Справа № 460/6567/23
Суддя: Кухтей Руслан Віталійович
Дата ухвалення: 2024-01-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2024 рокуЛьвівСправа № 460/6567/23 пров. № А/857/18028/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючого судді : Кухтея Р.В.,

суддів : Носа С.П., Шевчук С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Рівненській області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 31 серпня 2023 року (ухвалене головуючою-суддею Дуляницькою С.М. в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження у м. Рівне) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Рівненській області про стягнення коштів,

в с т а н о в и в :

У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернулася в суд із адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Рівненській області (далі - ГУ ДПС, відповідач), в якому просила визнати протиправною бездіяльність ГУ ДПС щодо ненарахування та невиплати їй заробітної плати за період з 30 липня по 31.08.2019 згідно умов трудового договору та відповідно до закону, у тому числі при проведенні повного розрахунку при звільненні, стягнути з відповідача на її користь недонараховану та невиплачену заробітну плату за період з 30 липня по 31.08.2019 та середньомісячну заробітну плату за час затримки розрахунку при звільненні з 16.12.2022 по день прийняття рішення.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 31.08.2023 позовні вимоги були задоволені частково. Визнано протиправною бездіяльність Головного управління ДПС у Рівненській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 заробітної плати за період з 30 липня по 15 серпня 2019 року. Зобов`язано нарахувати та виплатити ОСОБА_1 заробітну плату за період з 30 липня по 15 серпня 2019 року. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ГУ ДПС подало апеляційну скаргу, в якій через неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права просить його скасувати та прийняти постанову, якою відмовити позивачці у задоволенні позовних вимог повністю.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що наказом ГУ ДПС №1 від 16.08.2010 Про введення в дію організаційної структури та штатного розпису ГУ ДПС було введено в дію організаційну структуру та штатний розпис ГУ ДПС. Таким чином, на дату призначення ОСОБА_2 на посаду, структура та штатний розпис ГУ ДПС не були затверджені та не введені в дію. Згідно розрахункового листа позивачки за 2019 рік у серпні їй було нараховано заробітну плату з встановленого посадового окладу у розмірі 4977,25 грн за 10 днів з 16.08.2019, тобто з дати прийняття наказу про введення в дію структури та штатного розпису ГУ ДПС. Зазначає, що позивачка безпідставно посилається на лист ДПС України №2980/8/17-00 від 25.11.2020 Про надання пояснень, яким нібито підтверджується недотримання вимоги наказів ДПС України №43-о від 30.07.2019 Про призначення ОСОБА_3 та №69-о від 30.07.2019 Про покладення виконання обов`язків на ОСОБА_1 . Так, вказаним листом ДПС України повідомила про проведення планового внутрішнього аудиту з оцінки ефективності виконання функції щодо ведення обліку трудових ресурсів та заробітної плати з проханням надати пояснення причин недотримання вимог вищевказаних наказів у частині нарахування та виплати заробітної плати заступнику начальника ГУ ДПС ОСОБА_1 за період з 30.07.2019 по 30.08.2019. У подальшому листом №5533/8/17-00-10-01-18 від 26.11.2020 відповідач надав пояснення, що з дати прийняття наказу про введення в дію структури та штатного розпису ГУ ДПС позивачці встановлено відповідний посадовий оклад та проведено нарахування заробітної плати, виходячи з встановленого посадового окладу.

Позивачка не скористалася правом подачі відзиву на апеляційну скаргу у встановлений судом строк.

Згідно п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні по справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.

З матеріалів справи видно, що наказом ДПС України №43-о від 30.07.2019 Про призначення ОСОБА_1 , позивачку було призначено на посаду заступника начальника ГУ ДПС у порядку переведення з ГУ ДФС у Рівненській області.

Цим же наказом ОСОБА_2 встановлено посадовий оклад згідно з штатним розписом та присвоєно 4 ранг державного службовця, а також збережено умови матеріального забезпечення, пільги та інші соціальні гарантії, встановлені законодавством для посадових осіб органів Державної фіскальної служби.

Наказом ДПС України №69-о від 30.07.2019 на ОСОБА_1 покладено виконання обов`язків начальника ГУ ДПС з 30.07.2019 за повний місяць роботи.

Проте, нарахування та виплата заробітної плати позивачці було проведено лише за 10 робочих днів серпня 2019 року, тобто за період з 16.08.2019, що підтверджено розрахунковим листом за серпень та вересень 2019 року, з чим не погоджується позивачка.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачці повинна бути нарахована та виплачена заробітна плата за спірний період з урахуванням вимог законодавства про надбавки за вислугу років та надбавки за ранг державного службовця. Щодо позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, то така заявлена передчасно, оскільки остаточного розрахунку із позивачкою на даний час не проведено.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права та з дотриманням норм процесуального права, а також при повному, всебічному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, виходячи з наступного.

Згідно ч.1 ст.308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог не оскаржується, а тому суд апеляційної інстанції не надає правової оцінки спірним правовідносинам у цій частині та не вбачає підстав для застосування положень частини другої цієї статті.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди захищається законом.

Згідно дефініції, наведеної у ч.1 ст.94 КЗпП України, ч.1 ст.1 Закону України Про оплату праці, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до ст.1 Конвенції Міжнародної організації праці Про захист заробітної плати №95, ратифікованої Україною 30.06.1961, термін заробітна плата означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. Цьому визначенню відповідає поняття заробітної плати, передбачене у ч.1 ст.94 КЗпП України і ч.1 ст.1 Закону України Про оплату праці, як винагороди, обчисленої, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган (роботодавець) виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Наведений зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів здійснення трудових правовідносин - оплатності праці, який відображений у пункті 4 частини I Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 03.05.1996, ратифікованої Законом України від 14.09.2006 Про ратифікацію Європейської соціальної хартії (переглянутої), за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень. Крім обов`язку оплатити результати праці робітника, існують також інші зобов`язання роботодавця матеріального змісту. Ці зобов`язання стосуються тих витрат, які переважно спрямовані на охорону праці чи здоров`я робітника (службовця) або на забезпечення мінімально належного рівня його життя.

Згідно ст.2 Закону України Про оплату праці, основна заробітна плата, це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата, це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Частиною першою статті 21 Закону України Про оплату праці визначено, що працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Відповідно до ч.1 ст.115 КЗпП України, що узгоджуються з положеннями ст.24 Закону України Про оплату праці, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

У рішенні від 15.10.2013 №8-рп/2013 по справі №1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття заробітна плата і оплата праці, які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Судом встановлено, що нарахування та виплата заробітної плати позивачці було проведено лише за 10 робочих днів серпня 2019 року, тобто за період з 16.08.2019, що підтверджено розрахунковим листом за серпень та вересень 2019 року.

Згідно розрахункових листів видно, що в серпні 2019 позивачці нараховано заробітну плату за 10 робочих днів з урахуванням посадового окладу та надбавки за ранг.

Надбавка за вислугу років за 10 робочих днів серпня позивачці нарахована у вересні 2019.

Таким чином, матеріалами справи підтверджується факт нарахування та виплати позивачці заробітної плати за 10 робочих днів серпня 2019 року виходячи з розміру основного окладу, надбавки за ранг та вислугу років.

Проте, доказів оплати праці позивачки за період до 16.08.2019 (15.08.2019 включно) відповідачем не надано.

При цьому, як слушно зауважив суд першої інстанції, жодних доказів відсутності позивачки на роботі за період з 30 липня по 15.08.2019 відповідачем не було надано.

Колегія суддів зазначає, що несвоєчасне введення в дію організаційної структури та штатного розпису ГУ ДПС не може слугувати підставою для невиплати позивачці оплати її праці.

Більше того, докази невиконання позивачкою роботи чи її відсутність у спірний період на роботі в матеріалах справи відсутні.

Відтак, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позивачці повинна бути нарахована та виплачена заробітна плата за спірний період з урахуванням вимог законодавства щодо надбавки за вислугу років та надбавки за ранг державного службовця.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України та ст.17 Закону України Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини, суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського Суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерела права.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив ЄСПЛ у справі Проніна проти України (рішення від 18.07.2006).

Зокрема, у пункті 23 рішення ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.

Так, у рішенні від 10.02.2010 у справі Серявін та інші проти України ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorija v. Spain) від 09.12.1994). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland) від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі Гірвісаарі проти Фінляндії (Hirvisaari v. Finland) від 27.09.2001).

Інші зазначені в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Згідно ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення ухвалене відповідно до норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, які не спростовані доводами апеляційної скарги, у зв`язку з чим відсутні підстави для її задоволення.

Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.1 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому судове рішення, постановлене за результатами апеляційного перегляду в касаційному порядку оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу.

Керуючись ст.ст.12, 308, 311, 315, 316, 321, 325, 328, 329 КАС України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Рівненській області залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 31 серпня 2023 року по справі №460/6567/23 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. В. Кухтей
судді С. П. Нос
С. М. Шевчук