Справа № 520/30336/23
Суддя: Мельников Р.В.
Дата ухвалення: 2024-01-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Харків

11 січня 2024 року № 520/30336/23

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Мельникова Р.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Запорозькій області, третя особа: Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області про визнання протиправним та скасування наказу, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Управління Державної міграційної служби України в Запорозькій області від 12.04.2023 року про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування позовних вимог, представник позивача зазначив, що позивачу стало відомо, що рішенням Управління Державної міграційної служби України в Запорозькій області від 12.04.2023 року скасовано дозвіл на імміграцію в Україну. Позивач вважає вказане рішення протиправним, незаконним та таким, що порушує її права, а отже просить його скасувати.

Також, позивачем разом із позовом було подано до суду клопотання про поновлення строку на звернення до адміністративного суду, в обґрунтування якого вказано, що про оскаржуване рішення стало відомо після отримання відповіді на адвокатський запит від 11.10.2023 року, а копію такого рішення було отримано 23.10.2023 року у відповідь на адвокатський запит від 17.10.2023 року відповідача. При цьому, представником позивача вказано, що оскаржуване рішення вона не могла отримати, оскільки 12.04.2023 року (у день прийняття рішення) виїхала з України та повернулась 02.09.2023 року. З огляду на вказані обставини позивач просить суд визнати причини пропуску строку для звернення до суду за захистом прав та законних інтересів поважними та поновити цей строк.

Ухвалою суду від 31.10.2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене провадження в адміністративній справі за вказаним позовом.

Представником відповідача через канцелярію суду подано відзив на позов, в якому вказано, що відповідач проти заявленого позову заперечує оскільки під час проведення перевірки матеріалів справи позивача встановлено, що їй було надано дозвіл на імміграцію в Україну на підставі пункту 6 частини 2 статті 4 Закону України «Про імміграцію», оскільки вона є дружиною іммігранта громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_2 . Однак, після направлення запиту щодо виданого чоловіку позивача дозволу було встановлено, що 13.09.2021 року на підставі пункту 1 та 6 частини 1 статті 12 Закону України «Про імміграцію» було скасовано дозвіл на імміграцію в Україну ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 разом з його сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Отже, позивач для отримання дозволу на імміграцію надала свідомо неправдиві відомості. З огляду на вказане представником відповідача зазначено, що згідно рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , не вбачається, що його скасували у зв`язку з набуттям іноземцем громадянства України. В матеріалах справи про надання дозволу на імміграцію в Україну ОСОБА_1 такі відомості відсутні, представником позивача до позовної заяви також не надано підтверджуючі документи. Не додані підтвердження оскарження рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну Лє Тхань Хонг від 13.09.2021 року, відомості відсутні і на сайті судової влади України. Відповідно до перевірки матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 подала клопоталання про надання дозволу на імміграцію в Україну її сину разом з нею ОСОБА_4 , 1996 р.н., проте серед долучених до заяви документів відсутній документ, що підтверджує родинні стосунки заявниці та дитини. Також, перевіркою встановлено, відсутність заява чоловіка (батька), засвідченої нотаріально, про те, що він не заперечує проти імміграції дитини разом з матір`ю, або ж відповідне рішення суду. УДМС у Запорізькій області складено відповідний висновок, який підтримано Департаментом у справах іноземців та осіб без громадянства Державної міграційної служби. Відтак, були наявні підстави для скасування позивачу дозволу на імміграцію на підставі пунктів 1, 6 частини 1 статті 12 Закону та скасовано посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 09.03.2006 р. Дозвіл на імміграцію в Україну скасовано разом з її сином громадянином Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Також від представника позивача через канцелярію суду надійшла відповідь на відзив із викладенням власної правової позиції.

Суд зазначає, що згідно положень ч.ч.1, 2 ст.257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності. За правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Відповідно до ч.5 ст. 262 КАС України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Отже, враховуючи вищевикладене, дана справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними в матеріалах справи доказами.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, проаналізувавши доводи позову і заперечень проти нього, суд встановив наступне.

Громадянка ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , прибула в Україну у січні 2001 року до свого чоловіка громадянина В`єтнаму ОСОБА_2 , який мешкав в м. Запоріжжя та має посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_2 , видану ВГІРФО ГУ МВС України в Київській області від 05.09.2005 терміном «безстроково».

За результатом розгляду заяви позивача від 24.01.2006 року інспектором ВГІРФО Ленінського РВЗМУ УМВС України в Запорізькій області було складено висновок, затверджений заступником начальника УМВС України в Запорізькій області 21.02.2006 року, згідно якого останній, керуючись п.6 ч.2 ст. 4 Закону України «Про імміграцію», вважав би надати дозвіл на імміграцію для постійного проживання в Україні громадянці В`єтнаму ОСОБА_1 , оформити та видати посвідку на постійне проживання в Україні громадянці В`єтнаму ОСОБА_1 .

Під час розгляду справи встановлено, що за заявою позивача ВГІРФО УМВС України в Запорізькій області видано позивачу та її неповнолітній дитині ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , дозвіл №105 від 21.02.2006 року на імміграцію в Україну на підставі п.6 ч.2 ст. 4 Закону України «Про імміграцію».

В подальшому, до відповідача від Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області надійшов запит від 15.02.2022 року №6301.8.1/7421-22 щодо підтвердження законності видачі дозволу на імміграцію в Україну та документування посвідкою на постійне проживання в Україні, у зв`язку зі зверненням останньої щодо проставлення штампу про видачу посвідки на постійне проживання до паспортного документу.

Зі змісту поданого до суду представником відповідача відзиву на позов встановлено доводи стосовно того, що для перевірки законності надання дозволу на імміграцію в Україну УДМС у Запорізькій області здійснено перевірку підстави надання дозволу на імміграцію в Україну, дійсність поданих іноземцем документів відповідно до вимог законодавства у редакції, яка діяла на момент подачі заяви.

Так, для перевірки законності надання дозволу на імміграцію в Україну УДМС у Запорізькій області здійснено перевірку підстави надання дозволу на імміграцію в Україну, дійсність поданих іноземцем документів відповідно до вимог законодавства у редакції, яка діяла на момент подачі заяви.

Перевіркою встановлено, що 21.02.2006 року громадянці Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з її неповнолітнім сином громадянином Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 було надано дозвіл на імміграцію в Україну на підставі пункту 6 частини 2 статті 4 Закону України «Про імміграцію», оскільки вона є дружиною іммігранта громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_2 .

Представником відповідача вказано, що дозвіл на імміграцію ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , надано 05.09.2005 року ВГІРФО ГУМВС України в Київській області. Оскільки підставою надання дозволу на імміграцію в Україну є перебування у шлюбі з іммігрантом, відповідачем було надіслано запит до ЦМУ ДМС України у м. Києві та Київській області щодо перевірки законності надання дозволу на імміграцію чоловіка ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , від 06.06.2022 року.

У відповідь на вказаний запит, ЦМУ ДМС України у м. Києві та Київській області листом від 07.06.2022 року №8010.6/26971-22 повідомило, що 13.09.2021 року на підставі пункту 1 та 6 частини 1 статті 12 Закону України «Про імміграцію» було скасовано дозвіл на імміграцію в Україну ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з його сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Представником відповідача у поданому до суду відзиві на позов вказано, що згідно рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , не вбачається, що його скасували у зв`язку з набуттям іноземцем громадянства України. В матеріалах справи про надання дозволу на імміграцію в Україну ОСОБА_1 такі відомості відсутні, представником позивача до позовної заяви також не надано підтверджуючі документи.

Також, представником відповідача зазначено, що відповідно до перевірки матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 клопотала про надання дозволу на імміграцію в Україну її сину разом з нею ОСОБА_4 , 1996 р.н., проте серед долучених до заяви документів відсутній документ, що підтверджує родинні стосунки заявниці та дитини. Перевіркою водночас встановлено, відсутність заява чоловіка (батька), засвідченої нотаріально, про те, що він не заперечує проти імміграції дитини разом з матір`ю, або ж відповідне рішення суду.

З огляду на вказані обставини та встановлені порушення посадовою особою відповідача було складено висновок про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 та її неповнолітньому сину громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_4 , який затверджено начальником УДМС України у Запорізькій області 12.04.2023 року та згідно листа від 08.02.2023 року №2301.4-741/23.1-23 направлено для перевірки до Державної міграційної служби України.

Так, згідно наявної в матеріалах справи копії висновку про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 та її неповнолітньому сину громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_4 встановлено, що із посиланням на положення п.1 ч.1 ст.12 Закону України «Про імміграцію», якою передбачено, що дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; у разі коли юридичний факт підтверджений / засвідчений відповідним документом, зазначеним у ч.7 ст. 9 Закону України «Про імміграцію», який подавався іноземцем або особою без громадянства для оформлення дозволу на імміграцію, визнано недійсним, скасованим, нікчемним або таким, що не відбувся, ці документи вважаються такими, що втратили чинність. Водночас, вказано, що п.6 ч.1 ст. 12 Закону встановлено, що дозвіл на імміграцію може бути скасовано в інших випадках, передбачених законодавством, в даному випадку порушено вимоги ст.4, ст. 9 Закону та вимоги п.11 «Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і подання про його скасування та виконання прийнятих рішень», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 року №1983.

Отже, посадова особа відповідача за результатами здійснення перевірки справи позивача вважала б за доцільне скасувати повністю рішення УМВС України в Запорізькій області від 21.02.2006 року про надання дозволу на імміграцію в Україну громадянці Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та її неповнолітньому сину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , скасувати, визнати недійсною та такою, що підлягає вилученню та знищенню, видану на підставі цього дозволу посвідку на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 09.03.2006 року на ім`я громадянки Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Листом Департаменту у справах іноземців та осіб без громадянства від 24.03.2023 року №8.1/444.8.1.1-23 «Про розгляд матеріалів щодо скасування дозволу на імміграцію було повідомлено Управління Державної міграційної служби України в Запорозькій області про доцільність підтримати проект висновку про скасування дозволу на імміграцію громадянці Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 разом із неповнолітним сином ОСОБА_4 та рекомендувало його до затвердження.

Рішенням Управління Державної міграційної служби України в Запорозькій області від 12.04.2023 року скасовано дозвіл на імміграцію в Україну громадянці Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та її сину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на підставі п. п. 1 та 6 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію». Також, вказано, що видана на підставі цього рішення посвідка на постійне проживання серії ЗП, №1956, 09.03.2006 (дата видачі) скасована на підставі вимог пп. 1 п.64 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 року №321.

Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи оцінку поданому до суду позивачем клопотанню про поновлення строку на звернення до адміністративного суду, суд зазначає наступне.

Відповідно до положень статті 55 Конституції України, держава кожному гарантує право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної власності, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до ч.1 ст.122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно із положеннями ч.2 ст.122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

При цьому, положеннями ч.1 ст.121 КАС України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

З огляду на вищевикладене та враховуючи доводи позивача, зазначені у заяві, а також враховуючи не надання до суду належних та достатніх доказів належного повідомлення позивача про приняте рішення, суд приходить до висновку про те, що позивачем не було пропущено строк на звернення до суду, у зв`язку з чим відсутні підстави для його поновлення.

Суд зазначає, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, які знаходяться в Україні на законних підставах користуються тими ж правами та свободами, а також несуть такі ж самі обов`язки, що і громадяни України.

Згідно з ст. 1 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" від 22.09.2011 №3773-VI (далі - Закон №3773-VI) іноземець - це особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.

Відповідно до ст. 2 Закону №3773-VІ іноземці та особи без громадянства мають ті ж права і свободи та виконують ті ж обов`язки, що і громадяни України, якщо інше не передбачено Конституцією, цим та іншими законами України, а також міжнародними договорами України.

Іноземці та особи без громадянства є рівними перед законом незалежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної належності, статі, мови, ставлення до релігії, роду і характеру занять, інших обставин.

Відповідно до ст. 3 Закону №3773-VI іноземці та особи без громадянства можуть у встановленому порядку іммігрувати в Україну на постійне проживання або прибути для працевлаштування на визначений термін, а також тимчасово перебувати на її території.

Іноземці та особи без громадянства, які іммігрували на постійне проживання або прибули для тимчасового працевлаштування, отримують посвідки відповідно на постійне або тимчасове проживання.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначаються Законом України від 07.06.2001 №2491-ІІІ «Про імміграцію» (у редакції, чинній на час подання заяви від 24.01.2006 та прийняття оскаржуваного рішення від 12.04.2023, далі - Закон №2491-ІІІ).

Стаття перша Закону №2491-ІІІ надає визначення термінів, що застосовуються у Законі, серед яких: імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання; квота імміграції - це гранична кількість іноземців та осіб без громадянства, яким передбачено надати дозвіл на імміграцію протягом календарного року; дозвіл на імміграцію - рішення спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції та підпорядкованих йому органів, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

При цьому, в подальшому було внесено зміни до вказаної статті, після чого надано визначення поняттю дозвіл на імміграцію, згідно якого рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Згідно з ч. 1 ст. 4 Закону №2491-ІІІ дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону №2491-ІІІ визначено квоту імміграції, яка встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку та наведено по яких категоріях іммігрантів.

У відповідності до ст. 6 Закону №2491-ІІІ центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції: 1) приймають заяви разом з визначеними цим Законом документами щодо надання дозволу на імміграцію від осіб, які перебувають в Україні на законних підставах; 2) перевіряють правильність оформлення документів щодо надання дозволу на імміграцію, виконання умов для надання такого дозволу, відсутність підстав для відмови у його наданні; 3) приймають рішення про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видають копії цих рішень особам, яких вони стосуються; 4) видають та вилучають у випадках, передбачених цим Законом, посвідки на постійне проживання; 5) ведуть облік осіб, які подали заяви про надання дозволу на імміграцію, та осіб, яким надано такий дозвіл.

Під час розгляду справи встановлено, що дозвіл на імміграцію в Україну наданий 21.02.2006 р. позивачу саме на підставі п.6 ч.2 ст.4 Закону №2491-ІІІ, як дружині іммігранта - громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_2 .

Згідно з ч. 4 ст. 11 Закону №2491-ІІІ, особі, яка перебуває на законних підставах в Україні і отримала дозвіл на імміграцію, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, видає посвідку на постійне проживання протягом тижня з дня подання нею відповідної заяви.

Позивач на підставі отриманого дозволу на імміграцію в Україну була документована посвідкою на постійне проживання в Україні.

У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 12 Закону №2491-ІІІ дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність.

Суд вважає за необхідне вказати, що підставою для скасування дозволу на імміграцію є встановлення наявності неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність, які були покладені в основу рішення про надання такого дозволу. При цьому, втрата чинності документів повинна мати місце саме на момент прийняття рішення про надання дозволу на імміграцію, що дійсно свідчитиме про протиправність дій органу Державної міграційної служби України, однак зміна обставин у майбутньому не може впливати на чинність вже виданого дозволу та ставити під сумнів правомірність рішення про його видачу.

Отже, оскільки на момент видачі позивачу дозволу на імміграцію у 2006 році чоловік позивача громадянин Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_2 , вважався таким, що був документований посвідкою на постійне проживання в Україні, яка була чинною, а тому визнання такої посвідки недійсною та такою, що підлягає вилученню та знищенню у майбутньому не свідчить про неправомірність видачі дозволу на імміграцію позивачу.

Крім того, відповідач під час розгляду справи не надав суду доказів того, що на момент прийняття рішення від 21.02.2006 року №105 про надання позивачу дозволу на імміграцію ним були надані свідомо неправдиві відомості, підроблені документи чи документи, що втратили чинність.

Відповідно до п. 23 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 року №1983 ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.

Водночас, суд вважає за необхідне вказати, що громадянин країни, якого стосується рішення про скасування дозволу на імміграцію, повинен мати у своєму розпорядженні ефективний засіб юридичного захисту, що дає йому змогу брати участь у провадженні під час розгляду його справи у компетентному судовому або адміністративному органі влади або в компетентному органі, члени якого є безсторонніми і які користуються гарантіями незалежності.

Право бути почутим є ключовим принципом належного управління в демократичній державі. У тих випадках, коли існує прямий або несприятливий вплив на права чи інтереси будь-якої особи, її потрібно своєчасно та належно проінформувати про це, для того, щоб вона мала можливість підготувати відповідні звернення. Такі звернення можна підготувати письмово або висловити усно на слуханнях або зустрічах. У будь-якому разі такі звернення можуть містити документальні докази, висновки та/або заяви. Важливо, щоб особи мали достатньо часу для надсилання звернень до ухвалення рішення суб`єктом владних повноважень.

Перевірка адміністративними судами дотримання суб`єктами владних повноважень права особи "бути почутою" є обов`язковою, що безпосередньо закріплено в пункті 9 частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, за яким у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що оскаржуване рішення відповідача від 12.04.2023 року про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в разі набрання ним законної сили, неминуче призведе до негативних наслідків для позивача. Такими наслідками, відповідно до статті 13 Закону №2491-ІІІ, є обов`язок особи, стосовно якої прийняте рішення про скасування дозволу на імміграцію, виїхати з України протягом місяця з дня отримання копії рішення про скасування дозволу на імміграцію. Особа, яка не виїхала протягом місяця, підлягає видворенню в порядку, законодавством України.

Таким чином, враховуючи існування загрози настання таких серйозних для позивача наслідків, суд вважає, що забезпечення його права взяти участь при прийнятті цього рішення є обов`язковою передумовою його правомірності. Натомість, матеріали справи свідчать, що позивач не був запрошений для надання пояснень до моменту прийняття спірного рішення, у зв`язку з чим було порушено його право "бути почутим".

Крім того, суд вважає, що відповідачем не дотримано одного з елементів критерію «необхідності у демократичному суспільстві», а саме - принципу пропорційності. Який, в свою чергу, вимагає встановлення балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване оскаржуване рішення суб`єкта владних повноважень, що призвело до негативних наслідків для позивача за відсутності будь-якої вини останнього. Відтак, оскаржуване рішення відповідача не відповідає критерію необхідності у демократичному суспільстві, оскільки для позивача та членів його сім`ї скасування дозволу на імміграцію має наслідком повну зміну способу життя родини, в складі якої троє неповнолітніх дітей.

З аналізу обставин прийняття оскаржуваного рішення дають підстави для висновку, що при його прийнятті порушено принцип верховенства права.

Частина 2 статті 3 Конституції України визначає, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 18.04.2018 у справі 820/2262/17, від 09.07.2020 у справі 823/407/18, від 26.06.2020 у справі №820/3098/17, від 30.01.2020 у справі № 2340/2851/18.

Також, аналогічні висновки викладено і Другим апеляційним адміністративним судом у постанові від 13.11.2023 року у справі №520/8722/23.

Відтак, враховуючи обставини справи, суд приходить до висновку про наявність підстав для визнання протиправним та скасування рішення Управління Державної міграційної служби України в Запорозькій області від 12.04.2023 року про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до положень ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частин 1 та 3 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

З урахуванням встановлених обставин, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Розподіл судових витрат здійснити в порядку ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись ст.ст. 243-246, 250, 255, 257-262, 295, 297 КАС України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Управління Державної міграційної служби України в Запорозькій області (вул. Незалежної України, буд. 90,м. Запоріжжя,Запорізька обл., Запорізький р-н,69005), третя особа: Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області (вул. Римарська, буд. 24,м. Харків,61057) про визнання протиправним та скасування наказу - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Управління Державної міграційної служби України в Запорозькій області від 12.04.2023 року про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , посвідка на постійне проживання серії НОМЕР_3 ) сплачену суму судового збору у розмірі 1073 (одна тисяча сімдесят три) грн. 60 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Управління Державної міграційної служби України в Запорозькій області (вул. Незалежної України, буд. 90,м. Запоріжжя,Запорізька обл., Запорізький р-н,69005, код ЄДРПОУ - 37834773).

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, або спрощеного позовного провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя Мельников Р.В.