовців на вакантні посади, - до закінчення відпустки по догляду за дитиною.

Указом №503/2016 внесено зміни, зокрема, до пункту 116 Положення №1153/2008, згідно з якими підпункт 16 викладено в такій редакції: «перебування у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (шестирічного віку - за медичними показниками) - до закінчення відпустки по догляду за дитиною» (пункт 30 Указу №503/2016).

Указ №503/2016 набрав чинності з 16 листопада 2016 року, відповідно, з цього часу Положення №1153/2008 встановлювало можливість зарахування військовослужбовців наказами по особовому складу в розпорядження посадових осіб, які мають право призначення на посади, для вирішення питання щодо дальшого їх службового використання в разі перебування у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (шестирічного віку - за медичними показниками) - до закінчення відпустки по догляду за дитиною. І така можливість не пов`язувалась із обставинами розформування (реформування) військової частини або скорочення штатних посад.

Пункт 116 Положення №1153/2008 однозначно визначає, що військовослужбовці звільняються з посад та зараховуються в розпорядження посадових осіб наказами командирів (начальників), які мають право призначення на ці посади. Військовослужбовець, якого звільнено з посади, вважається таким, що перебуває у розпорядженні відповідного командира (начальника) військової частини, у списках якої він перебуває, з дня, що настає за днем звільнення, та до дня, з якого він приступив до виконання обов`язків за новою військовою посадою, на яку його призначено (до дня зарахування у розпорядження посадової особи, яка має право призначення на посаду).

Аналогічні положення містяться також в Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої Наказом Міністра оборони України від 10 квітня 2009 року № 170 (далі - Інструкція №170), а саме у п. 4.16 зазначено, що звільнення з посад і зарахування військовослужбовців у випадку, визначеному підпунктом 16 пункту 116 Положення, проводиться у строки готовності з`єднань, військових частин до виконання завдань за призначенням у разі потреби доукомплектування особовим складом посад, передбачених штатами воєнного часу. Звільнені з посад військовослужбовці зараховуються в розпорядження посадової особи, до номенклатури призначення якої належить посада, яку необхідно укомплектувати. Звільнення з посад і зарахування таких військовослужбовців у розпорядження здійснюються з одночасним призначенням військовослужбовців, які визначені для комплектування посад, передбачених штатами воєнного часу. У разі закінчення (припинення) відпустки по догляду за дитиною військовослужбовці призначаються на раніше займані посади, якщо вони є не укомплектованими, або на інші рівнозначні посади. Призначення на нижчі посади таких військовослужбовців можливі за їх клопотанням.

Колегією суддів встановлено, що у лютому 2022 року, тобто до видання оскаржуваного наказу, позивачка звернулася до суду з позовом, у якому просила визнати протиправним та нечинним Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затверджене Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 (далі - Положення № 1153/2008), в частині підпункту 16 пункту 116 та пункту 64.

Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду рішенням від 15 листопада 2022 року, яке залишено без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 16 лютого 2023 року, визнано протиправним і нечинним підпункт 16 пункту 116 Положення № 1153/2008 у редакції підпункту 30 пункту 1 Указу Президента України від 14 листопада 2016 року № 503/2016 щодо зарахування військовослужбовця в розпорядження відповідного командира у разі перебування у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

У вказаному рішенні Верховний суд дійшов висновку про те, що зарахування військовослужбовця у розпорядження обумовлюється звільненням з посади. Відповідно, за змістом пункту 116 Положення №1153/2008 у редакції, чинній з 16 листопада 2016 року, військовослужбовець, який перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, може бути зарахований у розпорядження відповідного командира (начальника) військової частини з одночасним звільненням з посади, яку він обіймав на час виходу у відпустку. Про те, що зарахування військовослужбовця у розпорядження командира передбачає звільнення його із попередньої посади вказують і норми про те, що у разі закінчення (припинення) відпустки по догляду за дитиною військовослужбовці можуть бути призначені як на раніше займані посади, якщо вони не будуть укомплектованими, так і на інші рівнозначні посади.

На переконання суду, встановлений механізм зарахування військовослужбовця, який вибуває у соціальну відпустку, у розпорядження посадової особи із одночасним звільненням з посади суперечить встановленій Законом № 504/96-ВР державній гарантії збереження за особою, якій надано соціальну відпустку, місця її роботи (посади) на увесь період такої відпустки. Така гарантія забезпечується тим, що особа, якій надано відпустку, не підлягає звільненню із займаної нею посади, а тому після закінчення або переривання відпустки повертається до роботи саме на ту посаду, з якої пішла у таку відпустку.

Згідно ч.4 ст.78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Доводи апелянта про помилковість висновків суду першої інстанції про те, що спірний наказ має триваючу дію, яка не закінчилася та на необхідності застосування принципу незворотності в часі нормативно-правових актів, колегія суддів вважає необгрунтованими з огляду на наступне.

По-перше, як зазначалось вище у тексті даної постанови, позивачка ще у лютому 2022 року, тобто до видання оскаржуваного наказу, звернулася до суду з позовом про визнання протиправним та нечинним Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затверджене Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 (далі - Положення № 1153/2008), в частині підпункту 16 пункту 116 та пункту 64.

Незважаючи на вказані обставини та триваючий судовий спір, відповідач у травні 2022 року видав спірний наказ.

Крім того слід зазначити, що триваюче правопорушення - це проступок, пов`язаний з тривалим, неперервним невиконанням обов`язків, передбачених законом. Тобто, триваючі правопорушення характеризуються тим, що особа, яка вчинила якісь певні дії чи бездіяльність, перебуває надалі у стані безперервного продовження цих дій (бездіяльності). Ці дії безперервно порушують закон протягом якогось часу. Триваюче правопорушення припиняється лише у випадку усунення стану за якого об`єктивно існує цей обов`язок, виконанням обов`язку відповідним суб`єктом або припиненням дії відповідної норми закону.

Суд першої інстанції правильно зазначив, що з 12.05.2022 по теперішній час існують спірні правовідносини щодо законності увільнення позивачки з посади та зарахування у розпорядження на підставі підпункту 16 пункту 116 Положення.

Оскільки право на відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку із збереженням посади на її період порушено, то таке порушення є триваючим.

Враховуючи викладене у сукупності колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для визнання протиправним та скасування пункту 14 наказу Командувача Сил логістики Збройних Сил України (по особовому складу) від 12.05.2022 №96 про увільнення ОСОБА_1 від займаної посади офіцера юридичного відділу Командування Сил логістики Збройних Сил України і зарахування у розпорядження Командувача Сил логістики Збройних Сил України з 12.05.2022 та поновлення позивачки на посаді офіцера юридичного відділу Командування Сил логістики Збройних Сил України з 12.05.2022.

Стосовно інших посилань апеляційної скарги, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (Заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v.) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Доводи та аргументи апелянта щодо переоцінки доказів, не спростовують висновків суду першої інстанції і свідчать про незгоду заявника із правовою оцінкою суду обставин справи, встановлених у процесі її розгляду.

Відповідно до ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно зі ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при ухваленні рішення дотримано норми матеріального права, що стало підставою для правильного вирішення справи. У зв`язку з цим колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Командувача Сил логістики Збройних Сил України залишити без задоволення.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 18 серпня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена безпосередньо до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного суду у тридцятиденний строк в порядку, встановленому статтями 329-331 КАС України.

Повний текст постанови виготовлено 10 січня 2024 року.

Головуючий суддя: Є.В. Чаку

Судді: Є.О. Сорочко

А.Ю. Коротких