Справа № 380/21331/23
Суддя: Мричко Наталія Іванівна
Дата ухвалення: 2024-01-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 січня 2024 рокумісто Львів

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Мричко Н.І., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Східницької селищної ради Львівської області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,-

встановив:

до Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_1 , місце фактичного проживання: АДРЕСА_1 (далі позивач) до Виконавчого комітету Східницької селищної ради Львівської області , місцезнаходження: 82391, Львівська обл., Дрогобицький р-н, смт Східниця, вул.Золота баня, буд. 3 (далі відповідач), в якій позивач просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення Виконавчого комітету Східницької селищної ради Львівської області від 10.08.2023 № 100 щодо відмови ОСОБА_1 в наданні статусу особи, яка проживає на території населеного пункту, якому надано статус гірського;

- зобов`язати Виконавчий комітет Східницької селищної ради Львівської області надати ОСОБА_1 статус особи, яка проживає на території населеного пункту, якому надано статус гірського та видати посвідчення громадянки, яка проживає на території населеного пункту, якому в установленому порядку надано статус гірського.

Ухвалою від 18.09.2023 відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними у справі матеріалами.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оскільки позивач проживає більше шести місяців у гірському населеному пункті, яким є смт Східниця, то таке проживання слід вважати постійним, а тому наявні підстави для видачі відповідного посвідчення. Відтак відповідач прийняв протиправне рішення щодо відмови позивачу в наданні статусу особи, яка проживає на території населеного пункту, якому надано статус гірського.

Представник відповідача подав до суду відзив на позовну заяву, в якому проти позовних вимог заперечив. Відзив обґрунтований тим, що у пункті Положення про порядок видачі посвідчення громадянина, який проживає, працює (навчається) на території гірського населеного пункту серед переліку осіб, які мають право на отримання посвідчення, внутрішньо переміщені особи відсутні. Місцем постійного проживання внутрішньо переміщених осіб є покинуте постійне місце проживання, а довідка про взяття на облік містить відомості про фактичне місце проживання внутрішньо переміщеної особи. Закон України Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб не містить положень про постійний характер проживання внутрішньо переміщених осіб за місцем взяття на облік.

Частиною п`ятою статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) передбачено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

З клопотаннями про розгляд справи у судовому засіданні сторони у справі не звертались.

Дослідивши матеріали справи на підтвердження й спростування заявлених позовних вимог в їх сукупності, надавши їм юридичну оцінку, суд встановив таке.

Згідно з довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 08.04.2022 №1313- позивач є внутрішньо переміщеною особою. У цій довідці зазначено зареєстроване місце проживання позивача: АДРЕСА_2 , а також фактичне місце проживання/перебування: АДРЕСА_1 .

Позивач звернулася до відповідача із заявою про надання статусу особи, що постійно проживає на території населеного пункту, якому надано статус гірського.

За результатами розгляду поданої позивачем заяви та долучених до неї документів відповідач прийняв рішення від 10.08.2023 № 100, яким відмовив у наданні позивачу (зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ) статусу особи, яка проживає на території населеного пункту, якому надано статус гірського.

Вважаючи вказане рішення протиправним, позивач звернулася з цим позовом до суду.

При вирішенні спору по суті суд виходив з такого.

Закон України Про статус гірських населених пунктів в Україні від 15.02.1995 №56/95-ВР (далі Закон України № 56/95-ВР) встановлює критерії, за якими населені пункти набувають статусу гірських, визначає основні засади державної політики щодо розвитку гірських населених пунктів та гарантії соціального захисту громадян, що у них проживають, працюють або навчаються.

Відповідно до частини першої статті 5 Закону України № 56/95-ВР статус особи, яка проживає і працює (навчається) на території населеного пункту, якому надано статус гірського, надається громадянам, що постійно проживають, постійно працюють або навчаються на денних відділеннях навчальних закладів у цьому населеному пункті, про що громадянам виконавчим органом відповідної місцевої ради видається посвідчення встановленого зразка.

Суд вказує на те, що сторонами не оспорюється факт надання населеному пункту смт Східниця статусу гірського.

Положення про порядок видачі посвідчення громадянина, який проживає, працює (навчається) на території гірського населеного пункту, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 19.03.1996 № 345 (далі Положення №345).

Відповідно до пункту 4 Положення №345 посвідчення видаються громадянам відповідними місцевими державними адміністраціями та виконавчими органами місцевої ради.

Згідно з підпунктом а пункту 7 Положення №345 посвідчення видаються таким категоріям громадян: особам, які постійно проживають на території населених пунктів, яким надано статус гірських.

Як встановив суд, позивач заявляючи про те, що постійно проживає на території населеного пункту, якому надано статус гірського, звернулася до відповідача із заявою, в якій просила надати їй статус громадянина, який проживає на території гірського населеного пункту.

Суд звертає увагу позивача на зміст пункту 8 Положення №345, згідно з яким посвідчення видаються на підставі паспорта громадянина України, свідоцтва про народження (для осіб у віці до 16 років), посвідки на проживання в Україні (для іноземних громадян та осіб без громадянства), і таких документів: громадянам, які постійно проживають у гірському населеному пункті (у тому числі дітям),- довідки про постійне проживання у гірському населеному пункті, виданої уповноваженим органом.

Таким чином, позивач звертаючись до відповідача із заявою про надання посвідчення громадянина, який проживає на території гірського населеного пункту повинна була долучити, серед іншого, довідку про постійне проживання у гірському населеному пункті, яке видається уповноваженим органом.

Попри це, така довідка позивачу не видавалась, а тому вона не долучалась до заяви про видачу посвідчення. Вказаної обставини позивач не заперечила.

В контексті наведеного, суд критично оцінює покликання позивача на акт підтвердження факту проживання в смт Східниця, складений 12.08.2023 сусідами-свідками, адже такий не є довідкою, виданою уповноваженим органом.

Тобто позивач повинна була перед зверненням до відповідача із заявою про видачу посвідчення отримати довідку про постійне проживання у гірському населеному пункті, що є підставою для надання статусу громадянина, який проживає на території гірського населеного пункту у розумінні пункту 8 Положення №345.

Суд звертає увагу позивача на те, що довідка про постійне проживання у гірському населеному пункті не є тотожною довідці про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, оскільки довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи не визначає тривалість проживання позивача у гірському населеному пункті та не може слугувати підставою для видачі посвідчення громадянки, яка постійно проживає у гірському населеному пункті.

Зважаючи на викладене, суд погоджується із відмовою відповідача у наданні позивачу статусу особи, яка проживає на території населеного пункту, якому надано статус гірського, яка оформлена рішенням від 10.08.2023 № 100.

Згідно з частинами першою та другою статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод і практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Суд при розгляді справи враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів позивача), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Таким чином, суд вважає, що рішення відповідача від 10.08.2023 № 100 відповідає критеріям правомірності рішень суб`єктів владних повноважень, викладеним у частині другій статті 2 КАС України, а тому є правомірним та не підлягає скасуванню.

З огляду на відсутність підстав для задоволення основної позовної вимоги, похідна позовна вимога про зобов`язання відповідача надати позивачу статус особи, яка проживає на території населеного пункту, якому надано статус гірського та видати посвідчення громадянки, яка проживає на території населеного пункту, якому в установленому порядку надано статус гірського, не підлягає до задоволення.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України та частини третьої статті 2 КАС України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з вимогами статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити.

Відповідно до статті 139 КАС України судові витрати між сторонами не розподіляються.

Керуючись статтями 6, 9, 73-76, 242, 243, 244, 245 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Східницької селищної ради Львівської області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, - відмовити повністю.

Судові витрати між сторонами не розподіляються.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого Кодексом адміністративного судочинства України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення суду.

Суддя Мричко Н. І.