Справа № 420/13180/23
Суддя: Білостоцький О.В.
Дата ухвалення: 2024-01-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 січня 2024 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Білостоцького О.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження, визначеного ч. 5 ст. 262 КАС України, адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення у Приморському районі м. Одеси Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради, Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення у Приморському районі м. Одеси Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради, Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради, в якому позивач просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Управління соціального захисту населення у Приморському районі м. Одеси Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради №658027 від 19.04.2022 року, що оформлено у вигляді повідомлення;

- зобов?язати Управління соціального захисту населення у Приморському районі м. Одеси Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради призначити ОСОБА_1 допомогу на проживання внутрішньо переміщеним особам, відповідно до її заяви від 14.04.2022 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що вона з 20.07.2015 року отримала статус внутрішньо-переміщена особа, та, відповідно, перебуває на обліку в Управлінні соціального захисту населення у Приморському районі м. Одеси Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради. У квітні 2022 року позивач звернулась до Управлінні соціального захисту населення у Приморському районі м. Одеси із заявою про надання допомоги на проживання як внутрішньо переміщеній особі, згідно Порядку №332, прийнятого постановою КМУ від 20.03.2022 року.

Водночас, 19.04.2022 року Управління соціального захисту населення у Приморському районі м. Одеси прийняло рішення про відмову у призначенні позивачу допомоги на проживання як внутрішньо переміщений особі як такій, що не має права на отримання цієї допомоги, посилаючись на п.п.2-3 Порядку №332 від 20.03.2022 року.

Не погоджуючись із вказаним рішенням Управлінні соціального захисту населення у Приморському районі м. Одеси, позивач звернулась до суду щодо захисту своїх прав.

Ухвалою суду від 24.10.2023 року адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення у Приморському районі м. Одеси Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради, Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради було прийнято до розгляду, у справі було відкрито спрощене позовне провадження без виклику (повідомлення) сторін за наявними у справі матеріалами в порядку, визначеному ч. 5 ст. 262 КАС України.

07.11.2023 року до суду від Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради надійшов відзив на адміністративний позов, з якого вбачається, що відповідач позов не визнає та зазначає, що згідно п.2 Порядку №322 допомога на проживання надається, зокрема, особам, які перемістились з території адміністративно-територіальної одиниці, де проводяться бойові дії. Водночас, починаючи з 20.07.2015 року й на момент набрання Порядком №322 чинності, позивач проживала на території м. Одеси та нового переміщення з вищезазначених територій не здійснювала, з огляду на що не підпадає у перелік осіб, яким має призначатися допомога на проживання.

23.11.2023 року до суду від позивача надійшла відповідь на відзив, де було зазначено, що позивач 11.03.2022 року повторно евакуювалась з м. Лисичанськ до м. Одеси, що свідчить про її повторне переміщення з території адміністративно-територіально одиниці, де проводяться бойові дії. Крім того позивач зазначила, що у статусі внутрішньо переміщеної особи вона перебувала до 22.07.2017 року.

Заперечень на відповідь на відзив від відповідачів до суду не надходило.

Згідно частини 2 ст.262 КАС України розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі.

Рішення у справі ухвалено в строки, визначені Кодексом адміністративного судочинства України, з урахуванням перебування головуючого у справі у відпустці.

Судом під час розгляду справи встановлено наступне.

ОСОБА_1 зареєстрована за наступним місцем проживання: АДРЕСА_1 .

Влітку 2014 року, у зв`язку із збройною агресією Російської Федерації, та, як наслідок тимчасовою окупацією Луганської області, позивач із родиною була змушена переїхати до м. Одеси.

20.07.2015 року вона звернулась до Управління соціального захисту населення у Приморському районі м. Одеси Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради із заявою про взяття її, а також її малолітнього сина ОСОБА_2 , на облік як внутрішньо переміщених осіб.

З 20.07.2015 року ОСОБА_1 та її малолітню дитину було взято на облік за наступною адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується наявною в матеріалах справи довідкою №5105-5365 від 20.07.2015 року.

Як зазначалось представником Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради, та що, у свою чергу, не спростовано позивачем, ОСОБА_1 у період з 21.07.2015 року по 22.07.2017 отримувала адресну допомогу згідно Порядку №505, затвердженого постановою КМУ від 01.10.2014 року, оскільки надавала відповідні заяви про отримання вказаної грошової допомоги.

Після 22.07.2017 року позивач припинила подавати заяви на отримання грошової допомоги відповідно до Порядку №505 від 01.10.2014 року.

Разом з тим, як було зазначено позивачем у відповіді на відзив, вона з 22.07.2017 року по 24.02.2022 року не була облікована як внутрішньо переміщена особа, та 11.03.2022 року повторно евакуювалась з м. Лисичанська до м. Одеси. Разом з тим позивач зазначила, що факт її проживання на території м. Лисичанськ станом на 24.02.2022 року, свідчить про те, що вона була зареєстрована на адміністративно-територіальній одиниці, де ведуться бойові дії.

З огляду на вищезазначене, 14.04.2022 року ОСОБА_1 звернулась до Управління соціального захисту населення у Приморському районі м. Одеси Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради із заявою про призначення їй та її малолітньому сину допомоги на проживання як внутрішньо переміщеним особам.

Водночас, рішенням Управління соціального захисту населення у Приморському районі м. Одеси Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради №658 027 від 19.04.2022 року позивачу було відмовлено у призначенні вказаної допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам, як такій, що не має права на отримання такої допомоги. Підставою для відмови було зазначено п.п. 2 та 3 Порядку надання допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам, затвердженого постановою КМУ №332 від 20.03.2022 року.

Вважаючи протиправними дії Управління соціального захисту населення у Приморському районі м. Одеси Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради, позивач звернулась до адміністративного суду за захистом своїх прав та інтересів.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України).

Дослідивши адміністративний позов, відзив, відповідь на відзив та інші письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному і об`єктивному дослідженні, проаналізувавши положення чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, та судову практику, суд доходить висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно із статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб закріплені у Законі України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньої переміщених осіб» №1706-VII від 20.10.2014 року (далі Закон України №1706-VII).

Згідно ч.1 ст. 1 Закону України №1706-VII внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Зазначені обставини вважаються загальновідомими і такими, що не потребують доведення, якщо інформація про них міститься в офіційних звітах (повідомленнях) Верховного Комісара Організації Об`єднаних Націй з прав людини, Організації з безпеки та співробітництва в Європі, Міжнародного Комітету Червоного Хреста і Червоного Півмісяця, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, розміщених на веб-сайтах зазначених організацій, або якщо щодо таких обставин уповноваженими державними органами прийнято відповідні рішення.

Відповідно до ч.2 ст.1 Закону України №1706-VII адресою покинутого місця проживання внутрішньо переміщеної особи в розумінні цього Закону визнається адреса місця проживання особи на момент виникнення обставин, зазначених у частині першій цієї статті.

Факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону. Підставою для взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є проживання на території, де виникли обставини, зазначені в статті 1 цього Закону, на момент їх виникнення (ч.ч. 1-2 ст. 4 Закону України №1706-VII).

Згідно ч.3 ст. 4 Закону України №1706-VII для отримання довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи така особа звертається із заявою до структурного підрозділу з питань соціального захисту населення районних, районних у місті Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад за місцем проживання у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Форма заяви затверджується центральним органом виконавчої влади з формування та забезпечення реалізації державної політики у сферах соціального захисту, соціального обслуговування населення, волонтерської діяльності, з питань сім`ї та дітей, оздоровлення та відпочинку дітей, а також захисту прав депортованих за національною ознакою осіб, які повернулися в Україну.

Заява подається внутрішньо переміщеною особою, у тому числі неповнолітніми дітьми, особисто, а малолітніми дітьми, недієздатними особами або особами, дієздатність яких обмежено, - через законного представника (далі - заявник) (ч.3 ст. 4 Закону України №1706-VII).

Відповідно до ч.1 ст. 5 Закону України №1706-VII довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону.

Тобто, проаналізувавши вищенаведене, внутрішньо переміщені особи це особи, які покинули своє місце проживання у результаті, зокрема, збройного конфлікту або тимчасової окупації, факт переміщення яких підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, яку можливо отримати за подання відповідної заяви до структурного підрозділу з питань соціального захисту населення районних, районних у місті Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах рад за місцем проживання у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно наявної в матеріалах справи довідки №5105-5365 від 20.07.2015 року, ОСОБА_1 взято на облік як внутрішньо переміщену особу за наступною фактичною адресою проживання: АДРЕСА_2 .

Згідно абз. 1 ч.1 ст. 12 Закону України №1706-VII підставою для скасування дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та внесення відомостей про це в Єдину інформаційну базу даних про внутрішньо переміщених осіб є обставини, за яких внутрішньо переміщена особа:

1) подала заяву про відмову від довідки;

2) скоїла кримінальне правопорушення: дії, спрямовані на насильницьку зміну чи повалення конституційного ладу або на захоплення державної влади; посягання на територіальну цілісність і недоторканність України; терористичний акт; втягнення у вчинення терористичного акту; публічні заклики до вчинення терористичного акту; створення терористичної групи чи терористичної організації; сприяння вчиненню терористичного акту; фінансування тероризму; вчинення кримінального правопорушення проти миру, безпеки людства та міжнародного правопорядку або військового кримінального правопорушення;

3) повернулася до покинутого місця постійного проживання;

4) виїхала на постійне місце проживання за кордон;

5) подала завідомо недостовірні відомості.

Рішення про скасування дії довідки приймається керівником структурного підрозділу з питань соціального захисту населення районних, районних у місті Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад за місцем проживання особи та надається внутрішньо переміщеній особі протягом трьох днів з дня прийняття такого рішення.

У разі неповідомлення внутрішньо переміщеною особою про її повернення до покинутого місця постійного проживання згідно з абзацом другим пункту 3 частини другої статті 9 цього Закону рішення про скасування дії довідки відповідно до пункту 3 частини першої цієї статті приймається на підставі інформації про тривалу відсутність (понад 60 днів) особи за місцем проживання, яка дає обґрунтовані підстави вважати, що внутрішньо переміщена особа повернулася до покинутого місця постійного проживання.

Згідно абз. 9 ч.1 ст. 12 Закону України №1706-VII інформацією, яка дає обґрунтовані підстави вважати, що внутрішньо переміщена особа повернулася до покинутого місця постійного проживання, є:

дані, отримані з відповідних державних реєстрів;

дані, отримані в результаті обміну інформацією структурного підрозділу з питань соціального захисту населення районних, районних у місті Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад з органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування;

дані, отримані в результаті обміну інформацією структурного підрозділу з питань соціального захисту населення районних, районних у місті Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад з громадськими об`єднаннями, волонтерськими, благодійними організаціями, іншими юридичними та фізичними особами, що надають допомогу внутрішньо переміщеним особам відповідно до статті 16 цього Закону.

Структурний підрозділ з питань соціального захисту населення районних, районних у місті Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад на підставі прийнятого рішення невідкладно вносить до Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб відомості про скасування дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи (абз. 14 ч.1 ст. 12 Закону України №1706-VII).

Тобто, Закон України №1706-VII передбачає, що для скасування дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та внесення відомостей про це в Єдину інформаційну базу даних про внутрішньо переміщених осіб, у випадку повернення особи до покинутого місця постійного проживання, є або відповідна заява особи щодо скасування вказаної довідки, або самостійне отримання структурним підрозділом з питань соціального захисту населення відповідних даних про повернення особи з реєстрів або через обмін інформацією з державними органами. На підставі заяви або отриманої інформації структурним підрозділом з питань соціального захисту населення, що видавав вказану довідку, приймається рішення про скасування дії довідки.

Разом з тим, як стверджує позивач, у статусі внутрішньо переміщеної особи вона перебувала з 20.07.2015 року по 22.07.2017 року, після чого повернулась до покинутого місця постійного проживання, а саме м. Лисичанська.

Водночас, позивач взагалі не зазначила у адміністративному позові та інших поданих нею заявах по суті спірних правовідносин, чи подавала вона відповідну заяву про скасування довідки внутрішньо переміщеної особи №5105-5365 від 20.07.2015 року. Крім того, в матеріалах справи відсутнє відповідне рішення керівника структурного підрозділу з питань соціального захисту за місцем проживання позивача про скасування дії вищевказаної довідки, або витягу з Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб щодо інформації про анулювання вказаної довідки. Про наявність вказаного рішення також не зазначає й Департамент праці та соціальної політики Одеської міської ради.

Вищезазначене свідчить про помилковість твердження позивача про те, що з 22.07.2017 року вона не перебувала у статусі внутрішньо переміщеної особи, оскільки видана довідка №5105-5365 від 20.07.2015 року не припиняла строк своєї дії з 22.07.2017 року.

Відповідач в свою чергу у відзиві зазначив про те, що Департамент праці та соціальної політики Одеської міської ради вважає, що починаючи з 20.07.2015 року та до моменту звернення позивача із заявою від 14ю04.2022 року позивач проживала в місті Одесі та нового переміщення не здійснювала.

Задля встановлення механізму надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг було прийнято Порядок надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, затверджений постановою Кабінету Міністрів України

від 01.10.2014 року №505 (далі Порядок №505) (діяв до 20.03.2022 року).

Згідно п.2 Порядку №505 грошова допомога надавалась внутрішньо переміщеним особам, які перемістилися з тимчасово окупованих територій у Донецькій та Луганській областях, Автономній Республіці Крим і м. Севастополі, населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та населених пунктів, розташованих на лінії зіткнення, а також внутрішньо переміщеним особам, житло яких зруйновано або стало непридатним для проживання внаслідок проведення антитерористичної операції або заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації, їх дітям, які народилися після дати початку проведення антитерористичної операції, тимчасової окупації або заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації та взяті на облік у структурних підрозділах з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органах з питань соціального захисту населення міських, районних у містах (у разі утворення) рад (далі - уповноважені органи), з дня звернення за її призначенням по місяць зняття з такого обліку включно, але не більше ніж на шість місяців.

Перелік населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та перелік населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення, затверджено розпорядженням Кабінету Міністрів України від 7 листопада 2014 р. № 1085 (Офіційний вісник України, 2014 р., № 92, ст. 2655; 2015 р., № 98, ст. 3368).

Згідно п.5 Порядку №505 призначення і виплата грошової допомоги здійснюється уповноваженим органом за фактичним місцем проживання (перебування) сім`ї.

Для призначення грошової допомоги уповноважений представник сім`ї за умови пред`явлення паспорта громадянина України або іншого документа, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України, а для іноземців та осіб без громадянства - документа, що посвідчує особу та підтверджує її спеціальний статус, подає складену в довільній формі письмову заяву про надання грошової допомоги та документи, визначені цим пунктом.

Для призначення грошової допомоги на наступний шестимісячний строк уповноважений представник сім`ї подає заяву. У разі відсутності змін, що впливають на призначення грошової допомоги, про це зазначається у заяві про призначення допомоги на наступний шестимісячний строк, і до заяви не додаються документи, зазначені у цьому пункті, а використовуються відомості з документів, поданих з останньою заявою про призначення грошової допомоги. Таку заяву на наступний шестимісячний строк може бути подано з дати його початку або не раніше ніж за 15 днів до закінчення поточного шестимісячного строку.

Як вбачається судом з матеріалів справи, та не було спростовано позивачем за час розгляду даної справи, 21.07.2015 року, 20.01.2016 року, 20.07.2016 року та 23.01.2017 року (тобто, кожні 6 місяців упродовж зазначеного періоду) ОСОБА_1 зверталась до Управління соціального захисту населення у Приморському районі м. Одеси Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради із відповідними заявами щодо отримання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг.

Водночас, суд вважає, що факт припинення подання позивачем у 2017 році чергової заяви на отримання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, не могло бути підставою для автоматичного скасування її довідки №5105-5365 від 20.07.2015 року про взяття її на облік як внутрішньо переміщеної особи.

В подальшому постановою Кабінетом Міністрів України №332 від 20.03.2022 року було затверджено новий Порядок надання допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам (далі Порядок №332).

Відповідно до п.1 Порядку №332 Цей Порядок визначає механізм надання допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам (далі - допомога).

Пунктом 2 Порядку №332 передбачено, що допомога надається особам, які перемістилися з тимчасово окупованої території Російською Федерацією території України, а також території адміністративно-територіальних одиниць, де проводяться бойові дії та що визначені в переліку адміністративно-територіальних одиниць, на території яких платникам єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, які перебувають на обліку на відповідній території, може надаватися допомога в рамках Програми «єПідтримка», затвердженому розпорядженням Кабінету Міністрів України від 06.03.2022 №204.

Згідно з п.3 Порядку №332 допомога надається щомісячно з місяця звернення до квітня 2022 року включно на кожну внутрішньо переміщену особу, відомості про яку включено до Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб, у таких розмірах:

для осіб з інвалідністю та дітей - 3000 гривень;

для інших осіб - 2000 гривень.

Допомога виплачується за повний місяць незалежно від дати звернення за її наданням. Допомога внутрішньо переміщеним особам, які звернулися за її наданням до 30.04.2022 року включно, надається починаючи з березня 2022 року.

Допомога на проживання призначається автоматично без подання додаткового звернення внутрішньо переміщеним особам, які станом на 01.03.2022 року отримували щомісячну адресну допомогу внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, відповідно до Порядку №505. Виплата допомоги внутрішньо переміщеним особам за місяці, у яких вони отримували щомісячну адресну допомогу внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, у тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, не здійснюється.

Допомога не надається внутрішньо переміщеним особам, які були обліковані як внутрішньо переміщені особи до 24.02.2022 у регіонах, що не включені до переліку, зазначеному в абзаці першому пункту 2 цього Порядку, за винятком осіб, які отримували щомісячну адресну допомогу внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, у тому числі на оплату житлово-комунальних послуг.

Перелік територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні), формується в електронній формі відповідно до Положення про інформаційну систему формування переліку територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.05.2022 року №562, а у разі відсутності технічної можливості формування такого переліку в електронній формі - затверджується Мінреінтеграції за погодженням з Міноборони на підставі пропозицій відповідних обласних, Київської міської військових адміністрацій.

Згідно правового висновку, сформованого у постанові Верховного Суду від 14.06.2023 року по справі №160/12308/22, зміст наведених норм свідчить про те, що пунктом 2 Порядку №332 передбачено коло осіб, яким надається допомога на проживання, а пункт 3 містить положення щодо розміру та умов надання чи ненадання такої допомоги за певних обставин. Проаналізувавши положення пунктів 2 та 3 Порядку №332 колегія суддів Верховного Суду прийшла до висновку про те, що внутрішньо переміщена особа має право на допомогу на проживання, визначену Порядком №332 незалежно від дати взяття її на облік як внутрішньо переміщені особи, якщо вона перемістилась з території, яка відповідає двом умовам: на цій території проводяться бойові дії та ця територія міститься в переліку, затвердженому розпорядженням №204-р.

Суд у межах розгляду справи №420/13180/23 зазначає, що відповідно до розпорядження №204-р Луганська область (зокрема м. Лисичанськ), з якої у 2015 році евакуювалась позивач, включена до переліку адміністративно-територіальних одиниць, на території яких платникам єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, які перебувають на обліку на відповідній території, може надаватися допомога в рамках Програми «єПідтримка».

У той же час, Одеська область, до якої позивачка перемістилась у 2015 році, а потім за її твердженням повторно після 24.02.2022 року, також включена до переліку адміністративно-територіальних одиниць, на території яких платникам єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, які перебувають на обліку на відповідній території, може надаватися допомога в рамках Програми «єПідтримка».

Враховуючи вищевикладене, оскільки позивач перемістилась з території, яка відповідає двом умовам, визначеним п. 2 Порядку №332, зокрема, на вказаній території проводяться бойові дії та остання визначена в переліку, затвердженому розпорядженням № 204-р, то ОСОБА_1 , на думку суду, належить до кола осіб, що мають право на допомогу на проживання відповідно до Порядку №332, оскільки вона не підпадає під виключення, за якого таким особам допомога на проживання не надається.

Суд при вирішенні справи також виходить із того, що зазначене рішення Управління соціального захисту населення у Приморському районі м. Одеси Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради є актом індивідуальної дії.

На думку суду правовий акт індивідуальної дії - це виданий суб`єктом владних повноважень документ, прийнятий із метою реалізації положень нормативно-правового акту (актів) щодо конкретної життєвої ситуації, який не містить загальнообов`язкових правил поведінки та стосується прав і обов`язків лише чітко визначеного суб`єкта (суб`єктів), якому (яким) він адресований.

Головною рисою такого акту є його конкретність, а саме: чітке формулювання конкретних юридичних волевиявлень суб`єктами адміністративного права, які видають такі акти; розв`язання за їх допомогою конкретних питань, що виникають у сфері державного управління; чітка визначеність адресата, конкретної особи або осіб; виникнення конкретних адміністративно-правових обов`язків, обумовлених цими актами; при цьому за умов відповідності такого акту нормам чинного законодавства.

Як вбачається з рішення Управління соціального захисту населення у Приморському районі м. Одеси Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради №658027 від 19.04.2022 року, вказаний спірний акт містить лише загальні посилання на пункти 2 та 3 Порядку №332 від 20.03.2022 року, без конкретизації висновків суб`єкта владних повноважень з урахуваннях фактичних обставин по даній справі, що стосуються позивача.

Крім того, як вбачається з відзиву на адміністративний позов, Департамент праці та соціальної політики Одеської міської ради вважає, що позивач не залишала місце свого фактичного проживання/перебування (м. Одеса) після отримання статусу внутрішньо переміщеної особи у 2015 році, що свідчить про те, що обставинам переміщення ОСОБА_1 Управлінням соціального захисту населення у Приморському районі м.Одеси взагалі не було надано будь-якої оцінки.

За таких умов оскаржуване рішення контролюючого органу не відповідає критеріям чіткості та зрозумілості акту індивідуальної дії, та породжує його неоднозначне трактування, що в свою чергу впливає на можливість реалізації права або обов`язків особи при виконанні юридичного волевиявлення суб`єкта владних повноважень.

Зазначений висновок суду узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), рішення якого відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року є джерелом права.

У рішенні від 13 грудня 2001 року у справі «Церква Бесарабської Митрополії проти Молдови» ЄСПЛ зазначив, що закон має бути доступним та передбачуваним, тобто вираженим з достатньою точністю, щоб дати змогу особі в разі необхідності регулювати його положеннями свою поведінку.

За таких умов суд доходить висновку, що оскаржуване рішення Управління соціального захисту населення у Приморському районі м. Одеси Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради №658027 від 19.04.2022 року є невмотивованим, необґрунтованим та таким, що не враховує всі фактичні обставини, що існували на час прийняття спірного рішення, а тому, на думку суду, воно є таким, що підлягає скасуванню, а позовні вимоги в цій частині задоволенню.

Суд також зазначає, що адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - ключовим завданням якого є здійснення правосуддя.

Відповідно до ч. 4 ст. 245 КАС України, у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, і давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, що належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.

З огляду на встановлені обставини у справі №420/13180/23 суд доходить висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог зобов`язального характеру та необхідності зобов`язання Управління соціального захисту населення у Приморському районі м. Одеси Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 14.04.2022 року про призначення їй допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам, у відповідності із процедурою, передбаченою чинним законодавством, з урахуванням всіх фактичних обставин у справі та правової оцінки, наданої судом у рішенні.

В задоволенні позовних вимог зобовязального характеру в іншій частині слід відмовити з підстав, викладених вище.

Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивачем за подання позовної заяви було сплачено судовий збір, що підтверджується квитанцією про сплату судового збору.

Враховуючи наявність підстав для задоволення основної позовної вимоги позивача у повному обсязі, суд вважає необхідним стягнути на користь позивача суму сплаченого ним судового збору у розмірі 1 073,60 грн. з Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Згідно зі ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Керуючись вимогами ст.ст. 2, 6-11, 12, 77, 90, 241-246, 255, 257, 258, 262, 291, 293, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ :

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 ) до Управління соціального захисту населення у Приморському районі м. Одеси Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради (65058, м.Одеса, вул. Маршала Говорова, 7), Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради (65074, м. Одеса, вул. Косовська, 2Д) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Управління соціального захисту населення у Приморському районі м. Одеси Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради №658027 від 19.04.2022 року.

Зобов`язати Управління соціального захисту населення у Приморському районі м.Одеси Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 14.04.2022 року про призначення їй допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам, у відповідності із процедурою, передбаченою чинним законодавством, з урахуванням всіх фактичних обставин у справі та правової оцінки, наданої судом у рішенні.

В задовленні позовних вимог в іншій частині відмовити.

Стягнути з Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 суму сплаченого позивачем судового збору за подання адміністративного позову у розмірі 1 073,60 грн.

Рішення суду може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду в порядку та строки, встановлені статтями 293, 295 КАС України.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Суддя О.В. Білостоцький