Справа № 380/14795/23
Суддя: Клименко Оксана Миколаївна
Дата ухвалення: 2024-01-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 січня 2024 року м. Львівсправа № 380/14795/23

Львівський окружний адміністративний суд, суддя Клименко О.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (Позивач) звернувся до Львівського окружного адміністративного суду із позовом до військової частини НОМЕР_1 (Відповідач-1), військової частини НОМЕР_2 (Відповідач-2), в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача військової частини НОМЕР_1 у відношенні до позивача ОСОБА_1 щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за 2016-2018 роки;

- зобов`язати відповідача військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за 2016-2018 роки.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що має статус учасника бойових дій та в період з 29 грудня 2016 року до 29 грудня 2018 року проходив військову службу у Збройних Силах України. Зокрема, у період з 29 грудня 2016 року до 01 серпня 2018 року позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_3 , з якої його було переведено для проходження військової служби до військової частини НОМЕР_2 (яка була зарахована на фінансове забезпечення військової частини НОМЕР_1 ). 29 грудня 2018 року наказом командира військової частини НОМЕР_2 № 321 позивача виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення. Станом на день виключення позивача зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення відповідач-1 не провів з ним розрахунок у частині виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016-2018 роки. Таку бездіяльність відповідача-1 позивач уважає протиправною, оскільки у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону України «Про відпустки» та пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Позивач зазначає, що він, як учасник бойових дій, не використав додаткові відпустки за 2016-2018 роки, відтак набув право на отримання грошової компенсації замість них у зв`язку із звільненням зі служби. З цього приводу позивач покликається на правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду у зразковій справі № 620/4218/18.

У зв`язку з вищенаведеним адміністративний позов просить задовольнити в повному обсязі.

Позиція відповідача-1 викладена у відзиві на позовну заяву. Відповідач-1 вказує, що Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» компенсація за невикористані дні додаткової відпустки учасникам бойових дій із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік не передбачена. Станом на момент видання наказу командира військової частини (по стройовій частині) позивач погодив проведення усіх необхідних розрахунків та не оскаржував своє звільнення та/або наказ про виключення зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення. Отож, військова частина НОМЕР_1 виконала усі встановлені законодавством зобов`язання перед позивачем. Також відповідач-1 зауважує, що позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_2 і саме там йому здійснювалося нарахування грошового забезпечення. Тому військова частина НОМЕР_1 не є належним відповідачем відповідно до частини третьої статті 48 КАС України.

З огляду на наведене у задоволенні позовних вимог просить відмовити в повному обсязі.

Позиція відповідача-2 викладена у відзиві на позовну заяву. Відповідач-2 вказує, що військова частина НОМЕР_2 з дня формування була зарахована на фінансове забезпечення до військової частини НОМЕР_1 . Самостійне фінансове господарство військова частина НОМЕР_2 веде з 01 липня 2022 року. Отже, на час проходження позивачем військової служби фінансові зобов`язання перед ним здійснювала військова частина НОМЕР_1 , тому саме вона відповідно до вимог КАС України є належним відповідачем.

По суті спору відповідач-2 зазначає, що Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» компенсація за невикористані дні додаткової відпустки учасникам бойових дій із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік не передбачена. Позивач при виключенні його зі списків особового складу військової частини НОМЕР_2 та всіх видів забезпечення не звертався із рапортом про порушення своїх прав. Отже, підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

З огляду на наведене у задоволенні позовних вимог просить відмовити в повному обсязі.

Відповідно до пункту третього частини третьої статті 246 КАС України суд зазначає, що ухвалою судді 04 липня 2023 року позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою судді від 14 липня 2023 року відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі без повідомлення (виклику) сторін; витребувано у військової частини НОМЕР_1 належним чином засвідчені копії: витягу з наказу про виключення ОСОБА_1 зі списків особового складу військової частини НОМЕР_2 та всіх видів забезпечення; довідки про нараховане та виплачене ОСОБА_1 грошове забезпечення у період проходження служби у військовій частині НОМЕР_2 , тобто з 04 серпня 2018 року по 29 грудня 2018 року.

Ухвалою суду від 10 листопада 2023 року залучено військову частину НОМЕР_2 до участі у справі як другого відповідача.

Витребувані ухвалою від 14 липня 2023 року докази військова частина НОМЕР_1 суду не надала.

Суд встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини:

Відповідно до посвідчення учасника бойових дій серії НОМЕР_4 , виданого 02 грудня 2015 року Управлінням персоналу штабу військової частини НОМЕР_5 , ОСОБА_1 має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни учасників бойових дій.

У період з 29 грудня 2016 року до 29 грудня 2018 року позивач проходив військову службу у Збройних Силах України. 29 грудня 2018 року наказом командира військової частини НОМЕР_2 № 321 позивача виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення, що підтверджується копією військового квитка серії НОМЕР_6 .

Листом командира військової частини НОМЕР_2 від 07 червня 2023 року № 2715/1 представника позивача у відповідь на його заяву від 12 травня 2023 року, подану в інтересах позивача, повідомлено про те, що ОСОБА_1 прибув для проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_2 з військової частини НОМЕР_3 та проходив військову службу з 04 серпня 2018 року по 29 грудня 2018 року. Військова частина НОМЕР_2 не володіє інформацією про те, чи здійснювалась ОСОБА_1 виплата грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій у військовій частині НОМЕР_3 . Також виплата вказаної компенсації здійснюється з року, в якому військовослужбовець отримав посвідчення учасника бойових дій, копія посвідчення учасника бойових дій ОСОБА_1 у військовій частині НОМЕР_2 відсутня. Ураховуючи наведене, військова частина НОМЕР_2 не має підстав для здійснення ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій.

Уважаючи бездіяльність відповідача-1 щодо не нарахування та невиплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки за 2016-2018 роки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», протиправною, позивач звернувся до суду з вказаним адміністративним позовом.

Предметом розгляду у цій справі є оцінка наявності підстав для нарахування та виплати позивачу, як учаснику бойових дій, грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки за період з 2016 року по 2018 рік, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», станом на день звільнення з військової служби.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з такого.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Тобто, суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

За змістом статті 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі Закон № 2232-XII) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Згідно із пунктом 12 статті 12 Закону України від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (далі Закон № 3551-XII) учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Відповідно до статті 4 Закону України від 05 листопада 1996 року № 504/96-ВР «Про відпустки» (далі Закон № 504/96-ВР) установлюються такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Згідно із статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Відповідно до пункту 8 статті 10-1 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі Закон № 2011-ХІІ) військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

У разі якщо Законом України «Про відпустки» або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.

Абзацом третім пункту 14 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Відповідно до пункту 17 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

Згідно із пунктом 18 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин зі збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.

Відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

Визначення поняття особливого періоду наведене у Законі України від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та Законі України від 06 грудня 1991 року № 1932-XII «Про оборону України» (далі Закони № 3543-XII та № 1932-XII відповідно).

Згідно із абзацом п`ятим статті 1 Закону № 3543-XII особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Статтею 1 Закону № 1932-XII визначено особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Крім того, у статті 1 Закону № 3543-XII надано визначення мобілізації та демобілізації. Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано. Демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски. Однак Законом № 2011-XII не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.

Водночас у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.

Отже, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону 2011-ХІІ у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. Утім обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується пунктом 12 статті 12 Закону № 3551-XII, пунктом 8 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ, статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР.

Крім того, відповідно до пункту 3 розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07 червня 2018 року № 260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 року за № 745/32197 (далі Порядок № 260), у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Отже, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР та пунктом 12 частини 1 статті 12 Закону № 3551-ХІІ.

Така правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у зразковій справі № 620/4218/18 (Пз/9901/4/19).

Відповідно до частини третьої статті 291 КАС України при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.

Оскільки вказана адміністративна справа відповідає ознакам типової справи, то суд при її вирішенні враховує правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 21 серпня 2019 року у зразковій справі № 620/4218/18 (Пз/9901/4/19).

Як встановив суд ОСОБА_1 має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_4 , виданим 02 грудня 2015 року Управлінням персоналу штабу військової частини НОМЕР_5 .

З огляду на наведене суд уважає, що при звільненні з військової служби позивач, як учасник бойових дій, мав право на отримання грошової компенсації за невикористані ним за період з 2016 року по 2018 рік календарні дні додаткової відпустки, що передбачена пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-ХІІ, а тому бездіяльність відповідачів щодо не нарахування та невиплати такої компенсації є протиправною.

Доводи відповідачів про те, що станом на момент видання наказу командира військової частини (по стройовій частині) позивач погодив проведення усіх необхідних розрахунків, не оскаржував своє звільнення та/або наказ про виключення зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення, а також не звертався із рапортом про порушення своїх прав, суд оцінює критично з огляду на таке.

Згідно із частиною другою статті 24 Закону № 2232-XII закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Абзацом третім пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України № 1153/2008 від 10 грудня 2008 року, передбачено, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Отже, з огляду на наведені правові положення у випадку звільнення військовослужбовця з військової служби з ним має бути проведено повний розрахунок за всіма видами належного йому на день звільнення матеріального та грошового забезпечення, у тому числі виплачена компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, включаючи невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР та пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-ХІІ. Тож сам факт звільнення позивача з військової служби передбачав обов`язок відповідача провести з ним розрахунок у повному обсязі в тому числі й щодо виплати грошової компенсації за всі невикористані ним дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР та пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-ХІІ, незалежно від того чи звертався позивач з відповідною заявою (рапортом) до командування військової частини, у якій проходив військову службу.

Зауваження відповідача-2 у листі від 07 червня 2023 року № 2715/1 про те, що копія посвідчення учасника бойових дій ОСОБА_1 у військовій частині НОМЕР_2 була відсутня, що унеможливлювало виплату спірної грошової компенсації суд відхиляє, позаяк обов`язок відповідача провести з військовослужбовцем усі необхідні розрахунки до дня його звільнення передбачає також необхідність з`ясування відповідних підстав для проведення таких розрахунків.

Твердження відповідача-2 у листі від 07 червня 2023 року № 2715/1 про те, що військова частина НОМЕР_2 не володіє інформацією про те, чи здійснювалась позивачу виплата грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій у військовій частині НОМЕР_3 , суд оцінює критично, оскільки, по-перше, відповідач-2 не був позбавлений можливості отримати вказану інформацію з військової частини НОМЕР_3 самостійно, а, по-друге, грошова компенсація за всі невикористані дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки відповідно до вимог пункту 3 розділу XXXI Порядку № 260 виплачується військовослужбовцю у рік звільнення. Відповідно до обставин цієї справи позивач був переведений для проходження військової служби з військової частини НОМЕР_3 до військової частини НОМЕР_2 , з якої надалі був звільнений, тому обов`язок щодо виплати спірної компенсації покладений на саме на військову частину НОМЕР_2 , оскільки саме звідти позивач був звільнений з військової служби.

Беручи до уваги викладене у сукупності, ураховуючи фактичні обставини справи та правові норми, які регулюють спірні правовідносини, а також зважаючи на те, що позивач звільнений зі служби з військової частини НОМЕР_2 , яка на момент звільнення позивача була зарахована на фінансове забезпечення до військової частини НОМЕР_1 , суд доходить висновку про протиправність бездіяльності військової частини НОМЕР_1 та військової частини НОМЕР_2 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 29 грудня 2018 року.

Обираючи спосіб захисту порушеного права позивача суд враховує, що він повинен бути ефективним і таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Зважаючи на те, що з військової служби позивач звільнений саме з військової частини НОМЕР_2 і така станом на момент вирішення цього спору веде самостійне фінансове господарство, про що стверджує у відзиві на позовну заяву, суд уважає, що в цьому випадку ефективним способом захисту порушеного права позивача буде зобов`язання військової частинии НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_2 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 29 грудня 2018 року.

Згідно з вимогами статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Оцінивши докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов висновку про задоволення позову в повному обсязі.

Відповідно до пункту п`ятого частини першої статті 244 КАС України під час ухвалення рішення суд вирішує як розподілити між сторонами судові витрати.

Згідно з частиною першою статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Позивач звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», при зверненні з цим позовом до суду судовий збір не сплачував, а відтак його розподіл на підставі статті 139 КАС України не здійснюється.

Докази понесення сторонами витрат, пов`язаних з розглядом справи, у матеріалах справи відсутні, тому їх розподіл також не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 19-21, 72-77, 242-246, 255, 293, 295, підп.15.5 п.15 Перехідних положень КАС України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ), військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 ) про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії задовольнити повністю.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 та військової частини НОМЕР_2 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 29 грудня 2018 року.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 29 грудня 2018 року.

Розподіл судових витрат не здійснюється.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржене за правилами, встановленими ст.ст. 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України відповідно, з урахуванням положень підп.15.5 п.15 розд. VII «Перехідні положення» цього Кодексу.

Повний текст рішення складено 12 січня 2024 року.

СуддяКлименко Оксана Миколаївна