Справа № 161/24/24
Суддя: Гринь О. М.
Дата ухвалення: 2024-01-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 161/24/24
Провадження № 2-а/161/37/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 січня 2024 року м. Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого - судді Гриня О. М.,

за участю секретаря судового засідання Жежерун Д. А..,

представника позивача адвоката Сорокопуда М. О.,

представника відповідача Гудкової М. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні залі суду в місті Луцьку адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління державної міграційної служби України у Волинській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове видворення з України,

ВСТАНОВИВ:

02 січня 2024 року до Луцького міськрайонного суду Волинської області надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління державної міграційної служби України у Волинській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове видворення з України.

Вимоги позову обґрунтовано тим, що рішенням начальника ВОЗНМРВ УДМС України у Волинській області від 18 грудня 2023 року громадянина росії ОСОБА_1 ухвалено примусово видворити за межі України. Вказане рішення суб`єкта владних повноважень мотивоване тим, що ОСОБА_1 не виконав у встановлений строк рішення Турійського сектору УДМС України у Волинській області про примусове повернення до країни походження або третьої країни, тривалий час нелегально перебуває на території України, порушуючи міграційне законодавство. Позивач підтверджує, що він перебуває на території України незаконно, однак він не може повернутись до росії. ОСОБА_1 вказує, що він народився у Волинській області України, Україна його батьківщина. На теперішній час він проживає в с. Торговище Ковельського району Волинської області, де проживають також його батьки похилого віку, потребуючи його догляду. Інших осіб, які б могли здійснювати догляд його батьків немає, адже рідний брат позивача наразі мобілізований та перебуває у складі Збройних Сил України. ОСОБА_1 легально прибув в Україну 25 листопада 2021 року та законно перебував в Україні до 24 лютого 2022 року, тобто до повномасштабного військового вторгнення росії на територію України. Після 24 лютого 2022 року ОСОБА_1 з поважних причин не міг залишити Україну та виконати рішення Турійського сектору УДМС України у Волинській області про примусове повернення до країни походження. Позивач висловлює побоювання щодо свого повернення в росію, оскільки вважає, що там його життю та здоров`ю загрожуватиме небезпека за ознаками національності, політичних переконань. Внаслідок того, що він є уродженцем Волині, його рідний брат наразі перебуває в складі Збройних Сил України та воює проти росії позивач вважає, що в росії до нього можуть застосовуватись репресії, його можуть мобілізувати та змусити воювати проти Збройних Сил України. Зобов`язуючи ОСОБА_1 повернутись в росію, суб`єкт владних повноважень залишив поза увагою той факт, що дипломатичні відносити між Україною та росією розірвано, будь-якого сполучення між країнами немає.

На підставі наведеного ОСОБА_1 просить суд визнати протиправним та скасувати рішення начальника ВОЗНМРВ УДМС України у Волинській області М. Поліщука від 18 грудня 2023 року, затвердженого першим заступником начальника УДМС України у Волинській області О. Пахолюком, про примусове видворення з України громадянина росії ОСОБА_1 .

Ухвалою судді від 03 січня 2024 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у цій справі.

10 січня 2024 року від представника відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву. Заперечуючи вимоги позову, представник відповідача зазначає, що ОСОБА_1 прибув в Україну 25 листопада 2021 року у приватних справах, після закінчення дозволеного строку перебування позивач з України не виїхав, а тому 14 червня 2022 року Турійським сектором УМДС у Волинській області прийнято рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни громадянина російської федерації ОСОБА_1 . Зі змістом цього рішення позивач був належним чином ознайомлений, йому було роз`яснено наслідки невиконання рішення та порядок його оскарження. Позивач зобов`язався покинути територію України не пізніше 08 липня 2022 року. Вказане рішення позивач не оскаржував, однак і не виконав його без поважних причин, хоча усвідомлював, що він порушує законодавство України. Крім того, ОСОБА_1 не звертався до компетентних органів держави Україна з метою легалізації свого перебування на території України. 18 грудня 2023 року ОСОБА_1 був виявлений та затриманий о 10:20 18 грудня 2023 року. Оскільки позивач не виконав рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни від 14 червня 2022 року, то уповноваженими працівниками УДМС у Волинській області 18 грудня 2023 року прийнято оскаржуване рішення. Чинним законодавством не передбачено виключень із загальних для всіх іноземців правил перебування на території України. Наявність у позивача батьків похилого віку не звільняє його від обов`язку дотримуватись міграційного законодавства України. Також позивач не надав жодного доказу на підтвердження наявності в нього будь-яких обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань в разі повернення до країни походження. Позивач може виїхати до будь-якої іншої країни, не повертаючись в росію. Станом на день звернення до суду з цим позовом ОСОБА_1 не звертався до компетентних органів із заявою про надання йому статусу біженця або статусу особи, яка потребує додаткового захисту. Враховуючи мотиви відзиву, представник відповідача просить в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Статтею 288 КАС України визначено особливості провадження у справах за адміністративними позовами з приводу примусового повернення чи примусового видворення іноземців або осіб без громадянства за межі території України.

Позовні заяви іноземців та осіб без громадянства щодо оскарження рішень про їх примусове повернення в країну походження або третю країну чи їх примусове видворення за межі України подаються до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальних органів чи підрозділів, органу охорони державного кордону, органу Служби безпеки України або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні (ч.1 ст. 288 КАС України).

Адміністративні справи, визначені цією статтею, розглядаються судом за обов`язкової участі сторін у десятиденний строк з дня подання позовної заяви (ч. 2 ст. 288 КАС України).

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні 10 січня 2024 року позовні вимоги підтримав з підстав, зазначених у позові, просив його задовольнити.

Представник позивача адвокат Сорокопуд М. О. в судових засіданнях позов підтримав в повному обсязі, додатково суду повідомив, що ОСОБА_1 в установленому законом порядку звернувся до Управління державної міграційної служби України у Волинській області із заявою про надання йому статусу біженця, а також, що з 25 лютого 2022 року звертався в усному порядку до Управління державної міграційної служби України у Волинській області для отримання права постійного проживання на території України проте йому відмовлено з тих підстав, що не працювали відповідні реєстри Державної міграційної служби України.

Представник відповідача Гудкова М. С. у судовому засіданні просила в задоволенні позову відмовити з підстав, які зазначені у відзиві на позовну заяву.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши письмові докази по справі, суд дійшов таких висновків.

Суд установив, що позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином російської федерації, що підтверджено копією паспорта громадянина російської федерації № 72 8289254 (а. с. 8).

ОСОБА_1 прибув в Україну 25 листопада 2021 року через КПП «Доманове» та з цього часу не покидав територію України.

Установлено, що 14 червня 2022 року Турійським сектором УМДС у Волинській області прийнято рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни громадянина російської федерації ОСОБА_1 . Вказане рішення мотивовано тим, що після закінчення дозволеного строку перебування ОСОБА_1 не виїхав з України, до територіальних підрозділів УДМС у Волинській області з питань продовження строку тимчасового перебування, оформлення дозволу на імміграцію, посвідки на постійне проживання та тимчасове місце проживання не звертався. Доказів про своє законне перебування в Україні ОСОБА_1 не надав. Таким чином, 14 червня 2022 року Турійським сектором УМДС у Волинській області прийнято рішення, яким ОСОБА_1 зобов`язано покинути територію України до 08 липня 2022 року (а .с. 9-10).

Суд ураховує, що ОСОБА_1 власним підписом 14 червня 2022 року засвідчив те, що він копію зазначеного рішення отримав та зобов`язався покинути територію України не пізніше 08 липня 2022 року, а також його було ознайомлено з вимогами ст. 30 ЗУ «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» щодо видворення у примусовому порядку у разі ухилення від виїзду за межі України у визначений строк та роз`яснено позивачу, що рішення про примусове повернення може бути оскаржене в суді.

Рішенням начальника ВОЗНМРВ УДМС України у Волинській області від 18 грудня 2023 року громадянина росії ОСОБА_1 ухвалено примусово видворити за межі України. Вказане рішення суб`єкта владних повноважень мотивоване тим, що ОСОБА_1 не виконав у встановлений строк рішення Турійського сектору УДМС України у Волинській області про примусове повернення до країни походження або третьої країни, тривалий час нелегально перебуває на території України, порушуючи міграційне законодавство.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

В силу вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно положень п.п. 1, 2, 3 Положення про Державну міграційну службу України (далі - Положення), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 360 від 20.08.2014 року, Державна міграційна служба України (ДМС) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів. ДМС у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства. Основними завданнями ДМС є, зокрема, реалізація державної політики у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Із матеріалів справи вбачається, що позивач не оскаржував рішення про його примусове повернення від 14 червня 2022 року та не звертався до компетентних органів держави Україна з метою легалізації свого перебування на території України, хоча усвідомлював, що він порушує законодавство України. В подальшому у зв`язку із невиконанням в добровільному порядку вказаного рішення УДМС у Волинській області звернулося до Луцького міськрайонного суду Волинської області з позовною заявою про затримання особи, громадянина рф ОСОБА_1 з метою забезпечення його примусового видворення за межі України, рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області позовні вимоги УДМС у Волинській області від 19 грудня 2023 року було задоволено, вирішено затримати громадянина рф ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з метою забезпечення примусового видворення за межі території України з поміщенням його до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні на строк до 1 (одного) місяця.

Суд не бере до уваги твердження сторони позивача про те, що ОСОБА_1 з 25 лютого 2022 року звертався в усному порядку до Управління державної міграційної служби України у Волинській області для отримання права постійного проживання на території України, проте йому відмовлено з тих підстав, що не працювали відповідні реєстри Державної міграційної служби України, оскільки такі твердження не підтвердженні жодним доказом.

Згідно ч. 3 ст. 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Відповідно до положень ст. 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», 10) іноземці та особи без громадянства, які тимчасово проживають в Україні, - іноземці та особи без громадянства, які отримали посвідку на тимчасове проживання, або якщо строк їх тимчасового проживання на території України продовжено в установленому порядку, якщо інше не встановлено законом; 14) нелегальний мігрант - іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.

Відповідно до положень ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство України з прикордонних питань про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення. Рішення про примусове повернення може бути оскаржено до суду. Іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення. 6. Контроль за правильним і своєчасним виконанням рішення про примусове повернення іноземця або особи без громадянства здійснюється органом, що його прийняв.

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальні органи та територіальні підрозділи, органи охорони державного кордону або органи Служби безпеки України можуть приймати рішення про примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, якщо такі особи затримані за незаконне перетинання (спробу незаконного перетинання) державного кордону України або є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятиметься від виконання рішення про примусове повернення, або якщо така особа не виконала у встановлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення, а також в інших передбачених законом випадках. Рішення про примусове видворення іноземців та осіб без громадянства може бути оскаржено в порядку, передбаченому законом.

Отже, передумовою для прийняття рішення про примусове видворення, в контексті конкретної ситуації, є наявність чинного рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни та встановлення обставини про те, що іноземець не виконав у встановлений строк рішення про примусове повернення, тобто не виїхав з території України без поважних причин.

У даному випадку судом не встановлено наявності поважних причин невиконання позивачем рішення про примусове повернення від 14 червня 2022 року у строк до 08 липня 2022 року.

На переконання суду, наявність у позивача батьків похилого віку, які проживають в Україні, не є поважною причиною невиконання рішення про примусове повернення. При цьому суд відхиляє аргументи позивача про те, що він не може покинути батьків, оскільки вони потребують постійного стороннього догляду. На підтвердження потреби його батьків в постійному сторонньому догляді позивач надає копію акту жителів с. Торговище від 02 січня 2024 року. Суд не приймає в якості доказу вказаний акт, оскільки приватні особи (жителі громади) не наділені повноваженнями (з юридичної точки зору) обстежувати умови проживання та надавати свої висновки щодо потреби певних осіб постійного стороннього догляду.

Також суд не приймає в якості доказу довідку Перевалівського старостинського округу Ковельського району Волинської області від 03 січня 2024 року, яка видана на підставі вищевказаного акту.

Відповідно до ч. 2 ст. 74 КАС України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Перебування брата позивача на військовій службі за мобілізацією також не може свідчити про поважність причин невиконання рішення про примусове повернення від 14 червня 2022 року. З копії довідки ВЧ НОМЕР_1 від 03 січня 2024 року вбачається, що солдат ОСОБА_2 призваний за мобілізацією та перебуває на військовій службі з 20 липня 2022 року. З наведеного слідує, що брат позивача призваний на військову службу після закінчення строку, встановленого рішенням Турійського сектору УМДС у Волинській від 14 червня 2022 року, яким ОСОБА_1 зобов`язано покинути територію України до 08 липня 2022 року.

Побоювання позивача з приводу повернення до рф суд до уваги не приймає, оскільки вони не підтверджені доказами, окрім того, позивач мав можливість виїхати до будь-якої іншої країни, а не до рф, і у встановленому законодавством України порядку повернутись до України, адже рішенням про примусове повернення не встановлено заборони йому в`їзду в Україну.

За змістом ст. 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» , іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн: де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань; де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання; де їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя; де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.

Суд не приймає до уваги твердження сторони позивача про те, що на нього мають розповсюджуватись положення ст. 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», оскільки при застосування норм вказаної статті закону необхідним є встановлення зазначених у ній обставин стосовно конкретної людини, тобто позивача у справі, і позивач не звільняється від доказування наявності таких обставин саме щодо нього.

Обставини зазначені у ст. 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», і зокрема ті, на які посилається позивач, у даному випадку мають індивідуальний характер, а позивачем не доведено, що він, до прикладу, має публічну антиросійську позицію щодо агресії рф проти України, висвітлював цю позицію у будь-яких соціальних мережах чи розповсюджував її будь-яким іншим способом, і така позиція позивача із цього приводу відома чи реально може бути відома державним, правоохоронним органам росії та/або громадянам росії, що в свою чергу вказувало б на наявність реальної небезпеки незаконного переслідування позивача на території рф.

Крім того, рішення про примусове видворення передбачає не обов`язково повернення до країни походження/громадянської приналежності, а й до будь-якої третьої країни, якщо позивач має побоювання за свою безпеку та можливість мобілізації.

Ураховуючи всі встановлені судом обставини та з огляду на наведені положення чинного законодавства України суд дійшов висновку, що рішення про примусове видворення прийняте відповідачем в межах своїх повноважень, у спосіб встановлений законом, рішення є законним, мотивованим та обґрунтованим, а тому не підлягає скасуванню і відповідно підстав для задоволення позову не вбачається.

Відповідачем було прийнято рішення про примусове повернення позивача, яке є чинним і яке позивач не виконав без поважних причин, що і стало підставою для ухвалення відповідачем рішення про примусове видворення.

Враховуючи вищевикладене та встановленні обставини справи, оцінюючи в сукупності наявні у справі докази, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову.

Судові витрати на професійну правничу допомогу слід залишити за позивачем.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 19 Конституції України, ст.ст. 77, 241-246, 250, 251, 255, 288, 295, 297 КАС України, суд

У Х В А Л И В :

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України у Волинській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове видворення з України від 18 грудня 2023 року.

Рішення може бути оскаржене до Восьмого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата складення повного рішення суду 15 січня 2024 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області О. М. Гринь