Справа № 420/34499/23
Суддя: Танцюра К.О.
Дата ухвалення: 2024-01-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 січня 2024 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Танцюри К.О.,

за участю секретаря Грекової К.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Одесі справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) про визнання протиправною та скасування постанови головного державного виконавця Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Вітріченка Ігоря Андрійовича від 28.11.2023 року у виконавчому провадженні № 64087440 про стягнення із ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 568069,02грн виконавчого збору.

Ухвалою суду від 04.01.2024 відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

В обґрунтування позовних вимог представник позивача у позовній заяві зазначав, що не погоджується із прийняттям постанови головного державного виконавця Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Вітріченка Ігоря Андрійовича від 28.11.2023 року у виконавчому провадженні № 64087440 про стягнення із ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 568069,02грн виконавчого збору та просить суд задовольнити позов у повному обсязі. Як вказав представник, на підставі наказу Господарського суду Одеської області по справі 916/1559/20 від 29.10.2020 року про стягнення солідарно із Приватного підприємства «БОГУСЛАВСЬКЕ», ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «ПроКредит Банк» заборгованості за кредитним договором у сумі 5 433 187 (п`ять мільйонів чотириста тридцять три тисячі сто вісімдесят сім) гривень, 20 копійок; процентів за користування кредитними коштами у сумі 131 648 (сто тридцять одна тисяча шістсот сорок вісім) гривень 45 копійок та пені у розмірі 115 854 (сто п`ятнадцять тисяч вісімсот п`ятдесят чотири) гривень 53 копійки Першим Приморським відділом державної виконавчої служби у місті Одеса Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) було відкрито виконавче провадження № 64087440. Як вказав представник позивача, загальна сума стягнення за вказаним виконавчим провадженням становила 5 680 690, (п`ять мільйонів шістсот вісімдесят тисяч шістсот дев`яносто) гривень, 18 копійок та враховуючи бездіяльність посадових осіб органу державної виконавчої служби, позивач по справі 916/1559/20 та за сумісництвом стягувач у ВП 64087440 звернувся до приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечко Дмитра Миколайовича з метою вжиття заходів з примусового стягнення за наказом 916/1559/20 від 29.10.2020. 01.09.2022 року у приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечко Дмитра Миколайовича було відкрито виконавче провадження № 69754032 з примусового стягнення за виконавчим листом №916/1559/20 від 29.10.2020 року та в результаті вказаних дій, в рамках виконавчого провадження № 69754032 було в повному обсязі виконано наказ Господарського суду Одеської області 916/1559/20. Постановою від 14.08.2023 року приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Колечко Дмитром Миколайовичем було закінчено виконавче провадження № 69754032 на підставі п. 9 ст. 39 закону України «Про виконавче провадження», тобто - у зв`язку із його повним виконанням. Таким чином, як вказав представник, наказ Господарського суду Одеської області по справі №916/1559/20 від 29.10.2020 року про стягнення солідарно із Приватного підприємства «БОГУСЛАВСЬКЕ», ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «ПроКредит Банк» заборгованості за кредитним договором був повністю виконаний, а тому виконавчі провадження, які стосувались виконання цього наказу повинні були бути закінчені із подальшим скасуванням усіх обмежувальних заходів, вжитих державними та приватними виконавцями. 15.11.2023 року Акціонерне товариство «ПроКредит Банк» звернулось до відповідача із заявою про повернення виконавчого документа, а саме - наказу Господарського суду Одеської області по справі 916/1559/20 від 29.10.2020 року та на підставі вказаної заяви державним виконавцем Приморського ВДВС у місті Одесі ПМУМЮ (м. Одеса) Вітріченко Ігорем Андрійовичем було прийнято низку постанов, серед яких в тому числі - постанова про повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку із зверненням стягувача із відповідною заявою. Також державним виконавцем було прийнято оскаржувану постанову від 28.11.2023 року про стягнення виконавчого збору із ОСОБА_1 у розмірі 568069 (п`ятсот шістдесят вісім тисяч шістдесят дев`ять) гривень, 02 копійки та виокремлено стягнення вказаного збору у окреме виконавче провадження постановою про відкриття ВП № 73459871 від 28.11.2023 року. Представник позивача, посилаючись на норми діючого законодавства та те, що враховуючу той факт, що органом державної виконавчої служби не було вчинено дій, спрямованих на виконання рішення суду, не було стягнуто коштів в рамках виконавчого провадження та в даному випадку фактично, відбувається подвійне стягнення виконавчого збору/винагороди приватного виконавця в рамках виконання одного виконавчого документу, що є неприпустимим, просить суд задовольнити позов у повному обсязі.

10.01.2024 до суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву у якому відповідач вказав, що не погоджується із позовними вимогами позивача та просить суд відмовити у задоволенні позову. Так, відповідач вказав, що у Приморському відділі державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) перебувало на виконанні ВП №64087440 з примусового виконання наказу Господарського суду по справі 916/1559/20 виданого 29.10.2020 року про солідарне стягнення з ПП «Богуславське», ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО " ПРОКРЕДИТ БАНК" суми боргу у розмірі 5680690,18 грн та в заяві про відкриття виконавчого провадження стягувач зазначив боржника ОСОБА_1 . Тобто, як вказав відповідач, під час примусового виконання АСВП №69754032 приватним виконавцем Колечко Д.М. було стягнуто з ОСОБА_2 основну винагороду приватного виконавця, а не виконавчий збір який перераховуються до Державного бюджету України. Також, як вказав відповідач, в виконавчих провадженнях ВП69754032 та ВП64087440 боржниками є різні особи і заходи примусового виконання вживались до різних боржників. Законодавець Законом України «Про виконавче провадження» регулює та надає можливість виконувати рішення суду та рішення інших органів, як державному так і приватному виконавцю. Відповідач вказав, що законодавець частиною 5 статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» розмежовує та підкреслює, що виконавчий збір дійсно не стягується при виконанні рішення приватним виконавцем, так як при виконанні рішення приватним виконавцем стягується винагорода приватного виконавця. Відповідно до частини 4 статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» стягнутий виконавчий збір перераховується до Державного бюджету України, а основна виногорода приватного виконавця стягується на користь приватного виконавця. Як вказав відповідач, не можна ототожнювати виконавчий збір та основну винагороду приватного виконавця. Поряд з цим, як зазначив відповідач, Законом України «Про виконавче провадження» та Інструкцією з організації примусового виконання рішень не передбачено звільнення від сплати виконавчого збору у випадку сплати солідарним боржником основної винагороди приватного виконавця. Також, виконавче провадження №ВП№ 64087440 завершено згідно п. 1 ч. 1 ст. 37 (за письмовою заявою стягувача) Закону України «Про виконавче провадження» на підставі заяви представника стягувача АТ «ПРОКРЕДИТ БАНК" про повернення ВД стягувану на підставі п.1 ч.1 ст. 37 ЗУ "Про виконавче провадження". Враховуючи викладене та наголосивши, що стягувач не повідомляв щодо погашення боргу за наказом Господарського суду по справі 916/1559/20 виданого 29.10.2020 року, відповідач просить суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Представник позивача підтримав позовні вимоги позивача та просив суд задовольнити позов у повному обсязі.

Представник відповідача заперечував проти адміністративного позову позивача та просив суд відмовити у задоволенні позову.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.

13.01.2021 державним виконавцем Першого Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Безверхою Катериною Вікторівною, відкрито виконавче провадження №64087440 з виконання наказу №916/1559/20, виданого 29.10.2020 Господарським судом Одеської області про стягнення з ОСОБА_1 коштів у розмірі 5 680 690,18грн(а.с.13-14).

28.11.2023 головним державним виконавцем Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) прийнято постанови у виконавчому провадженні №64087440:

- про повернення виконавчого документа стягувачу, за письмовою заявою стягувача (АТ «ПРОКРЕДИТ БАНК») на підставі ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження»(а.с.16);

-про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 568 069,02 грн (а.с.15).

Постановою головного державного виконавця Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) від 28.11.2023 у виконавчому провадженні №73459871 відкрито виконавче провадження з виконання постанови №64087440, виданого 28.11.2023 Приморським відділом державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса)(а.с.17-18).

Поряд з цим, згідно постанови приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечко Дмитром Миколайовичем, при примусовому виконанні наказу №916/1559/20, виданого 29.10.2020 Господарським судом Одеської області, із визначенням у виконавчому провадженні боржником ОСОБА_2 , закінчено виконавче провадження №69754032, згідно п.9 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження» , - рішення фактично виконано в повному обсязі за виконавчим документом(а.с.19-22).

Відповідно до вимог ч.2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 1 Закону України Про виконавче провадження №1404-VIII від 02.06.2016р. встановлено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно зі ст.5 Закону №1404-VIII примусове виконання рішень покладається, зокрема, на органи державної виконавчої служби (державних виконавців).

Відповідно до п. 1 ч.1 ст.3 Закону №1404-VIII підлягають примусовому виконанню рішення на підставі виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Частиною 1 статті 18 Закону №1404-VIII, визначено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до ч.1 ст.26 Закону №1404-VIII, виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону: 1) за заявою стягувача про примусове виконання рішення; 2) за заявою прокурора у разі представництва інтересів громадянина або держави в суді; 3) якщо виконавчий документ надійшов від суду у випадках, передбачених законом; 4) якщо виконавчий документ надійшов від суду на підставі ухвали про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду (суду іноземної держави, інших компетентних органів іноземної держави, до повноважень яких належить розгляд цивільних чи господарських справ, іноземних чи міжнародних арбітражів) у порядку, встановленому законом; 5) у разі якщо виконавчий документ надійшов від Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів.

Згідно ч.5 ст. 26 Закону №1404-VIII, виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Відповідно до ч.1 ст.26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Частинами 1, 2 ст.27 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Частиною 5 ст.27 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавчий збір не стягується: 1) за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів (крім виконавчих документів про стягнення аліментів, за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за дванадцять місяців), накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню; 2) у разі виконання рішень Європейського суду з прав людини; 3) якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень"; 4) за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору, стягнення витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених виконавцем відповідно до вимог цього Закону; 5) у разі виконання рішення приватним виконавцем; 6) за виконавчими документами про стягнення заборгованості, яка підлягає врегулюванню відповідно до Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення" та Закону України "Про заходи, спрямовані на подолання кризових явищ та забезпечення фінансової стабільності на ринку природного газу", а також згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності зазначеними законами.

Відповідно до ч.6 ст.27 Закону України «Про виконавче провадження» у разі наступних пред`явлень державному виконавцю до виконання виконавчого документа виконавчий збір стягується в частині, що не була стягнута під час попереднього виконання.

Поряд з цим, частина 8 ст.27 цього Закону передбачає, що під час передачі виконавчого документа від органу державної виконавчої служби приватному виконавцю виконавчий збір не стягується, якщо він не був стягнутий на момент передачі. У разі стягнення частини виконавчого збору на момент передачі виконавчого документа приватному виконавцю стягнута частина виконавчого збору поверненню не підлягає.

Суд зазначає, що прийняття у даному випадку спірної постанови про стягнення виконавчого збору та виділення її виконання в окреме виконавче провадження, створило умови для подвійного стягнення із боржника (ів) виконавчого збору і винагороди приватному виконавцю за виконання одного виконавчого документу.

Так, Закон №1404-VIII містить прогалину у правовому регулюванні процедури стягнення з боржників виконавчого збору і основної винагороди за виконання одного й того виконавчого документа.

З одного боку, Закон №1404-VIII не визначає порядку, умов чи підстав для припинення стягнення виконавчого збору з боржників у випадку подальшого пред`явлення стягувачами виконавчого документа до виконання приватним виконавцям.

З іншого боку, норми законодавства, що стосуються умов і підстав стягнення винагороди приватними виконавцями, не містять приписів, які б обмежували їхні права на отримання винагороди за вчинення виконавчих дій у разі, коли виконавчий лист попередньо перебував на виконанні у державного виконавця.

При цьому, питання подвійного стягнення плати державному і приватному виконавцям за виконання одного й того ж виконавчого документа є несправедливим з огляду на те, що стягнення виконавчого збору чи основної винагороди одночасно як таких, є неприпустимим, тому з метою дотримання засад виконавчого провадження, передбачених, зокрема, пунктом 5 частини першої статті 2 Закону №1404-VIII справедливим може бути лише стягнення однієї з указаних сум.

Діюче законодавство про виконавче провадження не ставить право приватного виконавця на отримання основної винагороди у залежність від тієї обставини, що на примусовому виконанні в органах державної виконавчої служби перебуває постанова державного виконавця про стягнення виконавчого збору. Зрештою, як уже зазначалося, це право залежить від того чи виконане рішення в повному або частковому обсязі внаслідок дій приватного виконавця.

Поряд з цим, як зазначив суд, ч.8 ст.27 Закону №1404-VIII передбачає, що під час передачі виконавчого документа від органу державної виконавчої служби приватному виконавцю виконавчий збір не стягується, якщо він не був стягнутий на момент передачі.

Поняття й процедура, що згадані у цій нормі, стосується правовідносин, що не є подібними до спірних, оскільки в останніх не було передачі виконавчого документа.

Разом з тим, на відміну від решти положень виконавчого законодавства, лише зазначена норма Закону №1404-VIII регулює подібні правовідносини.

Вказана правова норма спрямована на те, щоб не допустити одночасного стягнення з боржника виконавчого збору і основної винагород, що унеможливлює подвійну плату боржником зазначених коштів, а тому її застосування дозволяє розв`язати спір про подвійне стягнення плати державному і приватному виконавцям за виконання одного й того ж виконавчого документа в умовах неповноти законодавства, що регулює спірні правовідносини.

Згідно з ч.4 ст.6 КАС України забороняється відмова у розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

За правилами ч.6 ст.7 КАС України у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону).

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що для розв`язання вказаної проблеми та з метою ефективного захисту прав й інтересів осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень до подібних правовідносин необхідно застосувати за аналогією закону частину восьму статті 27 Закону №1404-VIII.

Аналогічно висновку щодо наявності прогалини у правовому регулюванні процедури стягнення з боржників виконавчого збору і основної винагороди за виконання одного й того ж виконавчого документа викладеного у постанові Верховного Суду від 13 квітня 2023 року по справі №160/695/22.

Так, Верховний Суд зробив наступні висновки: « Стягнення з боржника виконавчого збору й основної винагороди за виконання одного судового рішення тягне за собою додаткові витрати. Ця обставина може розглядатися як накладання непропорційного і надмірного тягара на боржника, що зачіпає його право власності, гарантоване статтею 41 Конституції України і статтею 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист людських прав і основоположних свобод.

52. Вказана ситуація здатна підважити засади виконавчого провадження та порушити такі стрижневі елементи верховенства права як правова визначеність і повага до людських прав (частина перша статті 6 КАС України).

53. При цьому, згідно із пунктом 8 частини другої статті 2 КАС України суб`єкт владних повноважень під час прийняття рішень, вчинення дій серед іншого повинен керуватися принципом пропорційності, зокрема дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

54. Верховний Суд зауважує, що з-поміж учасників виконавчого провадження в рамках спірних правовідносин у зв`язку з неповнотою законодавчого регулювання саме боржник перебуває у найбільш уразливому становищі, якого зобов`язано сплатити двічі за виконання одного й того ж виконавчого документа.

55. Вказана проблематика зумовлена неповнотою законодавства і стосується також й аспекту дієвого юридичного захисту індивідуальних людських прав від їх порушення суб`єктами владних повноважень та питання ефективного способу захисту (частина перша статті 2 КАС України), який повинен забезпечити поновлення порушеного права й бути адекватним наявним обставинам.

56. У цьому контексті Верховний Суд зауважує, що питання подвійного стягнення плати державному і приватному виконавцям за виконання одного й того ж виконавчого документа є несправедливим з огляду на те, що стягнення виконавчого збору чи основної винагороди одночасно як таких, є неприпустимим. Тобто у контексті вирішення адміністративного спору Верховний Суд дійшов висновку, що з точки зору дотримання засад виконавчого провадження, передбачених зокрема пунктом 5 частини першої статті 2 Закону №1404-VIII, справедливим може бути лише стягнення однієї з указаних сум.

57. Розв`язуючи це питання, Верховний Суд повторно зазначає, що законодавство про виконавче провадження не ставить право приватного виконавця на отримання основної винагороди у залежність від тієї обставини, що на примусовому виконанні в органах державної виконавчої служби перебуває постанова державного виконавця про стягнення виконавчого збору. Зрештою, як уже зазначалося, це право залежить від того чи виконане рішення в повному або частковому обсязі внаслідок дій приватного виконавця.».

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що стягнення виконавчого збору чи основної винагороди одночасно як таких, є неприпустимим.

Більш того, суд враховує також і той факт, що приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Дмитро Колечко наразі було стягнуто основну винагороду приватного виконавця у розмірі 348 256,28 грн. солідарно з боржників, з урахуванням того, що боржником здійснювались часткові погашення за виконавчим документом, що підтверджується листом приватного виконавця від 10.01.2023 №420.

Враховуючи викладене та те, що постановою приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечко Дмитром Миколайовичем, при примусовому виконанні наказу №916/1559/20, виданого 29.10.2020 Господарським судом Одеської області, закінчено виконавче провадження №69754032, у зв`язку з фактичним виконанням в повному обсязі виконавчого провадження, а стягнення виконавчого збору чи основної винагороди одночасно як таких, є неприпустимим, суд приходить до висновку, що постанова головного державного виконавця Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Вітріченка Ігоря Андрійовича від 28.11.2023 року у виконавчому провадженні №64087440 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 568069,02грн виконавчого збору, є протиправною та підлягає скасуванню.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Оцінивши кожен доказ, який є у справі щодо його належності, допустимості, достовірності та їх достатності і взаємного зв`язку у сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню.

Частиною 1 ст.139 КАС України визначено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи те, що суд прийшов до висновку про наявність підстав для задоволення позовної заяви позивача, суд вважає за можливе стягнути з відповідача за рахунок бюджетних асигнувань на користь позивача судовий збір у розмірі 5680,69 грн.

Керуючись ст.ст. 241-246, 250, 255, 287,382 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Вітріченка Ігоря Андрійовича від 28.11.2023 року у виконавчому провадженні № 64087440 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 568 069,02грн виконавчого збору.

Стягнути з Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (код ЄДРПОУ 41404999, м. Одеса, вул. Пастера,58) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) судовий збір у розмірі 5680,69 грн (п`ять тисяч шістсот вісімдесят гривень шістдесят дев`ять копійок).

Рішення набирає законної сили згідно ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст. 287 та п. 15-5 розділу VII Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя К.О. Танцюра