Справа № 420/24977/23
Суддя: Бездрабко О.І.
Дата ухвалення: 2024-01-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 січня 2024 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Бездрабка О.І., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до 297 комендатури охорони та обслуговування Міністерства оборони України про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся з позовною заявою до 297 комендатури охорони та обслуговування Міністерства оборони України (далі - відповідач), в якій просить:

- визнати протиправною бездіяльність 297 комендатури охорони та обслуговування Міністерства оборони щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітну час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.09.2018 р. по 28.08.2023 р. включно;

- зобов`язати 297 комендатуру охорони та обслуговування Міністерства оборони нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.09.2018 р. по 28.08.2023 р. у сумі 618659,73 грн. включно відповідно до вимог Постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" від 08.02.1995 р. № 100.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , яка з 01.01.2020 р. зарахована на грошове забезпечення 297 комендатури охорони та обслуговування. Відповідно до наказу від 19.10.2018 р. № 230 позивача 19.08.2018 р. звільнено з військової служби у зв`язку із закінченням строку контракту. У період проходження служби позивачу не у повному розмірі виплачувалася індексація, у зв`язку з чим звернувся до суду. Рішеннями Одеського окружного адміністративного суду від 08.11.2021 р. у справі № 420/15976/21 зобов`язано 297 комендатуру охорони та обслуговування нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення з 01.12.2015 р. по 28.02.2018 р. 21.12.2021 р. на виконання рішення суду відповідачем виплачено індексацію грошового забезпечення за вказаний період із застосуванням базових місяців грудень 2015 року та січень 2016 року у сумі 4435,68 грн. Не погоджуючись із застосуванням базового місяця, позивач знову звернувся до суду. Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 03.11.2022 р. у справі № 420/4446/22 зобов`язано 297 комендатуру охорони та обслуговування нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 р. по 28.02.2018 р. із застосуванням індексу споживчих цін за 1 або 100 відсотків для обчислення індексації грошового забезпечення у січні 2008 року (базовий місяць). 15.02.2023 р. на виконання постанови апеляційного суду виплачено індексацію у сумі 8385,23 грн. Проте, насправді відповідачем за період з 01.12.2015 р. по 31.12.2015 р. застосовано коефіцієнт індексації, який відповідає базовому місяцю січень 2008 року та виплачено 2302,64 грн., а з 01.01.2016 р. по 28.02.2018 р. відповідачем змінено базовий місяць на липень 2015 року та застосовано коефіцієнт індексації, який відповідає базовому місяцю липень 2015 року, як наслідок виплачено за даний період суму 6210,28 грн. замість 77621,94 грн. В подальшому ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 10.04.2023 р. у справі № 420/4446/22, яку залишено без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 15.06.2023 р., відповідачу відмовлено у задоволенні заяви про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню. Окремою ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 15.06.2023 р. у справі № 420/4446/22 заяву позивача, подану у порядку ст.383 КАС України, задоволено, визнано протиправною бездіяльність 297 комендатури охорони та обслуговування щодо невиплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 р. по 28.02.2018 р. включно із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) січень 2008 року на виконання постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 03.11.2022 р. у справі № 420/4446/22. 29.08.2023 р. на виконання постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 03.11.2022 р. у справі № 420/4446/22 відповідачем виплачено індексацію за період з 01.01.2016 р. по 28.02.2018 р. із застосуванням базового місяця січень 2008 року у сумі 76280,97 грн. Таким чином, остаточний розрахунок належних сум при звільненні, а саме індексації грошового забезпечення, здійснено відповідачем лише 29.08.2023 р., що є підставою для відповідальності, визначеної ст.ст.116, 117 КЗпП України. Позивача було виключено зі списків особового складу 19.09.2018 р., а крайню виплату відповідачем здійснено 29.08.2023 р., то відповідачем затримано розрахунок з 20.09.2018 р. по 28.08.2023 р. на 1804 дні. Середньоденне грошове забезпечення позивача становить 527,11 грн. ((16340,40 грн. + 16340,40 грн.) / 62 дні), а середній заробіток - 950906,44 грн. (527,11 грн. х 1804 дні). Загальний розмір виплат, нарахованих позивачу при виключені зі списків особового складу, складав 138740,04 грн., з яких: 48476,52 грн. (2680,80 грн. + 15795,72 грн.) - виплачено у добровільному порядку, 90263,52 грн. (4435,68 грн. + 8385,23 грн. + 77442,61 грн.) - індексація грошового забезпечення виплачена на виконання рішень суду. Частка заборгованості відповідно до алгоритму, виведеного Верховним Судом у постанові від 30.11.2020 р. у справі № 480/3105/19, складає 65,06 % (90263,52 грн. / 138740,04 грн. х 100 %). Отже, виходячи з принципу пропорційності, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку щодо виплати індексації грошового забезпечення складає 618659,73 грн. (950906,44 грн. х 65,06 %).

Ухвалою від 21.09.2023 р. відкрито спрощене провадження у справі та надано відповідачам п`ятнадцятиденний строк для подачі відзиву на позовну заяву.

09.10.2023 р. від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого просить відмовити в задоволенні позову. Вказує на те, що на час прийняття наказу про виключення позивача зі списків особового складу відповідачем проведені усі необхідні розрахунки при звільненні відповідно до наказу командира. На день виключення зі списків частини позивач рапорт на виплату та нарахування індексації не подавав. Звільнення позивача з військової служби відбулося 19.08.2018 р. без будь-яких зауважень з боку позивача та спорів щодо суми виплати. З позовом про виплату індексації ОСОБА_1 звернувся до суду лише 30.08.2021 р., після спливу трьох років після звільнення. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 08.11.2021 р. по справі № 420/15976/21 зобов`язано 297 комендатуру охорони та обслуговування нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 р. по 28.02.2018 р. Однак у рішенні не зазначено суму заборгованості або конкретний спосіб (механізм) її перерахунку, у зв`язку з чим комендатурою самостійно розраховано та перераховано 21.12.2021 р. ОСОБА_1 кошти у сумі 4435,68 грн. В подальшому позивач повторно звернувся до суду з позовом, за результатами розгляду якого 03.11.2022 р. П`ятим апеляційним адміністративним судом винесено постанову по справі № 420/4446/22, якою зобов`язано комендатуру нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 р. по 28.02.2018 р. із прийняттям індексу споживчих цін за 1 або 100 відсотків для обчислення індексації грошового забезпечення у січні 2008 року (базовий місяць). Судом повторно не визначені суми заборгованості або конкретний спосіб (механізм) його розрахунку. Комендатурою самостійно розраховано та перераховано 15.02.2023 р. позивачу кошти у сумі 8385,23 грн. Потім Одеським окружним адміністративним судом 03.08.2023 р. постановлено окрему ухвалу, де була зазначена остаточна сума заборгованості 77442,61 грн., яка 29.08.2023 р. перерахована позивачу. Таким чином, комендатурою не зволікалось із виконанням судових рішень з урахуванням запиту фінансування від бюджетних розпорядників вищого рівня та часу надходження коштів. Також зазначає про неправильний розрахунок суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та неспівмірність розрахованої суми розміру несвоєчасно виплаченої індексації грошового забезпечення.

Ухвалами від 10.01.2024 р. відмовлено в задоволенні клопотань відповідача про розгляд справи в судовому засіданні з викликом сторін та про витребування доказів.

Дослідивши наявні у справі докази, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог виходячи з наступного

Судом встановлено, що наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 19.09.2018 р. № 230 ОСОБА_1 з 19.09.2018 р. виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 08.11.2021 р. у справі № 420/15976/21, яке набрало законної сили 09.12.2021 р., визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення з 01.12.2015 р. по 28.02.2018 р.; зобов`язано 297 комендатури охорони та обслуговування нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення з 01.12.2015 р. по 28.02.2018 р. включно.

На виконання даного судового рішення відповідачем 21.12.2021 р. проведено виплату коштів на рахунок позивача в сумі 4435,68 грн.

Не погоджуючись із застосованими відповідачем базовими місяцями для нарахування індексації ОСОБА_1 звернувся до суду.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 29.04.2022 р. у справі № 420/4446/22 відмовлено в задоволенні позову.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 03.11.2022 р. скасовано рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29.04.2022 р. та прийнято нове судове рішення, яким визнано протиправними дії 297 комендатури охорони та обслуговування Міністерства оборони України щодо застосування для обчислення індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 з грудня 2015 року по лютий 2018 року місяцем обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення січень 2016 року; зобов`язано 297 комендатури охорони та обслуговування Міністерства оборони України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 р. по 28.02.2018 р. із прийняттям індексу споживчих цін за 1 або 100 відсотків для обчислення індексації грошового забезпечення у січні 2008 року (базовий місяць).

На виконання вказаного судового рішення відповідачем 15.02.2023 р. проведено виплату коштів на рахунок позивача в сумі 8385,23 грн.

03.08.2023 р. Одеським окружним адміністративним судом у справі № 420/4446/22 постановлено окрему ухвалу за заявою позивача, поданою в порядку ст.383 КАС України, якою визнано протиправною бездіяльність 297 комендатури охорони та обслуговування щодо невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 р. по 28.02.2018 р. включно із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) січень 2008 року на виконання постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 03.11.2022 р. у справі № 420/4446/22.

На виконання окремої ухвали відповідачем 29.08.2023 р. проведено виплату коштів на рахунок позивача в сумі 77442,61 грн.

Позивач, вважаючи, що має місце факт порушення відповідачем його прав та інтересів у частині несвоєчасного отримання належних до виплати грошових сум при звільненні з військової служби, звернувся до суду із цим позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступних приписів законодавства.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до п.17 ч.1 ст.4 КАС України публічна служба - діяльність на державних політичних засадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Згідно ч.1 ст.2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 р. № 2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Військова служба є особливим видом публічної служби, тому її проходження передбачає особливе регулювання праці військовослужбовців, а саме межі реалізації ними своїх трудових прав у зв`язку з специфікою їх правового статусу, відносини щодо звільнення та проходження військової служби врегульовані як загальним законодавством України про працю, так і спеціальним законодавством. При цьому, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо спеціальними нормами не врегульовано спірних відносин, та коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі.

Спеціальним законом, який здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби, порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців є Закон України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 р. № 2011-XII (далі - Закон № 2011-XII).

Частинами 1, 4 статті 9 Закону № 2011-XII встановлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.

Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 08.11.2021 р. у справі № 420/15976/21, постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 03.11.2022 р. у справі № 420/446/22 та окремою ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 03.08.2023 р. у справі № 420/4446/22 встановлено, що при звільненні ОСОБА_1 з військової служби з ним не в повному обсязі проведено розрахунок. Зокрема, позивачу не нараховано та не виплачено індексацію грошового забезпечення за періоди з 01.12.2015 р. по 28.02.2018 р.

Кошти за вказаними судовими рішеннями у загальній сумі 90263,52 грн. (4435,68 грн. + 8385,23 грн. + 77442,61 грн.) були перераховані відповідачем на розрахунковий рахунок позивача 21.12.2021 р., 15.02.2023 р. та 29.08.2023 р. що не заперечується сторонами.

Суд враховує, що вищевказаними нормативно-правовими актами не врегульовано порядок виплати грошового забезпечення за час затримки розрахунку з особою, звільненою з військової служби, а тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми Кодексу законів про працю України, оскільки загальні норми підлягають застосуванню лише за умови неврегульованості правовідносин нормами спеціального законодавства.

Викладене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, наведеною у постановах від 31.10.2019 р. у справі № 828/598/17, від 16.04.2020 р. у справі № 822/3307/17.

Відповідно до ст.116 КЗпП України (в редакції, чинній на час звільнення позивача зі служби) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Частиною 1 статті 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті (ч.2 ст.117 КЗпП України).

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст.116 КЗпП України, при цьому, визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто, за період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум, але не більш ніж за шість місяців.

Аналогічна позиція з даного питання викладена Верховним Судом у постановах від 22.05.2020 р. у справі № 320/1263/19, від 29.01.2020 р. у справі № 440/4332/18, від 13.02.2020 р. у справі № 809/698/16, від 06.03.2020 р. у справі № 1240/2162/18, від 27.04.2020 р. у справі № 812/639/18, від 20.12.2019 р. у справі № 832/1490/17, від 22.06.2018 р. у справі № 810/1092/17, від 04.04.2018 р. у справі № 524/1714/16-а, від 25.04.2019 р. у справі № 524/3937/15-а, від 11.06.2019 р. у справі № 524/8023/16-а, від 06.08.2019 р. у справі № 826/9793/18, від 30.10.2019 р. у справі № 806/2473/18, а також Верховним Суд України у постановах від 15.09.2015 р. у справі № 21-1765а15, від 29.01.2014 р. у справі № 6-144ц13.

Матеріалами справи підтверджено, що позивача виключено з особового складу військової частини НОМЕР_1 з 19.09.2018 р., остаточний розрахунок з позивачем виплат, які мали були виплачені позивачу, а саме: індексації грошового забезпечення за періоди з 01.12.2015 р. по 28.02.2018 р. проведено відповідачем 29.08.2023 р.

Таким чином, враховуючи те, що не проведення з вини відповідача розрахунку з позивачем у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш ніж за шість місяців, у позивача наявне право на отримання відшкодування за затримку виплати індексації грошового забезпечення та грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій на підставі ст.117 КЗпП України.

Тому доводи позивача про протиправність бездіяльності відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є обґрунтованими.

Щодо визначення способу поновлення порушених прав позивача суд зазначає наступне.

Відповідно до п.242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 р. № 1153/2008, особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням.

День звільнення є останнім робочим днем, який відповідним чином обліковується та оплачується на рівні звичайного робочого дня (вказана правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 24.10.2019 р. у справі № 821/1226/16).

Саме в цей день (день звільнення, або день виключення зі списків частини для військовослужбовців) на підставі ст.116 КЗпП України роботодавець повинен був виплатити звільненому працівнику всі належні йому суми.

Згідно витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 19.09.2018 р. № 230 позивача виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення з 19.09.2018 р.

А тому строк затримки по виплаті грошового забезпечення слід рахувати з 20.09.2018 р., оскільки відповідальність за порушення зазначених норм починається з наступного дня після не проведення зазначених виплат.

Крім того, оскільки судом встановлено, що остаточний розрахунок з позивачем здійснено 29.08.2023 р., то останнім днем належного розрахунку слід вважати саме цю дату.

При цьому суд враховує правові висновки Верховного Суду (зокрема, які викладені у постанові від 06.08.2020 р. у справі № 813/851/16), відповідно до яких суд, що приймає рішення про стягнення на користь особи суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, має вказати не лише період, а і конкретну суму, яка підлягає стягненню.

Таким чином, для повного і належного захисту порушених прав та інтересів позивача суд вважає за необхідне стягнути з відповідача конкретну суму такої компенсації.

Обчислення середнього заробітку за період затримки розрахунку проводиться із застосуванням Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100.

Абзацом 4 пункту 2 Порядку № 100 передбачено, що у всіх інших випадках (крім випадків обчислення середньої заробітної плати для оплати щорічної відпустки) збереження середньої заробітної плати і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

За правилами п.8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Отже, згідно з чинним законодавством нарахування середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовцям проводиться шляхом множення середньоденного грошового забезпечення на число календарних днів, які мають бути оплачені за середнім грошовим забезпеченням. Середньоденне грошове забезпечення військовослужбовця обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують звільненню, та визначається діленням грошового забезпечення за фактично відпрацьовані протягом цих двох місяців календарні дні на число календарних днів за цей період.

Судом встановлено, що відповідач провів остаточний розрахунок з позивачем 29.08.2023 р., виплативши на виконання судових рішень індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 р. по 28.02.2018 р. у загальній сумі 90263,52 грн. (4435,68 грн. + 8385,23 грн. + 77442,61 грн.).

Згідно наданої відповідачем довідки про нараховане грошове забезпечення ОСОБА_1 від 06.10.2023 р. № 350/174/29/2/227, грошове забезпечення позивача у липні 2018 року становило 16340,40 грн., у серпні 2018 року - 16340,40 грн. Сукупна кількість календарних днів за цей період становить 62 дні.

Таким чином середньоденне грошове забезпечення позивача складає 527,10 грн. ((16340,40 грн. + 1640,40 грн.): 62 календарні дні).

Затримка розрахунку при звільненні становить 1804 календарних днів (період з 20.09.2018 р. по 28.08.2023 р.).

Водночас, суд враховує, що з 19.07.2022 р. набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" № 2352-IX від 01.07.2022 р. (далі - Закон № 2352-ІХ), яким викладено в новій редакції норму ст.117 КЗпП України, а саме встановлено обмеження, згідно з якими виплати працівникові його середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку здійснюються не більш, як за шість місяців.

З урахуванням дати проведення остаточного розрахунку з позивачем (29.08.2023 р.), суд вважає, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню норма ст.117 КЗпП України в редакції Закону № 2352-IX. А відтак, позивач має право на отримання середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні починаючи з 20.09.2018 р. проте не більш як за шість місяців, що становить 181 календарні дні, тобто по 19.03.2019 р.

Із цього слідує, що середнє грошове забезпечення позивача за час затримки розрахунку при звільненні в межах визначеного ст.117 КЗпП України шестимісячного терміну становить 95405,10 грн. (527,10 грн. (середньоденне грошове забезпечення) х 181 календарних днів)

Водночас, у постанові від 26.06.2019 р. у справі № 761/9584/15-ц Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця. Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

З долученого до позовної заяви позивачем остаточного розрахунку та наданого відповідачем до суду контррозрахунку від 09.10.2023 р. № 350/174/29/2/230 вбачається, що загальний розмір виплаченого позивачу грошового забезпечення при звільненні складає 260901,72 грн. (10348,92 грн. - грошове забезпечення, 245106 грн. - вихідна допомога, 5446,80 грн. - компенсація за невикористану відпустку).

Тобто, з урахуванням невиплаченої позивачу сум індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 р. по 28.02.2018 р. (90263,52 грн.), до виплати на момент виключення зі списків особового складу позивачу належало 351165,24 грн. (260901,72 грн. + 90263,52 грн.).

Отже, сума виплаченої із затримкою індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 р. по 28.02.2018 р. складає 25,7 % від загальної суми, яка підлягала виплаті в день звільнення (90263,52 грн./351165,24 грн.) х 100%).

Виходячи з принципу пропорційності, на корить позивача необхідно стягнути середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі 24519,11 грн., тобто 25,7 % від 95405,10 грн.

Вказаний висновок узгоджується із висновками Верховного Суду, які висловлені у постановах від 26.01.2022 р. у справі № 240/12167/20, від 10.02.2022 р. у справі № 580/2264/20.

Згідно ч.1 ст.9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Частиною 1 статті 77 КАС України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч.2 ст.77 КАС України).

Підсумовуючи викладене, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Позивач звільнений від сплати судового збору, інших витрат не поніс, а тому відсутні підстави для розподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст.9, 14, 73-78, 90, 242-246, 250, 255, 262 КАС України, суд -

вирішив:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_2 ) до НОМЕР_3 комендатури охорони та обслуговування Міністерства оборони України (65012, м.Одеса, вул.Італійський бульвар, буд.3, ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність НОМЕР_3 комендатури охорони та обслуговування Міністерства оборони України (65012, м.Одеса, вул.Італійський бульвар, буд.3, ) щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_2 ) середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за період з 20.09.2018 р. по 19.03.2019 р.

Стягнути з 297 комендатури охорони та обслуговування Міністерства оборони України (65012, м.Одеса, вул.Італійський бульвар, буд.3, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_2 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.09.2018 р. по 19.03.2019 р. в розмірі 24519 (двадцять чотири тисячі п`ятсот дев`ятнадцять) грн. 11 коп.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя О.І. Бездрабко