Справа № 120/341/24
Суддя: Слободонюк Михайло Васильович
Дата ухвалення: 2024-01-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі

м. Вінниця

12 січня 2024 р. Справа № 120/341/24

Суддя Вінницького окружного адміністративного суду Слободонюк Михайло Васильович, розглянувши матеріали позовної заяви за позовом ОСОБА_1 до Вінницької міської ради про визнання протиправним та скасування рішення і зобов`язання укладення договору

ВСТАНОВИВ:

09.01.2024 до Вінницького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Вінницької міської ради, за вимогами якої позивач просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Вінницької міської ради від 27.10.2023 за № 1945;

- зобов`язати керівника Вінницької міської ради укласти із позивачем договір купівлі земельної ділянки загальною площею 2,3508 га, кадастровий номер :01:059:0040, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Заявлені позовні вимоги обґрунтовані тим, що між ТОВ «Владімір Сервіс» та Вінницькою міською радою у 2008 році було укладено договір оренди земельної ділянки загальною площею 2,3508 га, кадастровий номер :01:059:0040, яка розташована по АДРЕСА_2 , строк якого закінчився 31.08.2020.

В той же час на зазначеній земельній ділянці розташоване нерухоме майно, яке складається з нежитлових будівель та споруд загальною площею 2463,7 кв.м., що належить позивачу на праві приватної власності.

Позивач зазначає, що після закінчення строку оренди вказаної земельної ділянки з ТОВ «Владімір Сервіс» 14.09.2020 він звернувся до Вінницької міської ради із заявою про надання вже йому в оренду цієї земельної ділянки враховуючи розміщення на ній нерухомого майна, власником якого він являється. Проте міська рада вказане звернення протягом тривалого часу не розглядала.

У зв`язку з цим він подав відповідачу нову заяву, в якій просив передати йому у власність шляхом продажу спірної земельної ділянки.

Проте, рішенням Вінницької міської ради від 27.10.2023 № 1945 йому відмовлено у передачі у власність цієї земельної ділянки. Натомість вирішено передати в оренду таку земельну ділянку строком на 1 рік.

Позивач з посиланням на положення ст. 120 Земельного Кодексу України та ст. 377 Цивільного кодексу України, а також зважаючи на те, що на спірній земельній ділянці розташоване належне йому на праві власності нерухоме майно вважає, що відповідачем неправомірно відмовлено йому у продажі цієї земельної ділянки та безпідставно прийнято рішення про укладення із ним договору оренди строком на 1 рік.

Відтак, вважаючи, що відповідачем порушено його право на набуття у власність земельної ділянки, на якій розміщене належне йому нерухоме майно, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, зокрема, чи немає підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви або відмови у відкритті провадження в адміністративній справі.

Визначаючись щодо належності розгляду даної позовної заяви за правилами адміністративного судочинства, суд враховує наступне.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 20 липня 2006 року у справі "Сокуренко і Стригун проти України" зазначає, що фраза "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін "суд, встановлений законом" у п. 1 ст. 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з … питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів". Європейський суд дійшов висновку, що національний суд не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом, і, таким чином, не міг вважатися судом, "встановленим законом".

Отже, поняття "суду, встановленого законом" зводиться не лише до правової основи самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад спірних правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Статтею 5 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) установлено право на судовий захист і передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

У відповідності до статті 2 КАС завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Справою адміністративної юрисдикції у розумінні пункту 1 частини першої статті 4 КАС є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 4 КАС публічно-правовий спір - спір, у якому:

хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або

хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або

хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

За правилами пункту 1 частини першої статті 19 КАС юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Ужитий у цій процесуальній нормі термін "суб`єкт владних повноважень" означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 4 КАС).

Як зазначає Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 23.01.2019 року у справі №822/160/16, помилковим є поширення юрисдикції адміністративних судів на усі спори, стороною яких є суб`єкт владних повноважень, адже визначальною ознакою для правильного вирішення спору є характер правовідносин, у яких виник спір. Згідно правової позиції Верховного Суду публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин (Постанова Верховного Суду від 04.09.2018 № 826/1934/17).

Водночас приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило, майнового приватного права чи інтересу, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії чи рішення суб`єкта владних повноважень.

Як убачається зі змісту позовних вимог та викладених у позовній заяві обставин, позивач звернувся до адміністративного суду з позовом, направленим виключно на поновлення порушеного, на його думку, права володіти земельною ділянкою (наявністю перешкод для набуття у власність земельної ділянки), на якій знаходиться належне йому на праві власності нерухоме майно - нежитлові будівлі та споруди розташовані по АДРЕСА_1 .

При цьому підставою для звернення до суду з даним позовом (як про те зазначено у позовній заяві) стало те, що спірним рішенням Вінницької міської ради № 1945 від 27.10.2023 (додаток 4 до цього рішення) земельну ділянку площею 2,3508 га, кадастровий номер :01:059:0040, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 йому вирішено передати в оренду терміном на 1 рік, а не у власність шляхом її продажу.

Тобто, незалежно від того змісту позовних вимог, які заявлені позивачем у своїй позовній заяві, звернення позивача до суду в цьому випадку (а саме суть, характер спору) фактично спрямоване на усунення перешкод у реалізації свого права на отримання у власність уже сформованої земельної ділянки, на якій розміщене належне йому нерухоме майно.

З огляду на викладене, суд вважає, що родовим предметом цього спору є поновлення цивільних прав позивача у сфері земельних відносин.

Наведене додатково підтверджується і наступною заявленою позивачем позовною вимогою зобов`язального характеру, за якою позивач просить зобов`язати Вінницьку міську раду укласти із ним договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки (тобто цивільний договір, спрямований на набуття цивільних прав).

При цьому Вінницька міська рада у спірних правовідносинах виступає в статусі власника земельної ділянки, тобто як сторони цивільно-правових відносин.

Згідно зі статтею 2 Земельного Кодексу України (далі - ЗК) земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею.

Відповідно до ст. 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема, розпорядження землями територіальних громад та надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

Відповідно до ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Порядок надання земельних ділянок у власність чи користування, наведений у ст. 123 ЗК України, передбачає, що рішення органів про надання земельних ділянок приймаються на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі: надання земельної ділянки зі зміною її цільового призначення; формування нової земельної ділянки (крім поділу та об`єднання).

Надання в користування земельної ділянки, яка зареєстрована в Державному земельному кадастрі відповідно до Закону України "Про Державний земельний кадастр" та право власності на яку зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, без зміни її меж та цільового призначення здійснюється без складення документації із землеустрою.

Особливість цієї справи полягає в тому, що своє право на отримання у власність (придбання) спірної земельної ділянки позивач пов`язує виключно із тим, що на такій земельній ділянці розміщене належне йому на праві власності нерухоме майно.

Так, згідно з абз. 1 ч. 2 ст. 134 ЗК України не підлягають продажу на конкурентних засадах (земельних торгах) земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них у разі: розташування на земельних ділянках об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд), що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб.

Таке положення законодавства спрямоване на забезпечення принципу цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований (слідування юридичної долі земельної ділянки долі нерухомості, що на ній розташована), закріплений у положеннях ст. 120 ЗК України та статті 377 ЦК України.

Зазначена правова позиція відображена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.07.2022 у справі N 910/5201/19.

Відповідно до ч. 1 ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці (крім земель державної, комунальної власності), право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача такого об`єкта без зміни її цільового призначення.

Аналогічні положення містить ст. 377 ЦК України, відповідно до якої до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.04.2019 у справі N 921/158/18 сформульовано таку правову позицію: "51. Згідно з принципом єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди (зміст якого розкривається, зокрема, як у статті 120 ЗК України та статті 377 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України)) особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття. 52. Отже, відповідно до зазначених правових норм власники споруди мають право на користування земельною ділянкою, на якій вона розташована."

За приписами ч. 9 ст. 79-1 ЗК України земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Як встановлено судом, спірна земельна ділянка площею 2,3508 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , є сформованою та має кадастровий номер :01:059:0040. Тобто така ділянка може бути об`єктом цивільних прав.

Оскаржуваним рішенням Вінницької міської ради від 27.10.2023 № 1945 (додаток 4) позивачу передано в оренду спірну земельну ділянку, на якій розташовані належні заявнику об`єкти нерухомого майна терміном на 1 рік для будівництва та обслуговування будівель торгівлі.

При цьому пунктом 2.3 додатку 4 до рішення міської ради від 27.10.2023 № 1945, відповідач у зв`язку з прийняттям п. 2 даного додатку та відчуженням об`єкту нерухомого майна, вирішив припинити попередній договір оренди цієї ж земельної ділянки від 06.06.2008р., який був укладений з Товариством з обмеженою відповідальністю «Владімір Сервіс».

Позивач зазначає, що таким рішенням міська рада фактично відмовила йому у передачі у власність спірної земельної ділянки шляхом її продажу. Відповідно, усі обґрунтування та підстави заявленого позову стосуються виключно дій та рішень відповідача в тій його частині, де міська рада, як орган місцевого самоврядування, діє як власник належної їй та уже сформованої земельної ділянки в сфері реалізації своїх прав як власника щодо розпорядження цією земельною ділянкою (тобто передачею її в оренду чи продажу).

А коло спірних відносин в цьому випадку охоплюється участю в ньому трьох суб`єктів: Вінницької міської ради як власника земельної ділянки, ТОВ «Владімір Сервіс» як попереднього землекористувача цієї ділянки, та з яким оспорюваним рішенням (п. 2.3 додатку 4 цього рішення) було припинено укладений договір оренди від 06.06.2008, та позивача ОСОБА_1 який претендує на набуття у власність такої ділянки з підстав, визначених ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України, та яку, як вказує позивач, всупереч його останньому бажанню було передано в оренду, а не у власність.

Більше того, як слідує із долучених до позовної заяви доказів, наразі Вінницькою міською радою на виконання оспорюваного рішення від 27.10.2023 № 1945 підготовлено та підписано договір оренди земельної ділянки площею 2,3508 га, розміщеної за адресою: АДРЕСА_1 . При цьому в якості додаткових підстав оформлення цього договору та й власне прийняття оскаржуваного рішення має місце посилання в тому числі й на постанову Вінницького апеляційного суду від 09.08.2023 по справі № 127/17359/22. Судом з`ясовано, що у згаданій вище справі № 127/17359/22, розглянутій в порядку цивільного судочинства, досліджувалось питання, яке пов`язувалось із не розглядом у встановленому чинним законодавством порядку і строки заяви потенційного орендаря (тобто ОСОБА_1 ) стосовно передачі йому в оренду земельної ділянки та укладення договору оренди земельної ділянки, на якій розміщене належне йому нерухоме майно.

Наведене лише додатково наводить суд на висновок, що оскаржуване рішення міської ради від 27.10.2023 № 1945 в тій частині, яка стосується позивача, прийняте органом місцевого самоврядування для досягнення мети врегулювання цивільних відносин щодо набуття права особи на земельну ділянку, хоча і не в той спосіб, який би бажав позивач (тобто не в спосіб купівлі цієї землі).

Отже, в цьому випадку оскаржуване рішення відповідача безпосередньо стосується майнових (цивільних) прав та інтересів позивача, і міська рада передаючи таким рішенням в оренду позивачу спірну земельну ділянку діяла саме як власник належного майна, а не як суб`єкт владних повноважень при виконання ним своїх владних (управлінських) функцій.

Даний спір не є спором щодо безоплатної приватизації земельної ділянки громадянином в межах норм, визначених земельним законодавством, де орган місцевого самоврядування фактично виконує функції держави щодо забезпечення прав громадян на набуття у власність землі (процедура якої передбачена положеннями ст. 118 ЗК України), та в таких випадках міська рада діє як суб`єкт владних повноважень.

Натомість існуючі у цій справі спірні правовідносини, що стосуються набуття у власність (користування) земельної ділянки, в тому числі і її продажу із підстав розміщення на такій земельній ділянці об`єктів нерухомого майна, належних позивачу на праві власності, вочевидь мають характер цивільних відносин та спрямовані на захист саме майнового інтересу позивача. Тим більше, і наступна заявлена позивачем у цьому позові похідна позовна вимога щодо зобов`язання відповідача укласти з позивачем договір купівлі-продажу земельної ділянки є прямим підтвердження приватноправового характеру даного спору.

Тобто, навіть орієнтуючись на заявлену в цьому позові позовну вимогу зобов`язального характеру можна беззаперечно зазначити, що така вимога є способом захисту цивільного права в межах цивільного судочинства, оскільки як договір оренди земельної ділянки, так і договір її купівлі-продажу (про спонукання до укладення якого заявлена вимога) є цивільно-правовими договорами, а не адміністративними.

Тому, незважаючи на те, оскаржуваним рішенням Вінницької міської ради від 27.10.2023 № 1945 вирішено значну кількість питань різного правового характеру, проте виходячи з положень ч. 6 ст. 21 КАС України об`єднання в одне провадження кількох вимог, які належать розглядати в порядку різного судочинства не допускається.

За таких обставин та виходячи саме з суті та характеру даного спору і заявлених у своїй сукупності двох позовних вимог суд вважає цей спір таким, що має цивільно-правовий характер, спрямований на захист цивільного права у спосіб спонукання відповідача до передачі у власність позивачу земельної ділянки шляхом продажу та укладення договору її купівлі-продажу.

Як вже наголошувалось судом вище, згідно ст. 2 ЗК України земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею.

Стаття 152 ЗК визначає такі шляхи захисту прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Відповідно до частин першої, третьої, п`ятої статті 158 ЗК земельні спори вирішуються судами, органами місцевого самоврядування та центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах. У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, спір вирішується судом.

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За правилами частини першої статті 19 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді, і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Статтею 16 ЦК передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, (…), їхніх посадових і службових осіб.

Згідно із частиною першою статті 21 ЦК суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, (…), якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Таким чином, визнання незаконними рішень суб`єкта владних повноважень (органу місцевого самоврядування) може бути способом захисту цивільного права або інтересу.

Отже, якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, спричинених неправомірними, на думку особи, рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язаний з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 16.01.2023 у справі № 500/3487/20, де суд касаційної інстанції за подібних обставин справи дійшов висновку про те, спір щодо оскарження рішення міської ради є спором про цивільне право, а тому має розглядатися в порядку цивільного (господарського) судочинства.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 24 лютого 2015 року у справі N 21-34а15, у разі прийняття суб`єктом владних повноважень рішення про передачу земельних ділянок у власність чи оренду подальше оспорювання правомірності набуття фізичною чи юридичною особою спірної земельної ділянки має вирішуватися у порядку цивільної (господарської) юрисдикції, оскільки виникає спір про право цивільне.

Така ж правова позиція неодноразово висловлювалася Верховним Судом, зокрема у постанові від 27 лютого 2020 року у справі N 520/16647/16-а.

Зважаючи на викладене, суд доходить висновку, що дана справа не підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства, оскільки суть спірних правовідносин зводиться до поновлення позивачем свого порушеного цивільного права на набуття у власність земельної ділянки, на якій розміщене належне йому на праві власності нерухоме майно та спонукання відповідача до укладення цивільно-правового договору.

Положенням пункту 1 частини першої статті 170 КАС України визначено, що суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

За таких обставин, оскільки даний спір не належить до розгляду в порядку адміністративного судочинства, а тому у відкритті провадження в адміністративній справі необхідно відмовити.

При цьому на виконання вимог ч. 6 ст. 170 КАС України суд роз`яснює позивачу, що зважаючи на характер спірних правовідносин, вказаний спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Керуючись статтями 2, 4, 19, 21, 170, 248 КАС України,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Вінницької міської ради про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання укладення договору.

Копію ухвали невідкладно надіслати особі, яка подала позовну заяву, разом із позовною заявою та усіма доданими до неї матеріалами.

Ухвала суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 256 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її підписання. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя Слободонюк Михайло Васильович