Справа № 160/28355/23
Суддя: Боженко Наталія Василівна
Дата ухвалення: 2024-01-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
31 жовтня 2023 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом зареєстровано позовну заяву ОСОБА_1 (далі позивач) до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (далі відповідач), яка надійшла в підсистемі «Електронний Суд», в якій просить суд:
- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного Фонду України у Дніпропетровській області щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах;
Позовна заява обґрунтована наступним. Позивач звернулася до відповідача із заявою про призначення пенсії, однак рішенням від 08.06.2023 року позивачу відмовлено у призначення пенсії з посиланням на недосягнення необхідного пенсійного віку та недостатність пільгового стажу. Позивач вважає вказане рішення таким, що суперечить рішенню Конституційного Суду України від 23.01.2020 року №1-р/2020 по справі 1-5/2018(746/15), яке є релевантним до обставин цієї справи виходячи з правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 21.04.2021 року по справі №360/3611/20. Так, вказаним рішенням Конституційного Суду України визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною) ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 року №1788-XII (далі Закон №1788-XII) зі змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року №213-VIII (далі Закон №213-VIII) та відновлено дію цією статті в редакції до внесення змін Законом №213-VIII. Водночас, стаття 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV (далі Закон №1058-IV) передбачає умови виходу на пенсію, що є тотожними статті 13 Закону №1788-XII в редакції до ухвалення рішення Конституційного Суду України від 23.01.2020 року №1-р/2020 по справі 1-5/2018(746/15). За такої невідповідності діючих норм законодавства необхідним є застосування тих правових положень, що є більш сприятливими для особи, тобто ст. 13 Закону №1058-IV в редакції рішення Конституційного Суду України від 23.01.2020 року №1-р/2020 по справі 1-5/2018(746/15), згідно з яким вихід на пенсію для категорії працівників, до якої належить позивач, допускається з 45 років (на противагу 50 років у ст. 114 Закону №1788-XII). Щодо пільгового стажу зазначає, що сукупна зайнятість на різних підприємствах на неповний робочий день утворює зайнятість на повний робочий день. Також вказує про завдання їй моральної шкоди протиправною поведінкою відповідача.
29 листопада 2023 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом зареєстровано відзив на позовну заяву, який надійшов від представника відповідача в підсистемі «Електронний Суд». Відповідач проти позовних вимог заперечує в повному обсязі та просить відмовити у їх задоволенні, зазначає, що пільговий стаж підтвердити немає можливості, оскільки відсутній документ про реорганізацію лікарні, яка видала уточнюючу довідку, відсутній перелік посад по Списку №1 до наказу про атестацію, а в уточнюючих довідках вказано про зайнятість на неповний робочий день. Щодо пенсійного віку зазначає, що спірне рішення прийнято згідно ст. 114 Закону №1058-IV, яка неконституційною не визнавалася. Щодо моральної шкоди посилається на її недоведеність.
08 грудня 2023 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом зареєстровано відповідь відзив, яка надійшла від представника позивача в підсистемі «Електронний Суд». Наводить судову практику щодо пенсійного віку, стосовно реорганізації лікарні посилається на оприлюднення цього правового акту в мережі «Інтернет». Також вказує, що перелік посад до наказу про атестацію відповідачу надавався, а також додано до позовної заяви. Щодо зайнятості на неповний день на різних підприємствах зазначає, що така зайнятість сукупно створює зайнятість на повний робочий день. Також звертає увагу, що відповідач мав повідомити про недостатність документів заявника, а не відмовляти у призначення пенсії. Щодо моральної шкоди посилається на обставини звернень до відповідача щодо призначення пенсії.
Згідно положень ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглянув справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними у ній матеріалами.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи.
В трудовій книжці позивача НОМЕР_2 дата заповнення 01.11.1997 року в наявності наступні записи:
12) 12.01.2011 року прийнята на посаду лікарем стажистом рентгенологом;
13) 25.06.2011 року переведена лікарем-рентгенологом;
14) 01.11.2011 року переведена на посаду лікаря рентгенолога рентгенологічного відділення консультативно-діагностичного відділення;
15) 27.12.2011 року на підставі рішення Дніпровської міської ради від 27.12.2011 року №196-10/VI змінено назву на Комунальний заклад «Дніпропетровське дванадцяте територіальне медичне об`єднання Дніпропетровської обласної ради. Атестація проведена. Підтверджене право на пільгове пенсійне забезпечення по Списку №1, наказ від 25.04.2013 року №1.
16) 01.10.2018 року звільнена за власним бажанням згідно ст. 38 Кодексу законів про працю України.
17) 11.10.2018 року Комунальний заклад «Дніпровська міська лікарня №12» Дніпровської міської ради. Прийнята на посаду лікаря рентгенолога рентгенологічного відділення КДВ;
19) 25.06.2019 року звільнена за власним бажанням ст. 38 Кодексу законів про працю України;
20) 01.07.2019 року ТОВ «Євро Сервіс Україна Дніпропетровськ». Прийнята на посаду лікар-рентгенолог. Постійно і безпосередньо протягом робочого дня знаходиться у сфері дії рентгенівського випромінювання. Дане робоче місце атестоване, підтверджено право на пільгове пенсійне забезпечення за Списком №1;
21) 02.10.2019 року дане робоче місце атестовано, підтверджено право на пільгове пенсійне забезпечення за Списком №1;
Згідно пільгової довідки ТОВ «ЄВРО СЕРВІС Україна» від 20.09.2022 року №87 позивач працювала за сумісництвом:
1. з 10.11.2014 року по 31.03.2017 року - повний робочий день (6 годин щодня) на посаді лікар-рентгенолог, знаходиться в зоні дії іонізуючого випромінювання, що передбачено Списком №1, розділ ХІХ, позиція 19, стаж роботи 2 роки 04 місяці 21 день;
2. з 01.04.2017 року по 31.12.2020 року - неповний робочий день (3 години щодня) на посаді лікар-рентгенолог, знаходиться в зоні дії іонізуючого випромінювання, що передбачено Списком №1, розділ ХІХ, позиція 19, стаж роботи 3 роки 08 місяці 30 день;
3. з 01.01.2021 року по теперішній час - неповний робочий день (1,5 годин щодня) на посаді лікар-рентгенолог, знаходиться в зоні дії іонізуючого випромінювання, що передбачено Списком №1, розділ ХІХ, позиція 19, стаж роботи 1 рік 08 місяці 19 день.
Згідно пільгової довідки КНП «Міська клінічна лікарня №16» ДМР від 12.10.2022 року №782/5 позивач працювала:
1. з 12.01.2011 року по 23.06.2011 рік повний робочий день лікарем-стажистом рентгенолога рентгенологічного відділення, виконувала обов`язку лікаря-рентгенолога рентгенологічного відділення, що передбачено Списком №1, розділ ХІХ, позиція 19, стаж роботи 0 років 5 місяців 11 днів;
2. з 24.06.2011 року по 09.11.2014 рік повний робочий день на посаді лікаря-рентгенолога рентгенологічного відділення, що передбачено Списком №1, розділ ХІХ, позиція 19, стаж роботи 3 роки 4 місяці 15 днів;
3. з 10.11.2014 року по 02.08.2016 рік неповний робочий день (3 години щодня) на посаді лікаря-рентгенолога рентгенологічного відділення, що передбачено Списком №1, розділ ХІХ, позиція 19, стаж роботи 1 рік 08 місяців 22 днів;
4. з 03.08.2016 року по 01.10.2018 року неповний робочий день (3 години щодня) на посаді лікаря-рентгенолога рентгенологічного відділення, що передбачено Списком №1, розділ ХІХ, позиція 19, стаж роботи 2 роки 01 місяць 28 днів;
5. з 11.10.2018 року по 25.04.2019 року неповний робочий день (3 години щодня) на посаді лікаря-рентгенолога рентгенологічного відділення, що передбачено Списком №1, розділ ХІХ, позиція 19, стаж роботи 0 років 6 місяців 14 днів;
6. з 01.10.2019 року по теперішній час неповний робочий день (3 години щодня) на посаді лікаря-рентгенолога рентгенологічного відділення, що передбачено Списком №1, розділ ХІХ, позиція 19, стаж роботи 3 роки 0 місяців 11 днів, за період по 12.10.2022 року.
19 жовтня 2022 року позивач звернулася до відповідача із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22.03.2023 року у справі №160/19304/22 визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо залишення без розгляду заяви ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком на пільгових умовах від 19.10.2022 р. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області прийняти до розгляду заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком на пільгових умовах від 19.10.2022 р.

Листом від 11.04.2023 року №15471-13708/А-01/8-0400/23 відповідач повідомив позивачу, що судове рішення у справі №160/19304/22 на виконання до відділу перерахунків пенсій №1 не надходило. Управління повернеться до розгляд питання щодо його виконання після отримання рішення суду, яке набрало законної сили.

На заяву представника позивача від 15.06.2023 року відповідач повідомив, що на виконання рішення суду у справі №160/19304/22 направляє рішення про відмову в призначення пенсії від 08.06.2023 року.

Рішенням відповідача від 08.06.2023 року №160/19304/22 позивачу відмовлено в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах. Зазначено, що загальний страховий стаж складає 24 роки 3 місяці 12 днів, пільговий стаж відсутній. Провести розрахунок пільгового стажу по Списку №1 не має можливості, оскільки:

1 відсутній документ про реорганізацію лікарні №12 (дані трудової книжки) в лікарню №16, яка видає уточнюючу довідку;

2 відсутній перелік посад по Списку №1 до Наказу про атестацію робочих місць від 20.04.2009 року №79-а;

3 в уточнюючих довідках від 12.10.2022 року №782/5, від 20.09.2022 року №87 зазначено про роботу неповного робочого дня.

Не погодившись з такою відмовою відповідача, позивач звернулась до суду з цією позовною заявою.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 114 Закону №1058-IV на пільгових умовах пенсія за віком призначається: працівникам, зайнятим повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 50 років і за наявності страхового стажу не менше 25 років у чоловіків, з них не менше 10 років на зазначених роботах, і не менше 20 років у жінок, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах.

Постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року №163 затверджено Перелік виробництв, цехів, професій і посад із шкідливими умовами праці, робота в яких дає право на скорочену тривалість робочого тижня (далі Перелік №163), згідно п. 38 якого робочий день 30 годин передбачено для працівників, які безпосередньо зайняті рентгенодіагностикою, флюорографією, на ротаційній рентгенотерапевтичній установці з візуальним контролем, а також на установках рентгеноспектрального, рентгеноструктурного аналізу, промислової рентгенографії та контролі растрів рентгенівських решіток.

Щодо зауваження про відсутність документу про реорганізацію лікарні №12 в лікарню №16.

Рішенням Дніпровської міської ради від 28.07.2021 року №89/9 вирішено реорганізувати, зокрема, КНП «Міська лікарня №12» Дніпровської міської ради з припиненням як юридичної особи шляхом приєднання до КНП «Міська клінічна лікарня №16» Дніпровської міської ради.

Вказаний правовий акт оприлюднено на офіційному веб-сайті Дніпровської міської ради за посиланням:https://dniprorada.gov.ua/upload/files/o_1fedgf6hi15th1judq551hc36rp3r.pdf.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 64 Закону №1058-IV виконавча дирекція Пенсійного фонду та її територіальні органи мають право отримувати безоплатно від органів державної влади, підприємств, установ і організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та господарювання і від фізичних осіб - підприємців відомості, пов`язані з нарахуванням, обчисленням та сплатою страхових внесків, а також інші відомості, необхідні для виконання ними функцій, передбачених цим Законом та іншими законами України

Згідно п. 1.8. Порядку №22-1 у разі якщо до заяви про призначення пенсії додані не всі необхідні документи, орган, що призначає пенсію, письмово повідомляє заявника про те, які документи необхідно подати додатково, про що в заяві про призначення пенсії робиться відповідний запис (у разі подання заяви через вебпортал або засобами Порталу Дія таке повідомлення надсилається особі через електронний кабінет користувача вебпорталу або засобами Порталу Дія). Якщо документи будуть подані не пізніше трьох місяців із дня повідомлення про необхідність подання додаткових документів, то днем звернення за призначенням пенсії вважається день прийняття заяви про призначення пенсії або дата реєстрації заяви на вебпорталі або засобами Порталу Дія.

Частиною 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України (п. 1); з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано (п. 2); обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії) (п. 3); добросовісно (п. 5); розсудливо (п. 6); пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія) (п. 8).

Суд зазначає, що попри наявність у відповідача повноважень як отримати правовий акт про реорганізацію лікарні безпосередньо від Дніпровської міської ради, так і письмово повідомити позивача про необхідність його надання, відповідач обрав найменш сприятливий для позивача варіант правової поведінки та відмовив йому в призначенні пенсії. В т.ч. з урахуванням оприлюднення відповідного правового акту.

Така правова поведінка відповідача є необґрунтованою та суперечить вимогам до його діяльності, в зв`язку з чим відповідне зауваження є безпідставним. В свою чергу в цій справі поза розумним сумнівом можна встановити обставину реорганізації відповідної лікарні, в т.ч. на підставі рішення Дніпровської міської ради від 28.07.2021 року №89/9, яке перебуває в публічному доступі на офіційному веб-сайті Дніпровської міської ради. В зв`язку з цим судом така обставина встановлена, а відповідна уточнююча довідка приймається як належний доказ на підтвердження пільгового стажу позивача.

Щодо зауваження про відсутність переліку посад по Списку №1 до наказу про атестацію робочих місць.

Позивачем стверджувалося, що цей перелік надавався відповідачу, надано його і разом з позовною заявою.

Суд підкреслює, що в цій справі відсутні підстави для правової оцінки поведінки відповідача з огляду на документи, які не були покладені в основу його рішення, адже така правова оцінка надається ретроспективно, тобто зважаючи на ті обставини, які існували у минулому на момент прийняття (вчення) оспорюваних рішення, дії чи допущення бездіяльності.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду від 26.11.2020 року у справі №200/2396/19-а.

Відповідно, первинно належить встановити обставину надання такого документа відповідачу.

Згідно ч. 1, 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З наведених положень законодавства вбачається, що питання факту сторонами доводяться на засадах рівності, в той час як при вирішенні питання права в частині правомірності рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень саме останній доводить правомірність своїх дій.

Обов`язок відповідача - суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2020 року у справі №520/2261/19.

Отже, ця обставина як твердження про факт мала бути підтверджена саме позивачем.

Позивачем надано лише заяву про призначення пенсії від 19.10.2023 року, в якій відсутній перелік документів, що до неї додаються. Не підтверджено факт додавання такого документу і іншими матеріалами справи (наприклад, описом вкладень до цінного листа з найменуванням конкретного документу). Не встановлено цю обставину і в ході розгляду справи №160/19304/22.

Згідно опису вкладень, який міститься в матеріалах пенсійної справи, позивачем надано відповідачу «копії наказів з додатками Лікарні №12», а серед матеріалів пенсійної справи позивача міститься перелік робочих місць, що пройшли атестацію за Списком №2 (додаток №2 до наказу від 09.03.2009 року). Водночас, зауваження відповідача адресовано додатку до наказу від 20.04.2009 року, яким і затверджено результати атестації. Відповідно, позивачем не підтверджено надання відповідачу додатків до наказу відповідача від 20.04.2009 року, в свою чергу в матеріалах пенсійної справи відповідний додаток також відсутній.

Відповідно, суд не вбачає підстав для встановлення обставини надання позивачем відповідних документів разом з заявою про призначення пенсії.

Водночас, Порядок проведення атестації робочих місць за умовами праці затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.1992 року №442 (далі Порядок №442), згідно п. 1 якого атестація робочих місць за умовами праці (надалі - атестація) проводиться на підприємствах і організаціях незалежно від форм власності й господарювання, де технологічний процес, використовуване обладнання, сировина та матеріали є потенційними джерелами шкідливих і небезпечних виробничих факторів, що можуть несприятливо впливати на стан здоров`я працюючих, а також на їхніх нащадків як тепер, так і в майбутньому.

Згідно п. 4 Порядку №442 атестація проводиться атестаційною комісією, склад і повноваження якої визначаються наказом по підприємству, організації, в строки, передбачені колективним договором, але не рідше ніж один раз на п`ять років.

Відповідальність за своєчасне та якісне проведення атестації покладається на керівника підприємства, організації.

Враховуючи вищевикладене суд зазначає, що непроведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць власником підприємства не може бути підставою для відмови у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах. Відповідальність за непроведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць покладається на власника підприємства, а не працівника. При цьому контролюючу функцію у відносинах щодо проведення атестації робочих місць на підприємстві виконує держава в особі відповідних контролюючих органів, а не працівник.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі №520/15025/16-а.

Отже, незалежно від підтвердження атестації робочого місця позивача, ця обставина не впливає на право позивача на призначення пільгової пенсії, оскільки зайнятість позивача на посаді згідно Списку №1 підтверджується відповідністю займаних позивачем посад положенням Списку №1 (розділ ХІХ) та пільговою довідкою, а характер зайнятості (повний/неповний робочий день) підтверджено пільговою довідкою.

Отже, це зауваження відповідача є необґрунтованим.

Щодо зауваження до зайнятості на неповний робочий день.

Позивач наполягав на пільговій зайнятості в наступні періоди:

1) з 12.01.2011 року по 09.11.2014 року (3 роки 9 місяців 26 днів) повний робочий день;

2) з 10.11.2014 року по 31.03.2017 року (2 роки 4 місяці 21 день) повний робочий день;

3) з 01.04.2017 року по 01.10.2018 року (1 рік 6 місяців) неповний робочий день (по 3 години в КЗ «Дванадцяти територіальне медичне об`єднання» ДМР та ТОВ «Євро Сервіс Україна);

4) з 11.10.2018 року по 25.04.2019 року (6 місяців 14 днів) неповний робочий день (по 3 години в КЗ «Дніпровська міська лікарня №12» ДМР та ТОВ «Євро Сервіс Україна);

5) з 01.10.2019 року по 21.12.2020 року (1 рік 2 місяці 20 днів) неповний робочий день (по 3 години в КЗ «Дніпровська міська лікарня №12» ДМР та ТОВ «Євро Сервіс Україна).

Щодо періоду з 12.01.2011 року по 09.11.2014 року (3 роки 9 місяців 26 днів)

Цей період підтверджується довідкою КНП «Міська клінічна лікарня №16» ДМР від 12.10.2022 року №782/5, єдине зауваження відповідача до якої стосувалося суб`єкта видачі довідки та щодо якого вже надано правову оцінку судом. Інших зауважень відповідачем не висловлено, судом інших підстав для неврахування цього періоду роботи позивача не встановлено.

Отже, цей період підлягає зарахуванню до пільгового стажу позивача за Списком №1.

Щодо періоду з 10.11.2014 року по 31.03.2017 року (2 роки 4 місяці 21 день).

Згідно пільгової довідки ТОВ «Євро Сервіс Україна» від 20.09.2022 року №87 позивач в цей період працювала повний робочий день на посаді, передбаченій Списком №1.

Відповідачем не висловлено зауважень щодо цього періоду.

Отже, цей період підлягає зарахуванню до пільгового стажу позивача за Списком №1.

Щодо періоду з 01.04.2017 року по 01.10.2018 року (1 рік 6 місяців).

Дата початку цього періоду визначена згідно довідки від 20.09.2022 року, дата закінчення згідно довідки від 12.10.2022 року. Їх спільний аналіз свідчить про зайнятість позивача в цей період на неповний робочий день (по 3 години щодня) на двох різних підприємствах.

В сукупності зайнятість складала 6 годин, тобто повний робочий день (з урахуванням Переліку №163).

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 114 Закону №1058-IV пільгове пенсійне забезпечення надається «працівникам, зайнятим повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком №1…».

Буквальне тлумачення цієї норми права свідчить про використання законодавцем функціонального критерію для визначення права на пільги під час призначення пенсії для осіб, які виконували роботу, що завдає відповідну шкоду здоров`ю. Відсутність положень, які б пов`язували відповідні пільги із зайнятістю виключно на одному підприємстві та лише на 1 посаді (наприклад, словосполучення «працівникам, які влаштовані на повну ставку» або «працівникам, зайнятим повний робочий день на одній посаді, яка передбачає виконання підземних робіт…», свідчить про те, що визначальним в цьому аспекті є шкода здоров`ю працівника певного рівня, який досягається в зв`язку з зайнятість на повний робочий день. Відповідно, не має юридичного значення спосіб досягнення такого рівня шкоди для особи на одному підприємстві, на двох чи більше, оскільки пільга пов`язана з виконанням необхідної в суспільстві, але шкідливої роботи, при чому в цій справі обставина виконання такої роботи позивачем встановлена.

Суд звертає увагу на тому, що саме такий спосіб тлумачення є найбільш сприятливим для особи та відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 19.02.2020 року у справі №520/15025/16-а.

Отже, цей період підлягає зарахуванню до пільгового стажу позивача за Списком №1.

Щодо періоду з 11.10.2018 року по 25.04.2019 року (6 місяців 14 днів).

Цей період виокремлено згідно пільгової довідки від 12.10.2022 року, відповідно до якої позивач була зайнята на неповний робочий день (3 години щодня). Водночас, в цей же період позивач була зайнята на неповний робочий день (3 години щодня) і в ТОВ «Євро Сервіс Україна» (в межах періоду роботи з 01.04.2017 року по 31.12.2020 року).

Цей період підлягає зарахуванню до пільгового стажу позивача за Списком №1 виходячи з підстав, вказаних стосовно попереднього періоду.

Щодо періоду з 01.10.2019 року по 21.12.2020 року.

Передусім суд зауважує, що цей період визначено з опискою в даті його закінчення, адже згідно довідки від 20.09.2022 року зайнятість позивача (у відповідний проміжок часу) тривала по 31.12.2020 року. Відповідно, цей період слід визначити з 01.10.2019 року по 31.12.2020 року, а його тривалість як 1 рік 2 місяці 30 днів.

Цей період підлягає зарахуванню до пільгового стажу позивача за Списком №1 виходячи з підстав, вказаних стосовно попереднього періоду.

Отже, усі спірні періоди підлягають зарахуванню до пільгового стажу позивача за Списком №1.

Сумарно ці періоди перевищують 7 років 6 місяців роботи за Списком №1, в зв`язку з чим позивач має право на призначення пенсії за Списком №1.

Щодо викладу спірного рішення.

В рішенні відповідача від 08.06.2023 року частина викладу (зі слів «по-перше») за змістом є переліком нормативних положень, однак висновку з наведення цих положень, як і підстав посилання на них та змістовного їх використання відповідачем не здійснено. За обставин цієї справи суд констатує, що рішення відповідача в цій частині не впливає на рішення суду по суті.

Щодо пенсійного віку.

Позивач навів доводи щодо визначення такого віку як 45 років. Відповідач в спірному рішенні цю обставину оцінював починаючи зі слів «по-друге». Водночас, відповідачем наведено лише посилання на правові акти, за змістом правозастосування як використання норм права в конкретних умовах не здійснено, що свідчить про формальний підхід до вирішення питання про призначення пенсії.

Оскільки в цій справі суд розглядає вимогу про зобов`язання призначити пенсію, судом здійснюється перевірка усіх без виключення умов для такого призначення, в т.ч. досягнення позивачем необхідного пенсійного віку.

Згідно з п. «а» ст.13 Закону №1788-XII (в редакції до внесення змін Законом №213-VIII) на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи: працівники, зайняті повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, - за списком №1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць: жінки - після досягнення 45 років і при стажі роботи не менше 15 років, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах.

Законом №213-VIII статтю 13 Закону №1788-XII викладено в новій редакції, пунктом «а» якої, зокрема, передбачено, що на пільгових умовах мають право на пенсію за віком працівники, зайняті повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, - за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 25 років у чоловіків, з них не менше 10 років на зазначених роботах, і не менше 20 років у жінок, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах.

Таким чином, у Законі №1788-XII зі змінами, внесеними Законом №213-VIII, збережено пропорцію щодо зменшення пенсійного віку для чоловіків і жінок стосовно загального пенсійного віку без урахування різниці між пенсійним віком для чоловіків і жінок. У частині першій статті 13 Закону №1788-XII зі змінами, внесеними Законом №213-VIII, встановлено однаковий пенсійний вік для чоловіків та жінок, а саме: у пункті «а» - 50 років.

Крім того, пунктом «а» статті 13 Закону №1788-XII зі змінами, внесеними Законом №213-VIII, передбачено запровадження правил поетапного збільшення показника вікового цензу.

Таким чином, статтею 13 Закону №1788-XII зі змінами, внесеними Законом №213-VIII, передбачено поетапне збільшення пенсійного віку та стажу для працівників, зайнятих на роботах, визначених у цих нормах, а раніше передбачений п. «а» ст.13 Закону №1788-XII віковий ценз для жінок з 45 років збільшено до 50 років із одночасним запровадженням правил поетапного збільшення показника вікового цензу. Закон №213-VIII набрав чинності з 01.04.2015 року.

При цьому з 01.01.2004 року набрав чинності Закон №1058-IV, який відповідно до його преамбули розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.

Пунктом 16 Розділу XV «Прикінцеві положення» Закону №1058-IV встановлено, що до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону. Положення Закону України «Про пенсійне забезпечення» застосовуються в частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах і за вислугу років.

Відповідно до абз.1 п.2 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону №1058-IV (в редакції до внесення змін Законом України №2148-VIII від 03.10.2017 року, далі Закон №2148-VIII) пенсійне забезпечення застрахованих осіб, які працювали або працюють на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на посадах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах або за вислугу років, які відповідно до законодавства, що діяло раніше, мали право на пенсію на пільгових умовах або за вислугу років, здійснюється згідно з окремим законодавчим актом через професійні та корпоративні фонди.

Абзацем 2 пункту 2 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону №1058-IV (в редакції до внесення змін Законом №2148-VIII) визначено, що до запровадження пенсійного забезпечення через професійні та корпоративні фонди: 1) особам, зазначеним в абзаці першому цього пункту, пенсії призначаються за нормами цього Закону в разі досягнення пенсійного віку та наявності трудового стажу, передбаченого Законом України "Про пенсійне забезпечення". У цьому випадку розміри пенсій визначаються відповідно до статті 27 та з урахуванням норм статті 28 цього Закону. При цьому зберігається порядок покриття витрат на виплату і доставку цих пенсій, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Отже, і після набуття чинності нормами Закону №1058-IV правила призначення пенсій за віком на пільгових умовах за Списком №1 регламентувались п. «а» статті 13 Закону №1788-XII.

Такий стан правового регулювання існував до набрання чинності Законом №2148-VIII (до 11.10.2017 року), яким текст Закону №1058-IV доповнений, зокрема, статтею 114, згідно з ч.1 якої право на пенсію за віком на пільгових умовах незалежно від місця останньої роботи мають особи, які працювали на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком №1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на роботах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, а пенсії за вислугу років - на умовах, зазначених у частині четвертій цієї статті. Розміри пенсій для осіб, визначених цією статтею, обчислюються відповідно до статті 27 та з урахуванням норм статті 28 цього Закону.

При цьому, Законом №2148-VIII у новій редакції також викладений п.2 розділу XV Закону №1058-IV, згідно з яким пенсійне забезпечення застрахованих осіб, які працювали або працюють на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за Списком №1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за Списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на посадах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, які відповідно до цього Закону мають право на пенсію на пільгових умовах, здійснюється згідно з окремим законодавчим актом через професійні та корпоративні фонди. До запровадження пенсійного забезпечення через професійні та корпоративні фонди особам, зазначеним в абзаці першому цього пункту, пенсії призначаються за нормами цього Закону.

Згідно з абз.1 п.1 ч.2 ст.114 Закону №1058-IV (в редакції Закону №2148-VIII) працівникам, зайнятим повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 50 років і за наявності страхового стажу не менше 25 років у чоловіків, з них не менше 10 років на зазначених роботах, і не менше 20 років у жінок, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах.

У силу спеціальної вказівки у Законі №2148-VIII наведені вище норми закону почали застосовуватись з 01.10.2017 року.

Відтак, з 01.10.2017 року правила призначення пенсій за віком на пільгових умовах за Списком №1 почали регламентуватись одночасно двома законами, а саме: ст.13 Закону №1788-XII в редакції Закону №213-VIII та ч.2 ст.114 Закону №1058-IV.

Положення згаданих законів щодо підстав призначення пенсій на пільгових умовах за Списками були повністю ідентичними.

Такий стан правового регулювання існував до прийняття Конституційним Судом України рішення від 23.01.2020 року №1-р/2020 у справі щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень розділу I, пункту 2 розділу III "Прикінцеві положення" Закону №213-VIII.

Пунктом 1 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України від 23.01.2020 року №1-р/2020 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), статтю 13, частину другу статті 14, пункти "б" - "г" статті 54 Закону №1788-XII зі змінами, внесеними Законом №213-VIII.

Відповідно до п.2 резолютивної частини цього рішення Конституційного Суду України стаття 13, частина друга статті 14, пункти "б" - "г" статті 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 5 листопада 1991 року № 1788-XII зі змінами, внесеними Законом №213-VIII, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Згідно з п.3 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України від 23.01.2020 року №1-р/2020 застосуванню підлягають стаття 13, частина друга статті 14, пункти "б" - "г" статті 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 5 листопада 1991 року № 1788-XII в редакції до внесення змін Законом №213-VIII для осіб, які працювали до 1 квітня 2015 року на посадах, визначених у вказаних нормах, а саме: «на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи: а) працівники, зайняті повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, - за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць: жінки - після досягнення 45 років і при стажі роботи не менше 15 років, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах».

Отже, з 23.01.2020 року чинними є два закони, котрі одночасно і по-різному регламентують правила призначення пенсій за Списками, а саме: ст.13 Закону №1788-XII в редакції до внесення змін Законом України від 02.03.2015 року №213-VIII та ч.2 ст.114 Закону №1058-IV в редакції Закону №2148-VIII.

Відносно обставин справи, що розглядається, означені закони містять розбіжність у величині показника вікового цензу, який становить 45 років за п. «а» ст.13 Закону №1788-XII в редакції до внесення змін Законом від 02.03.2015 року №213-VIII та 50 років за п.1 ч.2 ст.114 Закону №1058-IV в редакції Закону №2148-VIII, який є чинним та неконституційним не визнавався та, на думку відповідача, є таким, що підлягає застосуванню при вирішенні питання про наявність у позивача права на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, оскільки є таким, що прийнятий у часі пізніше.

Вирішуючи питання щодо того, норми якого саме закону - №1788-ХІІ у редакції до внесення змін Законом №213-VIII чи №1058-ІV в редакції Закону №2148-VIII підлягають застосуванню у даному випадку, суд зважає на вищенаведені приписи п.3 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України від 23.01.2020р. №1-р/2020, якою чітко визначено, що застосуванню підлягає, зокрема, стаття 13 Закону №1788-XII в редакції до внесення змін Законом від 02 березня 2015 року №213-VIII для осіб, які працювали до 1 квітня 2015 року на посадах, визначених у вказаних нормах.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19 лютого 2020 року у справі №520/15025/16-а (провадження № 11-1207апп19, пункт 56) сформувала правовий висновок, згідно з яким в разі існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.

Отже, визначальним у даному випадку є з`ясування обставин щодо того чи працювала особа, яка звертається з заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах, на посадах, визначених у нормах статті 13 Закону №1788-XII (в редакції до внесення змін Законом №213-VIII), саме до 1 квітня 2015 року і у разі якщо так, то при вирішенні питання про призначенні такій особі пільгової пенсії слід керуватися саме статтею 13 Закону №1788-XII (в редакції до внесення змін Законом №213-VIII).

В цій справі відповідно даних трудової книжки позивача позивач працювала на посадах визначених у нормах статті 13 Закону №1788-XII до 1 квітня 2015 року, відповідно щодо неї має застосовуватись стаття 13 Закону №1788-XII в редакції до внесення змін Законом від 02 березня 2015 року №213-VIII.

Отже, позивач, відповідно вимог статті 13 Закону №1788-XII в редакції до внесення змін Законом від 02 березня 2015 року №213-VIII, має право на пенсію за віком на пільгових умовах по Списку №1 за наявності віку 45 років, страхового стажу 15 років та пільгового стажу не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах.

Достатність пільгового стажу (20 років) відповідачем не заперечено, його визначено як 24 роки 3 місяці 12 днів, позивач позовних вимог щодо страхового стажу не заявляв.

Зважаючи на те, що позивач на час звернення до відповідача із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах мала достатній вік, страховий та пільговий стаж відповідно до вимог Закону №1788-XII (в редакції до внесення змін Законом №213-VIII), рішення про відмову в призначенні пенсії позивачу є протиправним та підлягає скасуванню.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання призначити позивачу пенсію.

Умови, за яких пенсійний орган відмовляє у призначенні пенсії, визначені законом. Якщо такі умови відсутні, пенсійний орган повинен призначити пенсію. Повноваження пенсійного органу та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу, за умови звернення особи з усіма необхідними для призначення пенсії документами, - призначити пенсію. За законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями. Тому зазначені повноваження не є дискреційними.

Відповідно, наявні достатні підстави для зобов`язання відповідача-1 призначити таку пенсію.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду від 08.11.2019 року у справі № 227/3208/16-а.

У разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єкт звернення дотримав усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення.

Отже, критеріями, які впливають на обрання судом способу захисту прав особи в межах вимог про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, є встановлення судом додержання суб`єктом звернення усіх передбачених законом умов для отримання позитивного результату та наявність у суб`єкта владних повноважень права діяти під час прийняття рішення на власний розсуд.

Такий підхід, встановлений процесуальним законодавством, є прийнятним не тільки під час розгляду вимог про протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень, але й у випадку розгляду вимог про зобов`язання відповідного суб`єкта вчинити певні дії після скасування його адміністративного акта.

Аналогічний правовий висновок міститься у постановах Касаційного адміністративного суду від 22.06.2023 року у справі № 480/4288/21, від 22.09.2022 року у справі № 380/12913/21.

За обставин цієї справи судом встановлено наявність у позивача права на пільгову пенсію та протиправність рішення про відмову у призначенні пільгової пенсії позивачу. Відповідно, єдиним правомірним варіантом поведінки суб`єкта владних повноважень за таких обставин є призначення позивачу пенсії.

Суд звертає увагу, що в цій справі зобов`язання відповідача призначити позивачу пільгову пенсію можливе виключно після зобов`язання відповідача зарахувати позивачу до пільгового стажу відповідні періоди роботи, в зв`язку з чим судом здійснюється вихід за межі позовних вимог в цій частині.

Щодо вимог про стягнення моральної шкоди.

Позивач заявила до відшкодування 20 000 грн моральної шкоди. Завдання моральної шкоди обґрунтовано тим, що відповідач:

1 відмовив у розгляді заяви про призначення пенсії (що визнано протиправним згідно рішення суду у справі №160/19304/22);

2 зволікав з виконанням зазначеного судового рішення й не приступив до розгляду заяви позивача про призначення пенсії (підтверджується листом від 11.04.2023 року);

3 внаслідок неуважного розгляду поданих позивачем документів відмовив у призначенні пенсії.

Також зауважив, що для отримання відповідей представником позивача направлено близько 10 адвокатських запитів, оскільки з відповідями на звернення позивача відповідач не надавалася швидко.

Вказує і на те, що позивач вже рік як мала б отримувати пенсію, але через дії відповідача не отримує її, що без сумніву призвело до переживань і стресів, погіршення сну.

Відповідач з цього питання зазначав, що позивачем не доведено наявність причинно-наслідкового зв`язку між відмовою відповідача у призначені пенсії та душевними стражданнями позивача, не надано будь-яких доказів в підтвердження спричиненої шкоди, не обґрунтовано суму 20000,00 грн.

У постанові від 06 квітня 2023 року по справі №200/5144/20-а, Верховний Суд сформулював загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої суб`єктом владних повноважень.

Зокрема, суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту.

Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання.

Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

У розвиток цих положень, у постанові від 27.11.2019 у справі №750/6330/17 Верховний Суд звернув увагу на те, що виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.

У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду від 29.11.2023 року у справі №810/5763/15.

Щодо посилання позивача на відмову відповідача у розгляді заяви про призначення пенсії.

Згідно ч. 5 ст. 21 Кодексу адміністративного судочинства України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Суд констатує, що публічно-правовий спір щодо залишення без розгляду заяви позивача про призначення пенсії розглянуто у справі №160/19304/22. Отже, з урахуванням вказаного нормативного положення, моральна шкода в зв`язку з відповідними діями відповідача могла бути відшкодована або в рамках справи №160/19304/22, або може бути відшкодована в ході розгляду окремої цивільної справи. В цій справі відповідні обставини юридичного значення не мають та не враховуються судом.

Щодо зволікання з виконанням рішення суду у справі №160/19304/22.

Суд зауважує, що з урахуванням вищевказаного положення ч. 5 ст. 21 Кодексу адміністративного судочинства України обставини виконання рішення суду у справі №160/19304/22 не мають юридичного значення для вирішення питання про відшкодування моральної шкоди в наявній справі, оскільки такі дії не визнаються протиправними за результатом судового розгляду в цій справі. Отже, ця обставина також не підлягає врахуванню.

Щодо відмови в призначенні пенсії.

Безумовно, винесення протиправного рішення щодо прав і законних інтересів особи з необхідністю зумовлює негативні емоції. Водночас, визначальним при вирішенні питання про відшкодування моральної шкоди є оцінка судом рівня таких емоцій та вирішення питання про досягнення ними рівня страждань.

В цій справі у суду відсутні підстави для такого висновку з огляду на недоведеність відповідного рівня страждань самим позивачем належними та допустимими доказами.

Обставини звернень позивача до відповідача, як і обставини направлення адвокатських запитів також не є пов`язаними з відшкодуванням моральної шкоди в цій справі, оскільки є окремими актами правової поведінки, які не визнаються протиправними в ході судового розгляду цієї справи.

Посилання позивача на те, що вона вже рік мала б отримувати пенсію є слушними, водночас, відповідна сатисфакція повною мірою забезпечується за рахунок зобов`язання відповідача призначити пенсію саме з дати первинного звернення позивача, в зв`язку з чим пенсія за відповідний період часу позивачем буде отримана. Більш того, рішення відповідача, яке є предметом судового розгляду, датовано 08.06.2023 року, в той час як позов подано 31.10.2023 року, тобто менш ніж через три місяці. Як вже зазначав суд, взаємодія сторін в цій справі, яка мала місце до ухвалення відповідачем спірного рішення, не має юридичного значення при вирішенні питання про відшкодування позивачу моральної шкоди, яка в цій справі може стосуватися виключно спірного рішення відповідача як предмета оскарження.

З урахуванням вищевикладеного, вимоги про відшкодування моральної шкоди є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

За вказаних обставин, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Щодо розподілу судових витрат.

При зверненні до суду позивачем сплачено суму судового збору у розмірі 858,88 грн, що підтверджується квитанцією про сплату від 26.10.2023 року. Відповідно до положень ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України сплачений судовий збір за подання позову підлягає поверненню позивачу за рахунок бюджетних асигнувань відповідача, доказів понесення інших витрат на разі не надано.

Керуючись ст. ст. 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, буд. 26, ) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 08.06.2023 року №160/19304/22, яким ОСОБА_1 відмовлено в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зарахувати до пільгового стажу ОСОБА_1 за Списком №1 наступні періоди роботи:

1) з 12.01.2011 року по 09.11.2014 року;

2) з 10.11.2014 року по 31.03.2017 року;

3) з 01.04.2017 року по 01.10.2018 року;

4) з 11.10.2018 року по 25.04.2019 року;

5) з 01.10.2019 року по 31.12.2020 року.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №1 відповідно до пункту «а» частини 1 статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 року №1788-XII, з урахуванням Рішення Конституційного суду України №1-5/2018 (746/15) від 23 січня 2020 року №1-р/2020, з 19.10.2022 року.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, буд. 26, ) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) сплачений судовий збір у розмірі 858,88 гривень (вісімсот п`ятдесят вісім гривень 88 копійок).

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.В. Боженко