Справа № 260/9190/23
Суддя: Іванчулинець Д.В.
Дата ухвалення: 2024-01-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

10 січня 2024 року м. Ужгород№ 260/9190/23
Закарпатський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Іванчулинця Д.В., розглянувши в письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Управління соціального захисту населення Хустської районної державної (військової) адміністрації (вул. Поперечна, буд. 1, м. Хуст, Закарпатська область, 90400, ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Управління соціального захисту населення Хустської районної державної (військової) адміністрації (далі - відповідач), яким просить суд:

1) визнати протиправною бездіяльність Управління соціального захисту населення Хустської районної державної (військової) адміністрації щодо не нарахування та несплати єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за ОСОБА_1 , як непрацюючу працездатну особу, яка за період з березня 2022 року по лютий 2023 року включно здійснювала догляд за особою яка досягла пенсійного віку та за висновком закладу охорони здоров`я потребує постійного стороннього догляду;

2) зобов`язати Управління соціального захисту населення Хустської районної державної (військової) адміністрації нарахувати та сплатити єдиний соціальний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за ОСОБА_1 , як непрацюючу працездатну особу, яка за період з березня 2022 року по лютий 2023 року включно здійснювала догляд за особою яка досягла пенсійного віку та за висновком закладу охорони здоров`я потребує постійного стороннього догляду;

3) справу розглянути за правилами спрощеного позовного провадження.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідно до вимог чинного законодавства вона підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, оскільки у періоди з 01 березня 2022 року по 28 лютого 2023 року (включно) перебувала на обліку в Управлінні соціального захисту населення Хустської районної державної (військової) адміністрації та отримувала компенсацію, як непрацююча працездатна особа, яка здійснює догляд за особою з інвалідністю ІІ групи внаслідок психічного розладу та яка згідно з висновком медичного закладу потребує стороннього догляду. Відтак, відмова відповідача в нарахуванні та сплаті єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є протиправною.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративну суду було відкрито провадження по даній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (без виклику) сторін та надано відповідачеві п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву.

Доказом про належне повідомлення відповідача, слугує наявне в матеріалах справи рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (ухвали про відкриття провадження у справі та копії позову), яке одержане представником відповідача, що підтверджується його підписом на корінці повідомлення.

Станом на день розгляду справи, відповідач суб`єкт владних повноважень відзиву на позовну заяву не подав, що в силу вимог ч.4 ст.159 КАС України, кваліфіковано судом, як визнання позову.

Відповідно до частини четвертої статті 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Як вбачається із матеріалів справи позивач ОСОБА_1 перебувала на обліку в Управлінні соціального захисту населення Хустської районної державної (військової) адміністрації та отримувала: у період з 01 березня 2022 року по 28 лютого 2023 року - допомогу по догляду за особою з інвалідністю ІІ групи внаслідок психічного розладу.

Так, у відповідності до Висновків лікарської комісії медичного закладу, а саме: Комунального некомерційного підприємства «Іршавська міська лікарня» Іршавської міської ради Закарпатської області від 25 березня 2022 року за № 300 та від 23 вересня 2022 року за № 184 вбачається, що ОСОБА_2 , 1959 року народження, інвалід ІІ групи внаслідок психічного розладу та потребує постійного догляду.

Згідно висновків Комунального некомерційного підприємства «Іршавська міська лікарня» Іршавської міської ради Закарпатської області від 25 березня 2022 року за № 300 та від 23 вересня 2022 року за № 184 за станом психічного здоров`я ОСОБА_2 , 1959 року народження, інвалід ІІ групи, обмежено здатна до самообслуговування, до орієнтації, до спілкування, контролю поведінки та потребує постійного стороннього догляду. Проживає разом з ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 .

27 березня 2023 року ОСОБА_1 звернулась до Управління соціального захисту населення Хустської районної державної (військової) адміністрації із заявою щодо відрахування страхових внесків до Пенсійного фонду України при нарахуванні державних соціальних допомог по догляду за інвалідом.

Листом від 24 травня 2023 року №501/05 Управління соціального захисту населення Хустської районної державної (військової) адміністрації повідомило позивача про те, що згідно Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV від 09.07.2003 року, який набрав чинності з 01.01.2004 року (далі- Закон), страховий стаж - це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. Загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, відповідно до Закону підлягають, зокрема, один з непрацюючих працездатних батьків, усиновителів, опікун, піклувальник, які фактично здійснюють догляд за дитиною-інвалідом, а також непрацюючі працездатні особи, які здійснюють догляд за інвалідом І групи або за престарілим, який за висновком медичного закладу потребує постійного стороннього догляду або досяг 80 - річного віку, якщо такі непрацюючі працездатні особи отримують допомогу або компенсацію відповідно до законодавства. Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим законом (до 01.01.2004), зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

У разі, якщо до січня 2004 року непрацююча особа доглядала за інвалідом І групи або дитиною-інвалідом віком до 16 років, а також за пенсіонером, який за висновком медичного закладу потребує постійного стороннього догляду, час догляду зараховується до стажу незалежно від отримання допомоги або компенсації. Зарахуванню цих періодів провадиться на підставі акта обстеження фактичних обставин здійснення догляду та документів, які засвідчують перебування на інвалідності (для інвалідів І групи та дітей-інвалідів) і вік (для престарілих і дітей-інвалідів). Час догляду, починаючи з 01.01.2004, зараховується до страхового стажу виключно за умови отримання відповідної допомоги або компенсації в органах соціального захисту.

Періоди догляду за інвалідом або престарілим зараховуються до страхового стажу на, вказаних вище, умовах при призначенні пенсій на загальних підставах. Зарахування цих періодів до спеціального стажу, який дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах або за вислугу років, чинним законодавством не передбачено.

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо нездійснення відрахувань та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за періоди з 01 березня 2022 року по 28 лютого 2023 року, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав та законних інтересів.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Відповідно до пункту 9 частини першої статті 11 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року №1058-IV (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, далі - Закон №1058) загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню підлягають, зокрема: один із непрацюючих працездатних батьків, усиновителів, опікун, піклувальник, один із прийомних батьків, батьків-вихователів, які фактично здійснюють догляд за дитиною з інвалідністю, тяжко хворою дитиною, якій не встановлено інвалідність, а також непрацюючі працездатні особи, які здійснюють догляд за особою з інвалідністю I групи або за особою, яка досягла пенсійного віку, встановленого статтею 26 цього Закону, та за висновком закладу охорони здоров`я потребує постійного стороннього догляду, якщо такі непрацюючі працездатні особи отримують допомогу, надбавку або компенсацію відповідно до законодавства.

Згідно з частинами першою та другою статті 24 Закону №1058 страховий стаж - це період протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Частиною шостою статті 20 Закону №1058, зокрема, передбачено, що за осіб, зазначених у пунктах 8, 11-14 статті 11 цього Закону, страхові внески сплачуються в порядку і строки, визначені Кабінетом Міністрів України, за рахунок коштів державного та місцевого бюджетів, коштів цільових фондів, з яких цим особам сплачуються відповідно грошове забезпечення, страхові виплати, допомога і компенсації.

Відповідно до підпункту 3 пункту 1 Порядку нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за деякі категорії застрахованих осіб, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2011 року №178 (далі - Порядок №178), нараховується та сплачується єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за одного з непрацюючих працездатних батьків, усиновителів, опікуна, піклувальника, які фактично здійснюють догляд за дитиною-інвалідом, а також за непрацюючих працездатних осіб, які здійснюють догляд за інвалідом І групи або за престарілим, який згідно з висновком медичного закладу потребує постійного стороннього догляду або досяг 80-річного віку, якщо такі непрацюючі працездатні особи отримують допомогу або компенсацію відповідно до законодавства.

Згідно з підпунктом 3 пункту 2 Порядку №178 єдиний внесок нараховується за осіб, зазначених у підпункті 3 пункту 1 цього Порядку, - на суми допомоги або компенсацій, нарахованих за базовий звітний період.

Згідно з частиною першою статті 13 Закону №1058 участь застрахованих осіб у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування припиняється:

- у разі якщо особа, яка підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню відповідно до цього Закону, втратила визначений цим Законом статус застрахованої особи;

- у разі закінчення терміну дії договору про добровільну участь або дострокового розірвання цього договору у випадках, передбачених цим Законом;

- у разі якщо застрахованій особі відповідно до цього Закону призначено пенсію і вона не продовжує працювати або якщо застрахована особа відповідно до цього Закону набула права на довічну пенсію чи одноразову виплату;

- у разі смерті застрахованої особи.

Відповідно до пункту 1 Порядку призначення і виплати компенсації фізичним особам, які надають соціальні послуги, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України 29 квітня 2004 року №558 (далі - Порядок №558), непрацюючим фізичним особам, які постійно надають соціальні послуги громадянам похилого віку, інвалідам, дітям-інвалідам, хворим, які не здатні до самообслуговування і потребують постійної сторонньої допомоги (крім осіб, що обслуговуються соціальними службами), призначається щомісячна компенсаційна виплата (далі - компенсація).

Згідно з пунктом 16 Порядку №558 структурні підрозділи з питань соціального захисту населення районної, районної у м. Києві державної адміністрації, виконавчого органу міської ради, що призначають та виплачують щомісячну компенсацію, здійснюють контроль за діяльністю фізичних осіб, які надають соціальні послуги.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що позивачем надавалися соціальні послуги хворій особі, яка досягла пенсійного віку (1959 року народження), яка не була здатна до самообслуговування і потребувала постійної сторонньої допомоги, і яка не обслуговувалася соціальними службами.

Враховуючи дані обставини, позивачу була призначена компенсація як фізичній особі, яка надає соціальні послуги з 01 березня 2022 року по 31 серпня 2022 року та з 01 вересня 2022 року по 28 лютого 2023 року (включно), що не заперечується відповідачем в листі від 24 травня 2023 року.

Отже, наведене свідчить, що за вказаний період призначення компенсації як фізичній особі, яка надає соціальні послуги з 01 березня 2022 року по 28 лютого 2023 року у відповідача виник обов`язок нарахувати та сплатити єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування до Пенсійного фонду України за ОСОБА_1 .

Твердження відповідача в листі-відмові від 24 травня 2023 року про те, що позивач не підлягав загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню, як особа, яка надає соціальні послуги, за період з 01 березня 2022 року по 28 лютого 2023 року у зв`язку з тим, що ОСОБА_2 , 1959 року народження, є інвалідом ІІ групи, яка потребує постійного стороннього догляду, та не є особою похилого віку, судом не приймається з огляду на таке.

Згідно зі статтею 10 Закону України «Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку» від 16 грудня 1993 року №3721-XII громадянами похилого віку визнаються особи, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», а також особи, яким до досягнення зазначеного пенсійного віку залишилося не більш як півтора року.

Терміну «престаріла особа» жодним чинним нормативно-правовим актом не визначено.

Разом з тим, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо уточнення правових норм, що врегульовують питання визначення категорій осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню» від 19 квітня 2016 року №1109-VIII, що набрав чинності 12 травня 2016 року, до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» внесено зміни.

Зокрема, статтю 1 було доповнено абзацом такого змісту: «термін «особа похилого віку» вживається у цьому Законі у значенні, наведеному в Законі України «Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні»; у пункті 14 частини першої статті 11 слова «престарілим, який» замінено словами «особою похилого віку, яка», а слово «досяг» - словом «досягла». В абзаці тринадцятому пункту 1 частини першої статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» слова «престарілим, який» замінено словами «особою похилого віку, яка», а слово «досяг» - словом «досягла».

Вказаний закон прийнятий саме з метою усунення неоднозначного тлумачення норм чинного законодавства України, які встановлюють критерії визначення категорії осіб, що підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню.

Відповідно, даним законом лише уточнено правові норми, які врегульовують питання визначення категорій осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, а не встановлено нові категорії осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню.

Більше того, на переконання суду, буквальний аналіз поняття «престаріла особа» та «особа похилого віку» дає підстави вважати, що вони є тотожними поняттями, оскільки мають однаковий правовий зміст та правове навантаження.

Суд вважає, що розмежування даних понять є дискримінаційним підходом при визначенні категорії осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню.

При цьому, суд звертає увагу на те, що в статті 10 Закону України «Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку» від 16 грудня 1993 року №3721-XII (в редакції станом на момент призначення позивачу компенсації за надання соціальних послуг громадянці похилого віку, інваліду ІІ групи ОСОБА_2 , 1959 року народження) встановлено, що громадянами похилого віку визнаються: чоловіки у віці 60 і жінки у віці 55 років і старші, а також особи, яким до досягнення загального пенсійного віку залишилося не більше півтора року.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 станом на день визнання її такою, що за станом здоров`я нездатна до самообслуговування та потребує постійного стороннього догляду, тобто станом на 2022 рік, досягла пенсійного віку, оскільки їй було 63 років, а тому згідно із законодавством, що діяло на той час, вона була громадянкою похилого віку (престарілою особою).

Крім того, суд вважає, що увесь час після 25 березня 2022 року ОСОБА_2 мала такий вік, згідно з яким вона відносилась до громадян похилого віку відповідно до діючого законодавства, а висновками медичного закладу підтверджувалась необхідність у сторонньому догляді за нею.

Як вже зазначалось судом, питання визначення осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, а також підстави і порядок нарахування та сплати єдиного внеску передбачені Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року №1058-IV, Порядком нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за деякі категорії застрахованих осіб, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2011 року №178.

На переконання суду, визначальним у вирішенні питання права на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування є надання соціальних послуг хворій особі престарілого віку (відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо уточнення правових норм, що врегульовують питання визначення категорій осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню» - похилого віку), яка не здатна до самообслуговування і потребує постійної сторонньої допомоги.

Тому, враховуючи, що позивач відповідно до вимог вищезазначених нормативно-правових актів підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, як особа яка надає соціальні послуги, то невиконання відповідачем покладеного на нього обов`язку нарахувати та сплатити єдиний внесок є безпідставним та протиправним.

При цьому, суд вважає, що відповідач повинен нарахувати та сплатити єдиний соціальний внесок на загальнообов`язкове пенсійне страхування за ОСОБА_1 , як непрацюючу працездатну особу, яка здійснювала догляд за особою похилого віку, яка згідно з висновками медичного закладу потребує постійного стороннього догляду, за періоди з 01 березня 2022 року по 31 серпня 2022 року та з 01 вересня 2022 року по 28 лютого 2023 року.

Статтею 90 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

У пункті 50 рішення Європейського суду з прав людини «Щокін проти України» (№23759/03 та №37943/06) зазначено, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Говорячи про «закон», стаття 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях цієї Конвенції (див. рішення у справі «Шпачек s.r.о.» проти Чеської Республіки» (SPACEK, s.r.o. v. THE CZECH REPUBLIC №26449/95). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні (рішення у справі «Бейелер проти Італії» (Beyeler v. Italy №33202/96).

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Наведена позиція ЄСПЛ також застосовується у практиці Верховним Судом у постанові від 20 травня 2019 року (справа №417/3668/17).

У відповідності до частини другої статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно із частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Оцінюючи подані сторонами докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням обставин зазначених вище, суд прийшов до переконання про доведеність позивачем заявлених вимог та необхідності задоволення адміністративного позову повністю.

Оскільки позивача звільнено від сплати судового збору, питання розподілу судових витрат не вирішується.

Керуючись статтями 2, 6, 8, 9, 77, 243 - 246, 250, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Управління соціального захисту населення Хустської районної державної (військової) адміністрації (вул. Поперечна, буд. 1, м. Хуст, Закарпатська область, 90400, ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії) задовольнити повністю.

2. Визнати протиправною бездіяльність Управління соціального захисту населення Хустської районної державної (військової) адміністрації щодо не нарахування та несплати єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за ОСОБА_1 , як непрацюючу працездатну особу, яка за період з 01 березня 2022 року по 28 лютого 2023 року (включно) здійснювала догляд за особою, яка досягла пенсійного віку та, яка згідно з висновком медичного закладу потребує постійного стороннього догляду.

3. Зобов`язати Управління соціального захисту населення Хустської районної державної (військової) адміністрації нарахувати та сплатити єдиний соціальний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за ОСОБА_1 , як непрацюючу працездатну особу, яка за період з 01 березня 2022 року по 28 лютого 2023 року (включно) здійснювала догляд за особою, яка досягла пенсійного віку та, яка згідно з висновком медичного закладу потребує постійного стороннього догляду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

СуддяД.В. Іванчулинець