Справа № 200/940/23
Суддя: Сіваченко Ігор Вікторович
Дата ухвалення: 2024-01-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 січня 2024 року справа №200/940/23

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Сіваченка І.В., суддів: Блохіна А.А., Гаврищук Т.Г., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника позивача Дяченка Олексія Володимировича на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 26 липня 2023 року (повне судове рішення складено 26 липня 2023 року) у справі № 200/940/23 (суддя І інстанції Аканов О.О.) за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнати протиправною бездіяльності щодо ненарахування та невиплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

УСТАНОВИВ:

04.03.2023 ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 з вимогами (з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 10.04.2023)

визнати протиправною бездіяльності щодо ненарахування та невиплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 13.09.2019 по 29.03.2023 включно;

зобов`язати нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 13.09.2019 по 29.03.2023 включно відповідно до вимог Постанови Кабінету Міністрів України Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати від 08 лютого 1995 року №100.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, зазначав, що відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 12.09.2019 №266 його з 12.09.2019 звільнено з військової служби. Однак розрахунок з позивачем відбувся 21.02.2023 відповідачем на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 10.02.2022 у справі №200/17706/21 виплачено на користь позивача індексацію грошового забезпечення за період з 14.03.2016 по 28.02.2018 із застосуванням базового місяця січень 2008 року у сумі 72837,74 грн та 30.12.2022 відповідачем на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 14.02.2022 у справі №200/17705/21 виплачено на користь позивача грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій у сумі 21144,02 грн.

Також відповідачем 30.03.2023 на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 10.02.2022 у справі №200/17706/21 виплачено на користь позивача щомісячну фіксовану індексацію грошового забезпечення 4463,15 гривень за період з 01.03.2018 по 12.09.2019 включно відповідно до абзаців 4, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078 у сумі 75918,70 грн.

Позивач, вважаючи що має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, звернувся до суду з даним позовом.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 26 липня 2023 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Своє рішення місцевий суд мотивував тим, що виплачені позивачу при звільненні суми не були спірними на момент звільнення, а право на отримання середнього заробітку за суми виплачені після звільнення на виконання рішень суду позивач не набув.

Не погодившись з таким судовим рішенням, представник позивача подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення місцевого суду, прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що у разі невиплати з вини роботодавця сум належних працівнику при звільненні, роботодавець має виплатити працівнику середній заробіток за весь період затримки такого розрахунку.

Апеляційний розгляд здійснено в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, задовольнити частково, з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено наступне.

Позивач, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, що підтверджується паспортом громадянина України НОМЕР_2 , а також учасником бойових дій, відповідно до посвідчення серії НОМЕР_3 від 19 квітня 2017 року.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 №266 від 12 вересня 2019 позивача, звільненого наказом від 10 вересня 2019 у зв`язку з закінченням строку контракту, виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення з 13 вересня 2019 року.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 10 лютого 2022 року у справі № 200/17706/21 визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо застосування січня 2016 року як місяця, за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 в період з 14.03.2016 по 28.02.2018 включно.

Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати і виплатити на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 14.03.2016 по 28.02.2018 включно із застосуванням місяця, за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення - січень 2008 року.

Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати в повному розмірі індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.03.2018 по 12.09.2019 включно із застосуванням щомісячної фіксованої індексації 4463,15 гривен відповідно до абзаців 4, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078.

Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати і виплатити на користь ОСОБА_1 щомісячну фіксовану індексацію грошового забезпечення 4463,15 гривень за період з 01.03.2018 по 12.09.2019 включно відповідно до абзаців 4, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 14 лютого 2022 року у справі № 200/17705/21 визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 щодо не нарахування та невиплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2017-2020 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2017-2020 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

На виконання вказаних рішень, відповідачем виплачено кошти 30.12.2022 суму у розмірі 21 144,02 грн, 21.02.2023 суму у розмірі 72 837,74 грн, а також 30.03.2023 в сумі 75 918,70 грн, що не заперечується сторонами та підтверджується повідомленнями, доданими позивачем до позову (заяви про збільшення позовних вимог).

Відповідачем надано довідку про нараховане грошове забезпечення за період з 01.07.2019 по 31.08.2019 з вказанням середньоденного грошового забезпечення за липень-серпень 2019, який складає 366,03 грн; довідку про нараховане грошове забезпечення за період з 01.01.2019 по 12.09.2019 всього 149916,41 грн.

Відповідач надав додаткові пояснення, в яких вказав, що оскільки при нарахуванні і виплаті позивачу належних при звільненні сум був відсутній спір щодо їх розміру, підстави для застосування до спірних правовідносин положень ст.117 КЗпП України відсутні.

Також відповідачем до суду надано додаткові пояснення, в яких зазначено про виконання рішень суду, а саме, рішення Донецького окружного адміністративного суду від 14.02.2022 у справі №200/17705/21, виплачено на користь позивача грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій у сумі 21144,02 грн.; 21.02.2023 відповідачем на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 10.02.2022 у справі №200/17706/21 виплачено на користь позивача індексацію грошового забезпечення за період з 14.03.2016 по 28.02.2018 із застосуванням базового місяця січень 2008 року у сумі 72837,74 грн. та на підтвердження надано копії платіжних доручень: №5086 від 28.12.2022 на суму 21144,02 грн.; №545 від 20.02.2022 на суму 72837,74 грн.

Позивач, вважаючи що має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні звернувся до суду з даним позовом.

При вирішені спору суд виходить із того, що відповідно до частини першої статті 1-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» законодавство про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей базується на Конституції України і складається з цього Закону та інших нормативно-правових актів.

Порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення визначає Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Разом з тим, цим Законом не передбачена відповідальність за порушення строків розрахунку при звільненні. У той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Тому, до спірних правовідносин підлягають застосуванню відповідні положення Кодексу законів про працю України. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 13 лютого 2020 року у справі №813/356/16.

Згідно зі статтею 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до частини першої статті 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно з частиною другою статті 117 Кодексу законів про працю України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Наслідки невиплати працівнику при звільненні всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації передбачені статтею 117 Кодексу законів про працю України та залежать від наявності вини підприємства, установи, організації, з якими такий працівник перебував у трудових відносинах, і безспірності сум, що підлягають до виплати.

Зокрема, підставою для відповідальності, передбаченої частиною першою статті 117 Кодексу законів про працю України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, є невиплата з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір.

Отже, частина перша статті 117 Кодексу законів про працю України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Водночас, за змістом частини другої статті 117 Кодексу законів про працю України за наявності спору щодо розміру належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Таким чином, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли цей спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити відшкодування, зазначене в частині першій статті 117 Кодексу законів про працю України. Якщо ж спір вирішено частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті.

Зазначені правові висновки щодо застосування статті 117 Кодексу законів про працю України викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17.

У зазначеній постанові від 26 лютого 2020 року Велика Палата Верховного Суду також вказала, що після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України, та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

За змістом частини першої статті 117 Кодексу законів про працю України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

У постанові від 26 червня 2019 року у справі № 766/9584/18 Велика Палата Верховного Суду сформувала правовий висновок щодо застосування частини другої статті 117 Кодексу законів про працю України, відповідно до якого, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних з затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Вирішуючи позовні вимоги щодо стягнення середнього заробітку за затримку повного розрахунку при звільненні за період шляхом множення середнього розміру грошового забезпечення на кількість днів затримки виплати, у відповідності до положень статей 116, 117 Кодексу законі про працю України та правових позицій Верховного Суду щодо їх застосування, суд першої інстанції врахував таке:

на день виключення позивача із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення між ним та відповідачем не існувало спору щодо виплат при звільнені, позивач не заявив відповідачу про свою незгоду з їх розміром та складовими;

спір щодо нарахування та виплати грошового забезпечення виник після отримання позивачем відповіді відповідача з відмовою щодо нарахування та виплати у зв`язку з відсутністю підстав для нарахування компенсації;

право позивача на отримання індексації встановлене рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 10 лютого 2022 у справі №200/17706/21; на отримання грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, встановлене рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 14 лютого 2022 року у справі №200/17705/21.

Цими рішеннями суд зобов`язав відповідача нарахувати та виплатити позивачеві належні виплати.

Означені судові рішення відповідач добровільно виконав, що підтверджується наданими відповідачем додатковими поясненнями та платіжними дорученнями №5086 від 28.12.2022 на суму 21144,02 грн. (справа 200/17705/21); №545 від 20.02.2022 на суму 72837,74 грн. (200/17705/21).

Доказів ухилення відповідача від виконання цих рішень матеріали справи не містять.

Оскільки відповідач виплатив грошове забезпечення, грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій та індексацію, належну позивачу на день звільнення, то підстави для застосування судом до відповідача наслідків, передбачених частиною першою статті 117 Кодексу законів про працю України, за порушення строків виплати грошового забезпечення, грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій та індексації, відсутні.

Спір щодо виплати грошового забезпечення, грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій та індексації, який виник між позивачем та відповідачем після звільнення позивача, вирішений відповідними судовими рішеннями. Обов`язок військової частини щодо нарахування та виплати позивачу грошового забезпечення, грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій та індексації виник у відповідача після набрання рішенням суду законної сили.

За змістом частини другої статті 117 Кодексу законів про працю України у разі вирішення спору щодо виплати працівнику сум при звільненні, власник або уповноважений орган зобов`язані нарахувати та виплатити належні такому працівнику суми після набрання рішенням законної сили у строки, передбачені статтею 116 Кодексу законів про працю України.

За змістом статей 116 і 117 Кодексу законів про працю України та відповідно до правових позицій Верховного Суду, виплата середнього заробітку за час затримки розрахунку є видом відповідальності роботодавця за порушення строків виплати належних працівнику безспірних сум. Тому, виплата позивачу грошового забезпечення, компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій та індексації, яка була предметом судового спору, до набрання рішенням суду законної сили (до настання дати, з якої така виплата стає обов`язком відповідача) звільняє відповідача від негативних наслідків, передбачених зазначеними вище нормами Кодексу законів про працю України. Відсутні підстави стверджувати, що відповідач ухилявся від виконання рішення суду.

Крім того, суд зазначає, що ст. 117 КЗпП України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати.

Така правова позиція суду узгоджується з судовою практикою Європейського Суду з прав людини, яка підлягає застосуванню згідно з частиною другою статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України.

Зокрема, рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Меньшакова проти України» від 08 квітня 2010 року встановлено, що компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до статті 117 КЗпП України може вимагатись лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати. З прийняттям судових рішень статті 116, 117 КЗпП України більше не застосовуються, а зобов`язання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судові рішення на користь позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права.

Отже, відсутні підстави стверджувати, що ці положення передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як таке право було встановлено судом.

Тому, з урахуванням зазначених обставин, місцевий суд вважав, що відсутні підстави для застосування до відповідача наслідків, передбачених частиною другою статті 117 Кодексу законів про працю України, у вигляді сплати позивачу середнього заробітку за несвоєчасну виплату грошового забезпечення.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Проте, з такими висновками місцевого суду не може погодитись судова колегія апеляційного суду.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 викладена позиція щодо наявності передбачених статтею 117 КЗпП України підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, якщо навіть остаточний розрахунок відбувся на підставі/виконання судового рішення.

Колегія суддів звертає увагу, що відповідно до статті 117 КЗпП України у чинній її редакції згідно із Законом № 2352-ІХ, час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає оплаті середнім заробітком, обмежений шістьма місяцями.

На дату звернення ОСОБА_1 (04.03.2023) до суду з цим позовом стаття 117 КЗпП України діяла в редакції, викладеній згідно із Законом № 2352-ІХ, і підлягала застосуванню.

Остаточний розрахунок з позивачем відбувся 30.03.2023, тому середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку підлягає виплаті позивачу за шість місяців з 30.09.2022 по 29.03.2023 - 181 день.

Середньоденне грошове забезпечення за липень-серпень 2019 року складає 366,03 грн, про що у сторін спір відсутній.

Таким чином, середній заробіток за шість місяців складає: 181 кал. дні х 366,03 грн = 66251,43 грн.

В той же час, в цій справі наявні підстави для зменшення розміру відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

По-перше, визначається відсоткове співвідношення загальної суми виплат, що підлягала виплаті, та суми, що не була виплачена в день звільнення, тобто виплату якої затримано.

Так, відповідно до довідки відповідача про нараховане грошове забезпечення за період з 01.01.2019 по 12.09.2019, при звільненні у вересні 2019 року позивачу виплачено 9452,21 грн.

Однак розрахунок з позивачем відбувся:

- 30.12.2022 відповідачем на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 14.02.2022 у справі №200/17705/21 виплачено на користь позивача грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій у сумі 21144,02 грн;

- 21.02.2023 відповідачем на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 10.02.2022 у справі №200/17706/21 - виплачено на користь позивача індексацію грошового забезпечення за період з 14.03.2016 по 28.02.2018 із застосуванням базового місяця січень 2008 року у сумі 72837,74 грн;

- 30.03.2023 відповідачем на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 10.02.2022 у справі №200/17706/21 виплачено на користь позивача щомісячну фіксовану індексацію грошового забезпечення 4463,15 гривень за період з 01.03.2018 по 12.09.2019 включно відповідно до абзаців 4, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078 у сумі 75918,70 грн.

Після фактичного розрахунку за зобов`язаннями з виплати компенсації позивач мав право звернутися до суду з вимогами про стягнення середнього заробітку на підставі статті 117 КЗпП України, але реалізувати це право він міг протягом одного місяця відколи відбувся фактичний розрахунок за означеною складовою грошового забезпечення, зважаючи на правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 11 лютого 2021 року у справі № 240/532/20. Станом на 04.03.2023 місячний строк для звернення до адміністративного суду з такими вимогами завершився, тож сума 21144,02 грн не визначається в загальну суму несвоєчасно виплачених повивачу при звільненні коштів, з якими пов`язується стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України.

Аналогічні висновки викладено в постанові Верховного Суду від 28 червня 2023 року в справі № 560/11489/22.

Тобто, загальна сума виплат на момент здійснення остаточного розрахунку повинна була становити 179 352,67 грн (9452,21 + 21144,02 + 72837,74 + 75918,70).

Невиплачена позивачу при звільненні сума на виконання судового рішення, з якою пов`язується стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, становить 148 756,44 грн (72837,74 + 75918,70).

Тож відсоткове співвідношення невиплаченої суми буде становити: 148756,44 / 179352,67 х 100% = 82,94%.

Отже, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку, з урахуванням істотності частки 82,94%, становить: 54 948,97 грн (66251,43 грн х 82,94% / 100%).

Судом апеляційної інстанції застосовано висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 30 листопада 2020 року в справі № 480/3105/19.

Згідно з ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно статті 117 КЗпП України, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Отже, належним способом захисту прав працівника у випадку вирішення спору на його користь на підставі ст. 117 КЗпП України є стягнення визначеного судом як органом, який виносить рішення по суті спору, розміру відшкодування за час затримки.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення допустив порушення норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення місцевого суду скасуванню.

Відповідно до положень ч.1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового судового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

При розгляді справи сторонами судові витрати не понесені, тому підстави для їх розподілу відсутні.

Керуючись статтями 250, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника позивача Дяченка Олексія Володимировича задовольнити частково.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 26 липня 2023 року у справі № 200/940/23 скасувати.

Прийняти нову постанову.

Позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнати протиправною бездіяльності щодо ненарахування та невиплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задовольнити частково.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_1 (місце перебування: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 13.09.2019 по 29.03.2023 включно в сумі 54 948 (п`ятдесят чотири тисячі дев`ятсот сорок вісім) гривень 97 копійок.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Повне судове рішення 11 січня 2024 року.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І. В. Сіваченко

Судді А. А. Блохін

Т. Г. Гаврищук