Справа № 420/26482/23
Суддя: Тарасишина О.М.
Дата ухвалення: 2024-01-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 січня 2024 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Тарасишиної О.М., за участю секретаря судового засідання Дробченко К.С., розглянувши в порядку письмового провадження справу за позовною заявою ОСОБА_1 , який діє в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Малиновського відділу Державної реєстрації актів цивільного стану у м. Одеса Південного міжрегіонального Управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (65091, м. Одеса, вул. Успенська, буд. 60; ), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області( 65045, м. Одеса, вул. Преображенська, буд. 44; ) про визнання протиправними та скасувати рішення щодо відмови у внесенні змін до актового запису про народження, викладене у листі від 18.08.2023 року №1324/24.25 та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

До суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 , який діє в інтересах малолітньої ОСОБА_2 до Малиновського відділу Державної реєстрації актів цивільного стану у м. Одеса Південного міжрегіонального Управління Міністерства юстиції (м. Одеса), у якій позивач просить суд:

визнати протиправним та скасувати рішення Малиновського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса) щодо відмови у внесенні змін до актового запису про народження щодо неповнолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , викладене у листі від 18.08.2023 року № 1324/24.25;

зобов`язати Малиновський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) внести зміни до актового запису про народження № 1159, складеного 09.06.2023 р. Відділом державної реєстрації актів цивільного стану місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), а саме графу «відомості про батька» доповнити громадянство «Громадянин Російської Федерації».

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач звернувся до органу реєстрації актів цивільного стану із заявою про внесення змін до актового запису про народження №1159, складеного 09.06.2023 р., у відповідь на що йому було повідомлено про неможливість звернення із такою заявою, оскільки термін дії його паспорту громадянина РФ закінчився. Позивач із вказаним не погоджується, наголошує, що факт його громадянства не залежить від строку дії паспорту, а подовжити його дію він не може через наявну ситуацію. Крім цього, позивач документований іншими чинними актами, з яких можливо підтвердити його особу та статус.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 03.10.2023 р. відкрито провадження в адміністративній справі, визначено, що розгляд справи буде здійснюватись в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Копія позовної заяви та ухвала суду від 03.10.2023 року були направлені на адресу відповідача та третьої особи, однак ані відзиву, ані письмових пояснень сторони не надали, з огляду на що суд здійснює розгляд даної справи за наявними у суду матеріалами.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

За правилами предметної підсудності встановленими ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження (п. 1 ч. 1).

За таких обставин суд дійшов висновку про підсудність даної позовної заяви Одеському окружному адміністративному суду.

Надаючи правову оцінку вказаним обставинам справи, суд зважає на наступне.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є громадянином РФ та документований довідкою про звернення за захистом в Україні № 013142, виданою Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеїрацїї ГУ ДМС України в Одеській області - на ім`я Позивача. Згідно до вказаної Довідки Позивач має статус особи, щодо якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

ОСОБА_1 є батьком ОСОБА_2 .

28.07.2023 року ОСОБА_1 звернувся до Малиновського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса) із заявою про внесення змін до актового запису про народження №1159, складеного 09.06.2023 р. Відділом державної реєстрації актів цивільного стану місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) відносно його доньки - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме щодо доповнення актового запису громадянством батька дитини.

На вказане звернення відповідач листом від 18.08.2023 року № 1324/24.25 відмовив у внесенні змін до Актового запису про народження, оскільки відповідно до паспорта громадянина Російської Федерації № НОМЕР_1 , виданого 18.12.2012 року органом ФМС 22006, термін дії паспорта закінчився 18.12.2022 року, отже подати заяву на внесення змін не є можливим.

Не погоджуючись із отриманою відповіддю, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Відповідно до вимог ч.2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовідносини, що виникли між сторонами, врегульовано Сімейним кодексом України, Законом України від 01.07.2010 №2398-VI "Про державну реєстрацію актів цивільного стану" (далі - Закон №2398), Правилами внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затвердженими наказом Міністерства юстиції України від 12.01.2011 №96/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 14.01.2011 за №55/18793 (далі - Правила №96/5).

Засади державної реєстрації актів цивільного стану визначені статтею 3 Закону №2398, відповідно до якої державна реєстрація актів цивільного стану у встановлених законом випадках є обов`язковою.

У силу частини першої статті 6 Закону №2398 відділи державної реєстрації актів цивільного стану проводять державну реєстрацію народження фізичної особи та її походження, шлюбу, розірвання шлюбу, зміни імені, смерті, вносять зміни до актових записів цивільного стану, поновлюють та анулюють їх; формують Державний реєстр актів цивільного стану громадян, ведуть його, зберігають архівний фонд; здійснюють відповідно до законодавства інші повноваження.

Частинами першою та другою статті 24 Закону №2398 актовий запис цивільного стану анулюється на підставі: рішення суду; висновку відповідного органу державної реєстрації актів цивільного стану у випадках, передбачених законом. Анулювання актового запису цивільного стану проводиться відділом державної реєстрації актів цивільного стану за місцем його зберігання.

Згідно частини 1 статті 22 Закону №2398 - внесення змін до актового запису цивільного стану проводиться відповідним органом державної реєстрації актів цивільного стану за наявності достатніх підстав.

За наслідками перевірки зібраних документів орган державної реєстрації актів цивільного стану складає обґрунтований висновок про внесення змін до актового запису цивільного стану або про відмову в цьому.

У разі відмови у внесенні змін до актового запису цивільного стану у висновку вказуються причини відмови та зазначається про можливість її оскарження в судовому порядку.

Згідно частиною 4 статті 22 №2398 - зміни до актового запису цивільного стану вносяться відділом державної реєстрації актів цивільного стану за місцем зберігання відповідного актового запису.

У разі зберігання актового запису цивільного стану у державній архівній установі внесення змін безпосередньо до актового запису проводиться зазначеною установою за повідомленням відділу державної реєстрації актів цивільного стану.

Відповідно до пункту 1.1 Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 12.01.2011 №96/5, внесення змін до актових записів цивільного стану, які складено органами державної реєстрації актів цивільного стану України, проводиться відділами державної реєстрації актів цивільного стану районних, районних у містах, міських (міст обласного значення), міськрайонних управлінь юстиції (далі - відділи державної реєстрації актів цивільного стану) у випадках, передбачених чинним законодавством.

Пунктом 1.7 Правил встановлено, що зміни до актового запису цивільного стану вносяться відділом державної реєстрації актів цивільного стану за місцем зберігання відповідного актового запису, за винятком випадків, встановлених у пункті 2.28 розділу II цих Правил.

Пунктом 2.1 Правил встановлено, що заяви про внесення змін до актових записів цивільного стану подаються до відділу реєстрації актів цивільного стану за місцем проживання заявника, а у випадках, передбачених статтею 53 Сімейного кодексу України, також до відділу реєстрації актів цивільного стану районного, районного в місті, міського (міста обласного значення) міськрайонного управління юстиції за місцем зберігання першого примірника актового запису про шлюб. Відділ реєстрації актів цивільного стану не вправі відмовити громадянину в прийнятті та розгляді заяви про внесення змін.

Пунктом 2.5 Правил встановлено, що заяви про внесення змін до актових записів цивільного стану подаються: особами, щодо яких були складені ці актові записи; одним з батьків неповнолітніх (малолітніх); піклувальниками неповнолітніх та опікунами малолітніх; опікунами недієздатних осіб; спадкоємцями померлого.

Пунктом 2.6 Правил встановлено, що разом із заявою про внесення змін до актових записів цивільного стану заявниками подаються: паспорт або паспортний документ; свідоцтва про реєстрацію актів цивільного стану, у яких зазначені неправильні, неповні відомості або відомості, які підлягають зміні; інші документи, необхідні для розгляду заяви та вирішення питання по суті.

Пунктом 2.7 Правил встановлено, що на підтвердження достовірності представлених заявником документів про реєстрацію актів цивільного стану відділом реєстрації актів цивільного стану додаються до матеріалів справи копії відповідних актових записів цивільного стану або витяги з Державного реєстру актів цивільного стану громадян, на підставі яких вирішується питання щодо необхідності внесення змін або відмови в цьому. Якщо актовий запис цивільного стану, до якого потрібно внести зміни, міститься в іншому відділі реєстрації актів цивільного стану України, то відділ реєстрації актів цивільного стану, який прийняв заяву, надсилає відповідний запит на підтвердження відповідності відомостей у Державному реєстрі актів цивільного стану громадян даним паперового носія, або затребує копію цього актового запису цивільного стану.

Пунктом 2.12 Правил встановлено, що на підставі зібраних документів та за наслідками перевірки відділ реєстрації актів цивільного стану складає обґрунтований висновок про внесення змін, доповнень до актового запису (або декількох актових записів) цивільного стану або про відмову в цьому. У разі відмови у внесенні змін до актового запису цивільного стану у висновку мають бути чітко вказані причини відмови та зазначено про можливість її оскарження в судовому порядку.

Пунктом 2.13 Правил встановлено, що підставою для внесення змін в актові записи цивільного стану є серед іншого, рішення суду про визнання батьківства (материнства), усиновлення (удочеріння), про скасування раніше винесеного рішення суду про визнання батьківства, виключення відомостей про батька (матір) дитини з актового запису про народження, скасування або визнання усиновлення (удочеріння) недійсним, про визнання шлюбу недійсним, установлення неправильності в актовому записі цивільного стану та інші, у яких зазначено про внесення конкретних змін в актові записи цивільного стану, висновок відділу державної реєстрації актів цивільного стану районного, районного в місті, міського (міст обласного значення), міськрайонного управління юстиції, а також постанова адміністративного суду.

Пунктом 1.15 Правил встановлено, що відмова органів державної реєстрації актів цивільного стану у внесенні змін до актових записів цивільного стану, їх поновленні та анулюванні може бути оскаржена в судовому порядку.

Відповідно до статті 5 Закону України "Про органи реєстрації актів громадянського стану до завдань органів реєстрації актів громадянського стану відноситься, в тому числі, і внесення до актових записів необхідних змін, доповнень та виправлень на підставі документів, які підтверджують факти, що підлягають реєстрації. Перелік цих документів визначається п. 2.4 вищевказаного Положення, але при цьому відсутній вичерпний перелік документів, які підтверджують факт, що потребує підтвердження.

Оцінюючи оскаржувану відповідь на предмет відповідності вимогам законодавства суд звертає увагу, що зміст листа від 18.08.2023 року полягає не у розгляді заявленого позивачем по суті прохання внести зміни до акту цивільного запису. Абзац третій листа чітко вказує позицію відповідача, а саме: «Відповідно до паспорта громадянина Російської Федерації № НОМЕР_1 виданого 18.12.2012 року органом ФМС 22006, термін дії паспорта закінчився 18.12.2022 року, отже подати заяву на внесення змін не є можливим».

Таким чином, орган вказує не на відсутність у позивача права на внесення змін або об`єктивної наявності чи відсутності відповідних обставин, а надає відмову у прийнятті заяви з огляду на процесуальні недоліки, у даному випадку - закінчення терміну дії паспорту.

Слід зауважити, що така підстава для відмови у прийнятті заяви особи не передбачена Правилами №96/5. Більше того, пункт 2.3. Правил №96/5 чітко визначає, що відділ реєстрації актів цивільного стану не вправі відмовити громадянину в прийнятті та розгляді заяви про внесення змін.

Оцінюючи позицію відповідача з точки зору надання обґрунтування своєї відмови суд також звертає увагу, що органом не наведено посилання на конкретну норму, що суб`єкт владних повноважень застосував у досліджуваних правовідносинах, а узагальнене посилання відповідача на акти, якими той керується у своїй діяльності, не може вважатись належною підставою для вчинення дій та прийняття рішень.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України.

Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню.

Одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки.

Елементами верховенства права є принципи рівності і справедливості, правової визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі (абзац другий підпункту 5.4 пункту 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005). Принцип правової визначеності означає, що „обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки" (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 29 червня 2010 року № 17-рп/2010).

Суд у цьому контексті не залишає поза увагою той факт, що відповідно до ч. 1 ст. 7 Конвенції про права дитини, дитина має бути зареєстрована зразу ж після народження і з моменту народження має право на ім`я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування.

Відповідно до ст. 8 Конвенції Держави-учасниці зобов`язуються поважати право дитини на збереження індивідуальності, включаючи громадянство, ім`я та сімейні зв`язки, як передбачається законом, не допускаючи протизаконного втручання. Якщо дитина протизаконно позбавляється частини або всіх елементів своєї індивідуальності, Держави-учасниці забезпечують їй необхідну допомогу і захист для найшвидшого відновлення її індивідуальності.

При цьому відповідно до ст. З Закону України «Про охорону дитинства» всі діти на території України, незалежно від раси, кольору шкіри, статі, мови, релігії, політичних або інших переконань, національного, етнічного або соціального походження, майнового стану, стану здоров`я та народження дітей і їх батьків (чи осіб, які їх замінюють) або будь-яких інших обставин, мають рівні права і свободи, визначені цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

При цьому відповідно до ч. 7 ст. 7 СК України однією з засад регулювання сімейних відносин є забезпечена можливості дитини здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Беручи до уваги викладені вище доводи, суд констатує неправомірну відмову відповідача у прийняття до розгляду по суті заяви ОСОБА_1 щодо внесення змін до актового запису про народження щодо неповнолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Суд при цьому акцентує увагу, що відповідачем не було надано відмови по суті заявленого позивачем питання, а фактично допущено бездіяльність щодо розгляду відповідної без наявності на те законних підстав.

У постанові Касаційного адміністративного суду від 17 квітня 2019 року у справі №342/158/17 суд касаційної інстанції зазначив, що протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень треба розуміти як зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу/його посадової особи, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

На підставі абз.2 ч.4 ст.245 КАС України у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

З урахуванням встановленого судом висновку щодо відмови Малиновського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса) у розгляді заяви щодо внесення змін до актового запису про народження щодо неповнолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 по суті, та обираючи належний спосіб захисту порушеного права, суд вважає за необхідне зобов`язати Малиновський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) розглянути по суті заяву ОСОБА_1 від 28.07.2023 року щодо внесення змін до актового запису про народження № 1159, складеного 09.06.2023 р. Відділом державної реєстрації актів цивільного стану місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).

Крім цього, на законодавчому рівні поняття "дискреційні повноваження" суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення.

Дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі.

Оскільки орган по суті питання не вирішував, суд не може замінити його, перейняти на себе повноваження державного органу, а тому таке зобов`язання вважає достатнім та пропорційним способом захисту порушених прав.

Відповідно до ст. 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Згідно положень ст. 75 КАС України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. При цьому в силу положень ст. 76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок доказування в спорі покладається на відповідача орган публічної влади, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.

Відповідно до ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

За сукупністю вищевикладеного суд дійшов висновку про часткове задоволення позову.

Згідно ч. 1 ст. 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Згідно ч.ч.1, 3 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п.14 ч.2 ст.3 Закону України «Про судовий збір», а тому стягнення сум судових витрат за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень не здійснюється.

Керуючись ст. ст. 2, 6, 7, 8, 9, 10, 77, 90, 139, 205, 242-246, 250, 251, 255, 295, 297 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 , який діє в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Малиновського відділу Державної реєстрації актів цивільного стану у м. Одеса Південного міжрегіонального Управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (65091, м. Одеса, вул. Успенська, буд. 60; ), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області( 65045, м. Одеса, вул. Преображенська, буд. 44; ) про визнання протиправними та скасувати рішення щодо відмови у внесенні змін до актового запису про народження, викладене у листі від 18.08.2023 року №1324/24.25 та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправною відмову Малиновського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса) у розгляді заяви щодо внесення змін до актового запису про народження щодо неповнолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , викладене у листі від 18.08.2023 року № 1324/24.25.

Зобов`язати Малиновський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) розглянути по суті заяву ОСОБА_1 від 28.07.2023 року щодо внесення змін до актового запису про народження № 1159, складеного 09.06.2023 р. Відділом державної реєстрації актів цивільного стану місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів в порядку приписів ст. 295 КАС України.

Рішення набирає законної сили згідно з приписами ст. 255 КАС України.

Повний текст рішення складено та підписано 10.01.2024 р.

Суддя О.М. Тарасишина