Справа № 140/12264/23
Суддя: Курилець Андрій Романович
Дата ухвалення: 2024-01-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 січня 2024 рокуЛьвівСправа № 140/12264/23 пров. № А/857/17635/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді Курильця А.Р.,

суддів Мікули О.І., Пліша М.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 13 вересня 2023 року в справі №140/12264/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,-

суддя в 1-й інстанції - Плахтій Н.Б.,

час ухвалення рішення -04.10.2023 року,

місце ухвалення рішення - м.Луцьк,

дата складання повного тексту рішення - не зазначено,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2023 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся в суд з адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач про визнання протиправною бездіяльності, яка полягає у не звільненні з військової служби за сімейними обставинами у зв`язку з перебуванням на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років; зобов`язання прийняти рішення про звільнення за підпунктом «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 «Про військовий обов`язок і військову службу» як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації, під час воєнного стану за сімейними обставинами у зв`язку з перебуванням на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 13 вересня 2023 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти постанову про задоволення позову.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що позивач є стрільцем відділення охорони взводу охорони НОМЕР_3 роти охорони в/ч НОМЕР_1 . Позивач має на утриманні 4-х дітей віком до 18 років, у зв`язку з чим ним 23.04.2023 подано відповідачу рапорт про дострокове звільнення з військової служби за сімейними обставинами, а саме у зв`язку з перебуванням на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років.

15.05.2023 позивач отримав відповідь на рапорт в/ч НОМЕР_1 , відповідно до якої у задоволенні його рапорту було відмовлено у зв`язку з відсутністю доказів перебування на утриманні трьох і більше дітей.

Позивач вважає, що підстави для відмови у звільненні не відповідають чинному законодавству та інформації, яка була зазначена в документах, доданих до рапорту, відтак бездіяльність відповідача щодо не звільнення з військової служби є протиправною.

Наголошує скаржник, що визначальною обставиною для звільнення з військової за неведеною вище підставою є лише факт утримання, не залежно від того чи здійснюється таке згідно встановленого законом обов`язку чи з власної волі.

Відповідач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, що відповідно до частини 4 статті 304 КАС України, не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів вважає можливим розглянути дану справу в порядку письмового провадження відповідно до п.3 ч.1 ст. 311 КАС України.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 проходить військову службу у в/ч НОМЕР_1 .

Так, 23.04.2023 позивач звернувся до командира в/ч НОМЕР_1 із рапортом про звільнення з військової служби у запас відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 «Про військовий обов`язок і військову службу» в силу сімейних обставин, які склались, зокрема, необхідністю здійснення утримання та догляду за неповнолітніми дітьми ОСОБА_2 , 2016 року народження, ОСОБА_3 , 2016 року народження, ОСОБА_4 , 2016 року народження, та неповнолітньою сестрою дружини, сиротою ОСОБА_5 , 2009 року народження, оскільки дружина на постійній основі працює сестрою медичною в стаціонарному відділенні Центральної районної лікарні Ковельського МТМО та не може самостійно забезпечити догляд за дітьми та сестрою, яка перебуває під її опікою (а.с.48).

До вказаного рапорту позивач додав, зокрема, але не виключно такі документи:

- копію свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 , відповідно до якого позивач 15.02.2023 зареєстрував шлюб із ОСОБА_6 (а.с.10);

- копії свідоцтв про народження дітей ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 (а.с.12-13, 16);

- копію рішення Радивилівського районного суду Рівненської області від 20.11.2018 у справі №568/521/18, відповідно до якого шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 розірвано, присуджено на користь ОСОБА_7 аліменти з позивача на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 в твердій грошовій сумі 1500 грн щомісячно (а.с.19-20);

- копію рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 20.06.2022 у справі №159/1749/22, за яким шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_8 розірвано (а.с.8-9);

- копію рішення виконавчого комітету Ковельської міської ради від 13.04.2023, відповідно до якого ОСОБА_6 призначено опікуном над малолітньою ОСОБА_5 (а.с.15);

- довідку від 27.03.2023 №419 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, за відомостями реєстру Ковельської територіальної громади, згідно з якою за адресою: АДРЕСА_1 до складу сім`ї зареєстрованих входять: ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 та ОСОБА_2 (а.с.5);

- акти обстеження умов проживання від 29.03.2023 та 23.04.2023, відповідно до яких за адресою: АДРЕСА_1 проживають ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 та ОСОБА_2 , а згідно з актом від 23.04.2023 також ОСОБА_5 (а.с.6-7).

У відповіді від 13.05.2023 (а.с.49) на рапорт позивача відповідач зазначив, що надані до рапорту додатки (копії документів) не в повному обсязі відображають докази перебування на утриманні вказаних у ньому дітей, оскільки діти від різних шлюбів та деяким позивач не є законним батьком. При цьому вказав, що позивач не надав доказів сплати аліментів на утримання дочки ОСОБА_4 , остання не прописана за адресою проживання позивача, також відсутні докази утримання та догляду за малолітньою ОСОБА_5 . Що стосується дітей дружини ОСОБА_6 , то відповідач зауважив про необхідність звернення до служби у справах дітей за місцем проживання з питанням усиновлення.

З огляду на викладене відповідач вказав на відсутність підстав для задоволення рапорту у зв`язку з недостатністю доказів для звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 «Про військовий обов`язок і військову службу».

Вважаючи протиправними такі дії відповідача, позивач звернувся з цим позовом до суду.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року №2232-XII (далі - Закон №2232-ХІІ в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), частиною першою статті 1 якого передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Частиною третьою статті 1 Закону №2232-ХІІ передбачено, що військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

Від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом (частина п`ята статті 1 Закону №2232-ХІІ).

З 24 лютого 2022 року відповідно до Закону України від 12.05.2015 №389-VIII «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено режим воєнного стану, який діє й на час розгляду справи судом.

Підстави звільнення з військової служби встановлені статтею 26 Закону №2232-ХІІ, підпунктом г) пункту 2 частини четвертої якої встановлено, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах під час воєнного стану через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу):

у зв`язку з вихованням дитини з інвалідністю віком до 18 років;

у зв`язку з вихованням дитини, хворої на тяжкі перинатальні ураження нервової системи, тяжкі вроджені вади розвитку, рідкісні орфанні захворювання, онкологічні, онкогематологічні захворювання, дитячий церебральний параліч, тяжкі психічні розлади, цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), гострі або хронічні захворювання нирок IV ступеня, дитини, яка отримала тяжку травму, потребує трансплантації органа, потребує паліативної допомоги, що підтверджується документом, виданим лікарсько-консультативною комісією закладу охорони здоров`я в порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, але якій не встановлено інвалідність;

у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я;

у зв`язку з наявністю дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи;

у зв`язку з необхідністю здійснення опіки над особою з інвалідністю, визнаною судом недієздатною;

у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю I групи;

у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю II групи або за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд;

військовослужбовці-жінки - у зв`язку з вагітністю;

військовослужбовці-жінки, які перебувають у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а також якщо дитина потребує домашнього догляду тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку;

один із подружжя, обоє з яких проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років;

військовослужбовці, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років;

перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років.

Виходячи з вищезазначених норм, підставою для звільнення з військової служби під час воєнного стану є, зокрема, перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років.

Колегія суддів погоджується із думкою суду першої інстанції, що предметом доказування в цій справі є доведеність факту перебування на утриманні позивача трьох і більше дітей віком до 18 років та, як наслідок, наявність підстав для звільнення з військової служби під час воєнного стану.

Колегія суддів апеляційного суду враховує, що як видно з матеріалів розглядуваної справи, позивач є батьком неповнолітньої ОСОБА_4 , 2016 року народження, на яку в добровільному порядку сплачує аліменти відповідно до рішення суду, що підтверджується розпискою бувшої дружини ОСОБА_7 та платіжними документами про переказ коштів (а.с.22-34).

Отже, факт перебування на утриманні позивача неповнолітньої доньки ОСОБА_4 є доведеним.

Разом з тим, твердження позивача про те, що на його утриманні також перебувають неповнолітні діти його дружини ОСОБА_6 , а саме ОСОБА_2 та ОСОБА_2 , 2016 року народження, та неповнолітня ОСОБА_5 , 2009 року народження, опікуном якої є його дружина, судом першої інстанції обґрунтовано відхилено, з огляду на наступне.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу скаржника на ту обставину, що розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Частиною третьою статті 11 Закону України від 26.04.2001 №2402-ІІІ «Про охорону дитинства» (далі - Закон №2402-ІІІ) встановлено, що батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

За змістом частин першої та другої статті 15 Закону №2402-ІІІ дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Відповідно до частин першої та другої статті 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

За приписами частин першої - третьої статті 157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті.

Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Колегія суддів зазначає, що розірвання шлюбу та визначення місця проживання неповнолітніх дітей не підтверджує факту самостійності виховання дитини одним із батьків, оскільки нормами СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, які тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі (ч. 1 ст. 14, ч. 1 ст. 15 СК України).

Відповідно до частини першої статті 67 Цивільного кодексу України опікун зобов`язаний дбати про підопічного, про створення йому необхідних побутових умов, забезпечення його доглядом та лікуванням. Опікун малолітньої особи зобов`язаний дбати про її виховання, навчання та розвиток.

Частина перша статті 249 Сімейного кодексу України визначає, що опікун, піклувальник зобов`язаний виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, психічний, духовний розвиток, забезпечити одержання дитиною повної загальної середньої освіти. Опікун, піклувальник має право самостійно визначати способи виховання дитини з урахуванням думки дитини та рекомендацій органу опіки та піклування.

Дослідивши обставини справи у відповідності до наведених правових норм суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що матеріали справи не містять належних, допустимих та достовірних доказів, що з достатньою переконливістю свідчили б про статус позивача як військовослужбовця на утриманні якого перебуває, троє і більше дітей віком до 18 років, ні під час подання рапорту до відповідача про звільнення з військової служби, ні під час подання позовної заяви до суду.

Аналізуючи вищенаведені норми чинного законодавства, слід дійти висновку про те, що батько неповнолітніх ОСОБА_2 та ОСОБА_2 , шлюб якого з їх матір`ю розірвано, зобов`язаний брати участь у їх вихованні та утриманні.

Матеріали справи не містять доказів того, що батько неповнолітніх ОСОБА_2 та ОСОБА_2 не здійснює їх утримання, зокрема, але не виключно, має заборгованість зі сплати аліментів на їх утримання.

Оскільки ОСОБА_1 не надав суду доказів того, що він є опікуном чи усиновителем неповнолітніх дітей ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 та має законодавчо встановлені обов`язки щодо них, в тому числі обов`язок по їх утриманню, тому підстави вважати, що на його утриманні перебуває четверо неповнолітніх дітей, відсутні.

Отже, враховуючи неподання ОСОБА_1 до рапорту від 23.04.2023 документів, які підтверджують факт перебування на його утриманні трьох і більше неповнолітніх дітей, відповідач правомірно відмовив у звільненні з військової служби під час дії воєнного стану на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-ХІІ.

Решта доводів та заперечень учасників справи, висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, зокрема у рішенні у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відображено принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п.29).

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні не спростовуються і підстав для його скасування немає.

Враховуючи наведене вище, апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст.308,315,316,321,322,325,328,329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 13 вересня 2023 року в справі №140/12264/23 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду лише з підстав, визначених ст. 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя А. Р. Курилець
судді О. І. Мікула
М. А. Пліш
Повне судове рішення складено 10 січня 2024 року.