Справа № 320/13242/23
Суддя: Одарюк М. П.
Дата ухвалення: 2024-01-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Провадження №2-а/367/92/2024
УХВАЛА

Іменем України

15 січня 2023 року м. Ірпінь

Суддя Ірпінського міського суду Київської області Одарюк М.П.

розглянувши матеріали адміністративного позову Управління праці та соціального захисту населення Ірпінської міської ради до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання протиправною та скасування постанови,

в с т а н о в и в:

В квітні 2023 року позивач звернувся до суду з позовом до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) про визнання протиправною та скасування постанови старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Києва) від 09.02.2023 року у виконавчому провадженні № 67754617 про стягнення виконавчого збору у розмірі 10 200,00 грн.

Київський окружний адміністративний суд ухвалою про передачу справи з одного суду до іншого від 25 квітня 2023 року матеріали адміністративного позову Управління праці та соціального захисту населення Ірпінської міської ради до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання протиправною та скасування постанови передав матеріали вказаної справи до Ірпінського міського суду Київської області з огляду на те, що виконавче провадження № 67754617 було відкрито на підставі виконавчого документа виданого Ірпінським міським судом Київської області, а тому не належить до територіальної юрисдикції (підсудності) Київського окружного адміністративного суду.

Вивчивши матеріали адміністративного позову, вважаю, що матеріали адміністративного позову Управління праці та соціального захисту населення Ірпінської міської ради до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання протиправною та скасування постанови слід повернути до Київського окружного адміністративного суду, як помилково направлені, виходячи з наступних підстав.

При визначенні судової юрисдикції щодо вирішення справи необхідно виходити з характеру спірних правовідносин, прав та інтересів, за захистом яких звернувся позивач, суб`єктного складу сторін, предмета спірних правовідносин.

Київський окружний адміністративний суд в ухвалі від 25 квітня 2023 року вказує, що спір щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності державного чи приватного виконавця під час виконання судового рішення, на підставі виконавчого документу загальним місцевим судом у відповідності до ч. 1 ст. 74 Закону України « Про виконавче провадження» належить до юрисдикції суду, який видав виконавчий документ.

Згідно ч. 1 ст. 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 4 КАС України адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір. Публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 19, ч. 1 ст. 20 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Колегія суддів вказує, що до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Відповідно до ч. 1 ст. 287 КАС України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожній фізичній або юридичній особі гарантовано право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.

«Право на суд» яке відповідно до практики Європейського суду з прав людини включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутіч проти Хорватії» від 01 березня 2002 року).

Рішенням ЄСПЛ у справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року передбачено, що суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду.

Слід зазначити, що суду при прийнятті позову необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним.

Згідно ч. 2 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи. Скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

Не дивлячись на те, що норма ст. 447 ЦПК України передбачає подання скарги на рішення, дії або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до Кодексу, сторонами виконавчого провадження, профільна норма Закону України «Про виконавче провадження» розтлумачує можливість подання скарги на рішення, дії або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення - іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ.

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

У контексті тлумачення вищевказаної норми, Верховний Суд у постанові від 09.06.2021 року у справі № 359/3185/13-ц вказував, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспоренні права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку врегульовані Законом України «Про виконавче провадження».

Верховний Суд у рішенні від 30.01.2020 року у справі № 640/10624/19 вказував, що імперативною нормою - частиною другою статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» закріплено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані.

У даному випадку, виникли правовідносини щодо реалізації державним виконавцем своїх повноважень щодо винесення постанови про накладення штрафу за невиконання рішення суду, які не пов`язані з реалізацією особою майнових прав або особистих немайнових інтересів боржника у виконавчому провадженні.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 06.06.2018 року у справі №127/9870/16-ц, від 17.10.2018 року у справі №826/5195/17, від 03.06.2020 року у справі №552/1697/19, від 20.05.2020 року у справі №0340/1792/18 та від 04.03.2020 року у справі №682/3112/18 сформовано правовий висновок, відповідно до якого юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця, зокрема про накладенням штрафу, як виконавчих документів в окремому виконавчому провадженні.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.03.2020 року у справі № 682/3112/18, зазначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані. До юрисдикції адміністративних судів належать також справи про оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби, прийнятих (вчинених, допущених) під час примусового виконання постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, як виконавчих документів в окремому виконавчому провадженні.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.12.2021 року у справі № 2610/27695/2012, викладено правовий висновок, що поняття штрафу, вжите у частині другій статті 74 Закону, стосується випадків покладення відповідальності на боржника за невиконання рішення, і його стягнення проводиться на користь держави, тому вимоги щодо оскарження підстав накладення таких штрафів розглядаються в порядку адміністративного судочинства.

Суд зазначає, що Законом України «Про виконавче провадження» встановлено спеціальний порядок судового оскарження рішення, дії чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця щодо стягнення виконавчого збору та/або витрат на проведення виконавчих дій і накладення штрафу, згідно з яким відповідні спори відносяться до юрисдикції адміністративних судів та підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Суд апеляційної інстанції керується правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 27.03.2019 року у справі № 823/359/18, від 05.06.2019 року, у справі № 676/5081/16-ц, від 25.08.2021 року у справі № 760/16859/19, від 30.11.2022 року у справі № 640/14282/19.

Київський окружний адміністративний суд не вірно визначив підсудність спору, заявлений позов у частині оскарження постанови державного виконавця про накладення штрафу підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 170 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо: позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

З огляду на невірність визначення підсудності спору, суд вважає за необхідне повернути матеріали адміністративної справи за позовом Управління праці та соціального захисту населення Ірпінської міської ради до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання протиправною та скасування постанови до Київського окружного адміністративного суду, як помилково направлені.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.19,20,241-243,248 КАС України,

У Х В А Л И В:

Матеріали справи № 320/13242/22 за адміністративним позовом Управління праці та соціального захисту населення Ірпінської міської ради до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання протиправною та скасування постанови повернути до Київського окружного адміністративного суду, як помилково направлені.

Ухвала набирає законної сили згідно ст. 256 КАС України з моменту її підписання суддею.

Ухвала може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст. 293-297 КАС України, протягом п`ятнадцяти днів, з дня вручення ухвали суду.

Суддя М.П. Одарюк