Справа № 160/26906/23
Суддя: Боженко Наталія Василівна
Дата ухвалення: 2024-01-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 жовтня 2023 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява, направлена поштовим зв`язком 13 жовтня 2023 року, ОСОБА_1 (далі позивач) до відповідача-1: Військової частини НОМЕР_2 , до відповідача-2: Військової частини НОМЕР_4 , в якій позивач просить суд:
- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 та військової частини НОМЕР_4 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) середнього заробітку за час затримки розрахунку з 31.03.2018 по 13.09.2023.
- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 та військової частини НОМЕР_4 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) компенсації втрати частини доходу за невчасно виплачену індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 13.09.2023;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_2 та військову частину НОМЕР_4 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) компенсацію втрати частини доходу за невчасно виплачену індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 13.09.2023.
Позовна заява обґрунтована посиланнями на протиправність бездіяльності відповідачів щодо виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку та компенсації втрати частини доходу за невчасно виплачену індексацію грошового забезпечення.
21 листопада 2023 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду від представника відповідача-2 надійшов відзив, в якому відповідач проти позову заперечує в повному обсязі. Зазначає, що стягнення середнього заробітку можливе лише не більш як за шість місяців, а не за понад 5 років, як заявлено позивачем. Вказує на пропуск позивачем строку звернення до суду, який мав обчислюватися з 31.03.2018 року та сплив 31.04.2018 року, про поновлення строку позивач не просив.
22 листопада 2023 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду від представника відповідача-1 надійшов відзив, в якому відповідач проти позову заперечує в повному обсязі. Зазначає, що відсутні підстави для застосування ст. 117 Кодексу законів про працю України, наводить контррозрахунок спірних сум, посилається на принцип співмірності. Щодо виплати компенсації втрати частини грошових доходів наводить лише положення законодавства.
Згідно положень ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглянув справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними у ній матеріалами.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується адміністративний позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.
Наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 31.03.2018 року №77 позивача з 31.03.2018 року виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.
Листом військової частини НОМЕР_4 від 13.07.2021 року повідомлено, що військова частина НОМЕР_2 перебуває на фінансовому забезпечення військової частини НОМЕР_4 з 01.01.2020 року.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28 вересня 2021 року у справі №160/15218/21 зобов`язано відповідача-1 нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 р. по 28.02.2018 р. включно, із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін (базовий місяць) січень 2008 року, зобов`язано відповідача-1 нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 01.03.2018 р. по 31.03.2018 р. включно, із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін (базовий місяць) березень 2018 року, з урахуванням абзацу 4 пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.2018 року №1078.

Згідно виписки по банківському рахунку позивача від 12.10.2023 року №ITT9BRP7QK9RDQGI 13.09.2023 року позивачу відповідачем-2 здійснено переказ коштів на суму 86968,94 грн, коментар: Військова частина НОМЕР_4 , кошти на виплату індексації грошового забезпечення згідно виконавчого листа у справі №160/15218/21 від 28.09.2021 року у вересні 2023 року.

Відповідно до довідки відповідача-2 від 14.11.2023 року №220 середньоденне грошове забезпечення позивача складає 541,48 грн (місяці обчислення: лютий-березень 2018 року).

В порядку ч. 4 ст. 78 Кодексу адміністративного судочинства України суд визнає встановленою обставину проходження позивачем військової служби у відповідача-1 з 01.08.2015 року по 31.03.2018 року згідно рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28.09.2021 року №160/15218/21, та витягу з наказу від 31.03.2018 року №77 командира ВЧ НОМЕР_2 .

Не погодившись з бездіяльністю відповідачів щодо невиплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, виплати компенсації втрати частини грошових доходів позивач звернувся до суду з цією позовною заявою.

Вирішуючи позовні вимоги по суті, суд зазначає наступне

Строк звернення до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні визначено у ч. 5 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України та складає місяць.

Такий правовий висновок сформовано Судовою палатою з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 11.02.2021 року у справі № 240/532/20 та дотепер застосовується Верховним Судом (постанови від 31.10.2023 року у справі №240/15141/22, від 28.09.2023 року у справі №420/5436/22).

Розрахунок з позивачем здійснено 13.09.2023 року згідно виписки по рахунку, позов здано на пошту 13.10.2023 року згідно штампу на конверті, яким позов подано до суду, а також згідно трекінгу поштового відправлення. Отже, строк звернення до суду позивачем не пропущено.

Компенсація втрати частини доходів є компенсаційною виплатою та є складовою належної працівникові заробітної плати, отже, в цьому випадку цей спір виник у зв`язку із оплатою праці. До правовідносин в цій частині застосуванню підлягає ст. 233 Кодексу законів про працю України.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду від 08.11.2023 року у справі № 380/8154/23

Щодо права на середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Конституційний Суд України у рішенні від 22.02.2012 року №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень ст.233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями ст.ст.117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що згідно з ст.47 Кодексу законів про працю України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку.

Під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо)

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 року у справі №821/1083/17, постанові Касаційного адміністративного суду від 28.09.2023 року у справі №640/36441/21,

Водночас питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців із військової служби не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Проте такі питання врегульовані Кодексу законів про працю України.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд зазначає про можливість застосування норм статті 116 та 117 Кодексу законів про працю України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення із військової служби.

Такий правовий висновок міститься у постановах Касаційного адміністративного суду від 27.07.2023 року у справі №420/436/22, від 18.11.2022 року у справі №1.380.2019.005781.

Виплата позивачеві індексації грошового забезпечення за певний період проходження військової служби на виконання рішення суду є обставиною, яка визначила період затримки розрахунку при його звільненні (адже індексація грошового забезпечення як складова цього забезпечення мала бути виплачена при звільненні, так само як і інші його складові, які належало виплатити військовослужбовцю до виключення його зі списків особового складу військової частини).

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду від 02.02.2023 року у справі №460/10582/21.

Суд підкреслює, що право позивача на отримання спірної індексації підтверджено судовим рішенням, яке набрало законної сили, така індексація мала бути нарахована та виплачена позивачу в період проходження військової служби, факт її ненарахування та невиплати станом на дату звільнення позивача не позбавляє відповідну суму статусу такої, що належить позивачу, оскільки відповідач, згідно судового рішення, був зобов`язаний її нараховувати та виплачувати під час проходження позивачем військової служби, його протиправна бездіяльність щодо цього підтверджена вищевказаним рішенням суду.

Отже, позивач мав право на певну складову грошового забезпечення (індексацію), що встановлено рішенням суду, цю складову виплачено зі спливом значного строку після звільнення (на виконання рішення суду). Ці обставини з необхідністю зумовлюють виникнення у позивача права на отримання відшкодування згідно ст. 117 Кодексу законів про працю України (в редакції, чинній станом на дату звільнення).

Відповідно, суд відхиляє посилання відповдіача-1 на те, що положення Кодексу законів про працю України не підлягають застосуванню до обставин цієї справи. Відхиляються судом і доводи відповідача-2 про шестимісячний строк, за який позивач має право на таке відшкодування, оскільки до цих правовідносин, з огляду на дату їх виникнення та вказану вище правову позицію Верховного Суду (висловлена у зразковій справі та в подальшому залишена без змін Великою Палатою Верховного Суду) підлягає застосуванню необмежений термін нарахування відповідного відшкодування в силу відповідних положень ст. 116 Кодексу законів про працю України в редакції, станом на дату виникнення спірних правовідносин (дата звільнення позивача).

Щодо розміру відшкодування в цій справі.

Встановивши право позивача для виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд повинен визначити розмір такої виплати

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду від 07.11.2023 року у справі №380/13906/21.

Закінченням проходження військової служби є день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо), про що приймається наказ. Тобто, до моменту прийняття наказу про виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини, останній вважається таким, що проходить військову службу.

Першим днем, з якого слід обраховувати середній заробіток за час затримки розрахунку є [день] наступний за днем виключення особи зі списків особового складу військової частини.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду від 22.06.2023 року у справі №240/9951/19.

У постанові Великої Палати Верховного суду від 26.06.2019 року по справі №761/9584/15-ц сформовано наступний правовий висновок:

« 91. З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду відступає від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, і вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

91.1. Розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором.

91.2. Період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

91.3. Ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника.

91.4. Інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

92. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Тому Велика Палата Верховного Суду також відступає від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України».

Прикладне застосування вищевказаного правового висновку міститься у постанові судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 30.11.2020 року у справі №480/3105/19, за змістом якого з відповідача стягується така частка розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, якою є частка невиплаченої при звільненні суми від загального розміру належних позивачеві при звільненні виплат.

Згідно правового висновку, що міститься у постанові Касаційного адміністративного суду від 30.10.2019 року у справі №806/2473/18, з відповідача стягується така частка розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, якою частка невиплаченої при звільненні суми від розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Вказані підходи є взаємовиключними, при цьому обидва методи обчислення є поширеними, в т.ч. і в практиці Верховного Суду.

Визначаючи належний спосіб правозастосування в цій справі суд вважає за необхідне зазначити, що правовими висновками найвищої юридичної сили та найбільш значущими прецедентами є висновки саме Великої Палати Верховного Суду.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року у справі №761/9584/15-ц вказано, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України, необхідно враховувати, зокрема, розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором (п. 91.1.).

Суд враховує, що згідно ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Виходячи з таких універсальних засад права як справедливість та співмірність, з метою досягнення завдання адміністративного судочинства щодо справедливого вирішення спору суд вважає за необхідне використати спосіб обчислення належного розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з урахуванням істотності частки несвоєчасно виплачених сум стосовно розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто згідно правової позиції Верховного Суду у постанові від 30.10.2019 року у справі №806/2473/18.

Так, середньоденне грошове забезпечення позивача складає 541,48 грн, а кількість днів затримки розрахунку при звільненні 1992 дні. Цю кількість днів однаково визначили позивач та відповідач-1. Водночас, згідно вказаного раніше висновку Верховного Суду кількість днів затримки належить рахувати не з 31.03.2018 року (день звільнення), а з наступного дня 01.04.2018 року. З 01.04.2018 року по 13.09.2023 року

Відповідно, загальний розмір відшкодування складає 541,48*1991 =1 078 086,68 грн.

На виконання рішення суду у справі №160/15218/21 позивачу сплачено 86968,94 грн, ця сума сторонами не заперечувалася.

86968,94 грн. складає 8,07% від 1 078 628,16 грн. (86 968,94/1 078 086,68*100%). Відповідно, на користь позивача підлягає стягненню сума, обчислена наступним чином:

541,48 грн*8,07%*1991 дні = 87006,70 грн.

Аналогічне правозастосування здійснено Третім апеляційним адміністративним судом у постановах від 26.10.2023 року у справі №280/269/23, від 17.10.2023 року у справі №160/12879/23, від 11.10.2023 року у справі №280/582/23, від 10.10.2023 року у справі №160/962/23, від 27.09.2023 року у справі №340/739/23, від 12.09.2023 року у справі №160/342/23, від 05.09.2023 року у справі №160/16682/22, від 31.08.2023 року у справі №280/1341/23, від 16.08.2023 року у справі №280/3317/21.

В свою чергу зворотній підхід призвів би до стягнення компенсації, яка в понад 10 разів більша, ніж розмір несвоєчасно виплачених позивачу коштів, що не відповідає засадам співмірності, справедливості та розумності.

Щодо компенсації втрати частини доходів.

Позивач зазначав, що за період з 01.01.2016 року по 13.09.2023 року має місце порушення строку виплати йому доходів (розміру індексації).

Відповідач-1 у відзиві лише процитував положення законодавства, не висловив конкретних доводів щодо позовних вимог в цій частині. Відповідач-2 щодо цих вимог у відзиві не вказав нічого.

Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 року №2050-ІІІ (далі - Закон №2050-ІІІ) та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 159 (далі - Порядок №159).

Відповідно до ст. 1 Закону №2050-III підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Згідно ст. 2 Закону №2050-III Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: заробітна плата (грошове забезпечення)

Статтею 4 Закону №2050-III встановлено, що виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Згідно п. 2 Порядку №159 компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі - компенсація) проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001 року.

Відповідно до п. 3 Порядку №159 компенсації підлягають такі грошові доходи, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру: сума індексації грошових доходів громадян.

Особа має право на компенсацію втрати доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати за умови зобов`язання власника або уповноваженого ним органу здійснити донарахування належних громадянину сум доходів.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду від 21.03.2023 року у справі №620/7687/21.

У постанові Касаційного адміністративного суду від 29.03.2023 року у справі №120/9475/21-а в подібних правовідносинах зроблено висновок про те, що особа має право на компенсацію втрати доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати за умови зобов`язання власника або уповноваженого ним органу здійснити донарахування належних громадянину сум доходів.

Суд зауважує, що цей правовий висновок зроблено саме щодо індексації грошового забезпечення військовослужбовця, що змістовно підтверджує право позивача на таку компенсацію.

В цій справі рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28 вересня 2021 року у справі №160/15218/21 встановлено порушення права позивача відповідачем-1 щодо своєчасної виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року. Відповідна виплата здійснена лише 13.09.2023 року. Отже, з 01.01.2016 року, з огляду на регулярний характер виплати грошового забезпечення, по 13.09.2023 року позивачу належить здійснити виплату відповідної компенсації.

Щодо адресування позовних вимог.

В частині невиплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні вимога про визнання бездіяльності протиправною адресована обом відповідачам, в обґрунтування вказано перебування відповідача-1 на фінансовому забезпеченні відповдіача-2 з 01.01.2020 року.

Суд зазначає, що середній заробіток в цій справі нараховується за період з 01.04.2018 року по 13.09.2023 року, тобто за період до та після 01.01.2020 року. Відповідно, порушення прав позивача зумовлено правовою поведінкою обох відповідачів, в зв`язку з чим обґрунтованим є визнання протиправної бездіяльності їх обох.

Водночас, обставина перебування відповідача-1 на фінансовому забезпечення відповідача-2 свідчить, що виконання рішення суду про стягнення коштів в повній мірі має та може бути забезпечено відповідачем-2 одноособово. Відповідно, суд вважає за необхідне задовольнити позовну вимогу про стягнення середнього заробітку частково: лише до відповідача-2 та на суму 87006,70 грн.

З цих же підстав частковому задоволенню підлягає і вимога про зобов`язання нарахувати та виплатити компенсацію, оскільки порушення права дійсно є результатом правової поведінки обох відповідачів, однак ефективний захист прав позивача буде забезпечено саме шляхом зобов`язання відповідача-2 нарахувати та виплатити таку компенсацію.

За вказаних обставин, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Суд зазначає, що задовольняє позовні вимоги за змістом, однак приводить їх у відповідність до вимог законодавства з метою забезпечення ефективного захисту прав позивача

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат відповідно до вимог статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, суд зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору.

У зв`язку з перебуванням судді Боженко Н.В. у відпустці, рішення ухвалено в перший робочий день судді 08 січня 2024 року.

Керуючись ст. ст. 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) до відповідача-1: Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ), до відповідача-2: Військової частини НОМЕР_4 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ: НОМЕР_5 ) про визнання бездіяльності протиправною та стягнення коштів задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 та Військової частини НОМЕР_4 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.04.2018 року по 13.09.2023 року.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_4 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.04.2018 року по 13.09.2023 року у сумі 87 006,70 гривень (вісімдесят сім тисяч шість гривень 70 копійок).

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 та Військової частини НОМЕР_4 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати індексації грошового забезпечення, виплаченої 13.09.2023 року на виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28.09.2021 року у справі №160/15218/21.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_4 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати індексації грошового забезпечення, виплаченої 13.09.2023 року на виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28.09.2021 року у справі №160/15218/21.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Розподіл судових витрат не здійснювався.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.В. Боженко