Справа № 380/17275/23
Суддя: Гудим Любомир Ярославович
Дата ухвалення: 2024-01-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 січня 2024 рокуЛьвівСправа № 380/17275/23 пров. № А/857/20200/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Гудима Л.Я.,

суддів: Затолочного В.С., Качмара В.Я.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу 7 прикордонного Карпатського загону ДПС України на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 21 вересня 2023 року, головуючий суддя - Кухар Н.А., ухвалене у м. Львові, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

В липні 2023 року позивач - ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до 7 ПКЗ ДПС України, в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення про відмову у перетинанні кордону України громадянину України, який досяг 16-річного віку від 24.06.2023 року, виданого старшим лейтенантом прикордонної служби « Краківець » ОСОБА_2 щодо позивача.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що він у пункті пропуску через державний кордон "Краківець" пред`явив всі необхідні документи, які надають право перетнути державний кордон України. Однак, позивачу було відмовлено у перетині державного кордону України, що підтверджується копією рішення про відмову в перетині державного кордону України громадянину України, який досяг 16-річного віку від 24.06.2023 року, виданого старшим лейтенантом прикордонної служби « Краківець » ОСОБА_2 щодо позивача.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 21 вересня 2023 року адміністративний позов задоволено; визнано протиправним та скасовано рішення про відмову в перетині державного кордону України громадянину України ОСОБА_1 , який досяг 16-річного віку, від 24.06.2023 року, виданого начальником 4 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби «Краківець» (тип А) старшим лейтенантом ОСОБА_2 .

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням суду першої інстанції, 7 ПКЗ ДПС України оскаржив його в апеляційному порядку, який, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою в задоволенні адміністративного позову відмовити.

Свою апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що позивач не надав на паспортний контроль документи, що підтверджують підставу для виїзду за кордон громадянина України під час дії воєнного стану - особливого правового режиму, який введено в Україні у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, а саме в період коли законодавством України встановлюється особливий режим в`їзду і виїзду та обмежується свобода пересування для громадян.

На підставі пункту 1 частини 1 статті 311 КАС України розгляд справи проводиться в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла переконання, що подана апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , громадянин України, 24 червня 2023 року разом з донькою прибув до пункту пропуску через державний кордон «Краківець» з метою здійснити перетин державного кордону на виїзд з України.

Під час здійснення прикордонного контролю позивачем було надано наступні документи: копію рішення Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 06.09.2017 року про розірвання шлюбу з матір`ю дитини ОСОБА_3 , в якому визначено місце проживання дитини з батьком; копію рішення Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 02.11.2016 року про визнання матері дитини ОСОБА_3 недієздатною; довідку служби у справах дітей Тлумацької міської ради Івано-Франківського району Івано - Франківської області від 19.06.2023 року; акт обстеження матеріально-побутових умов домогосподарства фактичного місця проживання особи від 21.06.2023 року.

Рішенням про відмову в перетині державного кордону України громадянину України, який досяг 16-річного віку від 24.06.2023 року, виданого начальником 4 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби «Краківець» (тип А) старшим лейтенантом ОСОБА_2 , позивача тимчасово обмежено у праві виїзду з України з відсутністю підстав на право перетинання державного кордону, так як ОСОБА_1 не зміг надати на прикордонний контроль документи, що підтверджують підставу для виїзду за кордон.

Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що судовим рішенням у справі у справі №353/38/17 підтверджено, що позивач з 2017 року самостійно виховує дитину віком до 18 років, у зв`язку з чим на нього не поширюються обмеження щодо заборони на період дії правового режиму воєнного стану виїзду за межі України.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що відповідають нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи з огляду на наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 року № 389-VIII (в редакції станом на час виникнення спірних відносин) (далі - Закон №389-VIII), воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 8 Закону № 389-VIII в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, військове командування разом із військовими адміністраціями (у разі їх утворення) можуть самостійно або із залученням органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати в межах тимчасових обмежень конституційних прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб, передбачених указом Президента України про введення воєнного стану, такі заходи правового режиму воєнного стану: встановлювати у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, особливий режим в`їзду і виїзду, обмежувати свободу пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також рух транспортних засобів.

Указом Президента України від 24.02.2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який діє по сьогоднішній день.

Крім цього, відповідно до пункту 2 Указу Президента України від 24.02.2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» військовому командуванню (зокрема, Державні прикордонній службі України) разом із Міністерством внутрішніх справ України, іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування доручено запроваджувати та здійснювати передбачені Законом України «Про правовий режим воєнного стану» заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.

Пунктом 3 Указу Президента України від 24.02.2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» постановлено, що у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30, 34, 38, 39, 41, 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Відповідно до ч. 1 ст. 14 Закону України «Про прикордонний контроль» від 05.11.2009 року №1710-VI (далі - Закон №1710-VI), іноземцю або особі без громадянства, які не відповідають одній чи кільком умовам перетинання державного кордону на в`їзд в Україну або на виїзд з України, зазначеним у частинах першій, третій статті 8 цього Закону, а також громадянину України, якому відмовлено у пропуску через державний кордон при виїзді з України у зв`язку з відсутністю документів, необхідних для в`їзду до держави прямування, транзиту, в передбачених законодавством випадках або у зв`язку з наявністю однієї з підстав для тимчасового обмеження його у праві виїзду за кордон, визначених статтею 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», відмовляється у перетинанні державного кордону лише за обґрунтованим рішенням уповноваженої службової особи підрозділу охорони державного кордону із зазначенням причин відмови. Уповноважена службова особа підрозділу охорони державного кордону про прийняте рішення доповідає начальнику органу охорони державного кордону. Таке рішення набирає чинності невідкладно. Рішення про відмову у перетинанні державного кордону оформляється у двох примірниках. Один примірник рішення про відмову у перетинанні державного кордону видається особі, яка підтверджує своїм підписом на кожному примірнику факт отримання такого рішення. У разі відмови особи підписати рішення про це складається акт.

Відповідно до ч. 3 ст. 14 Закону №1710-VI особа, якій відмовлено у перетинанні державного кордону, має право оскаржити відповідне рішення згідно із Законом України «Про звернення громадян» або до суду. Оскарження зазначеного рішення не зупиняє його дії. Оскаржене рішення може бути скасовано чи змінено начальником органу охорони державного кордону або скасовано та визнано нечинним судом.

Пунктами 2 та 12 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 17.01.1995 року №57 передбачено, що у випадках, визначених законодавством, для перетинання державного кордону громадяни крім паспортних документів повинні мати також підтверджуючі документи. У ході перевірки документів під час виїзду з України з`ясовується наявність або відсутність підстав для тимчасового обмеження громадянина у праві виїзду за кордон.

постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57 затверджено Правила перетинання державного кордону громадянами України (тут і надалі, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин - Правила № 57).

Згідно з п. 2-14 Правил № 57 пропуск через державний кордон жінки (у тому числі тієї, яка є усиновлювачем, опікуном, піклувальником, однією з прийомних батьків або однією з батьків-вихователів) та/або чоловіка, який є одиноким батьком, одиноким усиновлювачем або опікуном, піклувальником, прийомним батьком чи батьком-вихователем (за умови, що він не перебуває у шлюбі та самостійно виховує та утримує дитину без участі матері), із числа зазначених у цьому пункті осіб, які мають або виховують дитину/дітей віком до 18 років, під час їх виїзду за межі України з метою відвідування таких дітей, які перебувають за межами України, або для супроводження таких дітей для виїзду за межі України здійснюється уповноваженими особами Держприкордонслужби за наявності відповідних підтвердних документів.

Як вірно зазначено судом попередньої інстанції, у чинному законодавстві зміст поняття "особа, яка самостійно виховує дитину" не розкривається. Але таке поняття необхідно тлумачити так, що не можна позбавити дитину єдиного реального піклувальника. Одразу слід зауважити, що воно не вичерпується статусом "одинокого батька" чи "одинокої матері", який також чітко не визначений на законодавчому рівні. Верховний Суд дійшов висновку, що правовий статус "одинокого батька" не врегульований законодавством і визнав за можливе застосування аналогії поняття "одинокої матері", тлумачення якого наведено у Постанові Пленуму Верховного суду України (п. 9) "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 06.11.1992 року. Для набуття статусу "одинока матір", "одинокий батько" необхідні дві умови: не перебування у шлюбі, а також виховання та утримання дитини самостійно матір`ю чи батьком відповідно, тобто без участі іншого в житті дитини. При цьому суд додав, що розірвання шлюбу та встановлення місця проживання дитини з одним із батьків не доводять факт відсутності участі іншого з батьків у вихованні дитини та, відповідно, не підтверджують статус "одинокий батько".

В матеріалах справи наявні: копія рішення Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 06.09.2017 року про розірвання шлюбу з матір`ю дитини ОСОБА_3 , в якому визначено місце проживання дитини з батьком; копія рішення Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 02.11.2016 року про визнання матері дитини ОСОБА_3 недієздатною; довідка служби у справах дітей Тлумацької міської ради Івано-Франківського району Івано - Франківської області від 19.06.2023 року; акт обстеження матеріально-побутових умов домогосподарства фактичного місця проживання особи від 21.06.2023 року, та ці документи були пред`явлені позивачем при спробі перетину кордону.

Також, рішенням Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 02.11.2016 року матір дитини ОСОБА_3 визнано недієздатною.

Як слідує з листа Адміністрації Державної прикордонної служби України від 17.03.2022 року за №23-6855/0/6-22-Вих «Щодо порядку організації виїзду за кордон на період дії правового режиму воєнного стану», яким проінформовано органи Держприкордонслужби про обмеження щодо заборони на період дії правового режиму воєнного стану виїзду за межі України громадян України, зокрема не застосування до осіб, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років. Підтверджуючими документами можуть бути: свідоцтво про народження дитини (дітей) + свідоцтво про смерть матері дитини/рішення суду про позбавлення матері батьківських прав/визнання безвісти відсутньою/рішення суду про розлучення з визначенням місця проживання з батьком.

В наведеному листі зазначений перелік документів, які можуть підтверджувати самостійність виховання особою дитини.

Позивачем було надано відповідачу копію рішення Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 06.09.2017 року про розірвання шлюбу з матір`ю дитини ОСОБА_3 , в якому визначено місце проживання дитини з батьком.

Таким чином, судовим рішенням у справі у справі №353/38/17 підтверджено, що позивач з 2017 року самостійно виховує дитину віком до 18 років, у зв`язку з чим він не підлягає призову на військову службу під час мобілізації та, відповідно, на нього не поширюються обмеження щодо заборони на період дії правового режиму воєнного стану виїзду за межі України.

Аналізуючи вищенаведене норми чинного законодавства та обставини справи, колегія суддів погоджується з висновком суду попередньої інстанції про підставність та обґрунтованість позовних вимог, відтак такі підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В частині решти доводів апеляційної скарги колегія суддів враховує, що, оцінюючи наведені сторонами доводи, апеляційний суд виходить з того, що всі конкретні, доречні та важливі доводи, наведені сторонами, були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції, та їм було надано належну правову оцінку.

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Інші зазначені в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді.

З огляду на наведене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому підстав для скасування рішення колегія суддів не знаходить і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу 7 прикордонного Карпатського загону ДПС України залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 21 вересня 2023 року у справі №380/17275/23 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Л. Я. Гудим
судді В. С. Затолочний
В. Я. Качмар