Справа № 460/17265/23
Суддя: Ніколін Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2024-01-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 січня 2024 рокуЛьвівСправа № 460/17265/23 пров. № А/857/16013/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

Головуючого судді - Ніколіна В.В.,

суддів - Гінди О.М., Гудима Л.Я.,

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Рівненського окружного адміністративного суду від 10 серпня 2023 року про повернення позовної заяви (суддя -О.В.Поліщук, м. Рівне) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (законний представник - ОСОБА_4 ), Рівненського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Рівненському районі Рівненської області Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м.Львів), Міністерства оборони України, Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про встановлення факту, зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 у липні 2023 року звернулася до суду з адміністративним позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (законний представник - ОСОБА_4 ), Рівненського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Рівненському районі Рівненської області Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м.Львів), Міністерства оборони України, Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, в якому просила:встановити факт батьківства, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , є батьком ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; зобов`язати Рівненський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Рівненському районі Рівненської області Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Львів) внести зміни в актовий запис номер 12 від 10.03.2020 про народження дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , і записати батьком дитини - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України.

Ухвалою Рівненського окружного адміністративного суду від 10 серпня 2023 року позовну заяву і додані до неї документи повернуто позивачу.

Не погодившись з постановленою ухвалою, її оскаржив позивач, який із покликанням на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та направити справу на продовження розгляду до суду першої інстанції. В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що позов подано з метою того, щоб юридично підтвердити походження доньки від її батька, можливості їй користування пільгами як його доньці та отримання грошової допомоги від держави у зв`язку із загибеллю захисника України, а також отримання дитиною пенсії у зв`язку з втратою годувальника. Вказує, що відповідно до постанови Верховного Суду від 22 березня 2023 року по справі №290/289/22-ц в порядку адміністративного, у тому числі, розглядаються справи за позовними заявами про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідач правом подання письмового відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Враховуючи те, що клопотання від учасників справи про розгляд справи за їх участю відсутні, апеляційний суд вважає за можливе розглядати справу в порядку письмового провадження відповідно до положень пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Постановляючи оскаржувану ухвалу суд першої інстанції виходив з того, що вирішуючи даний спір, суд фактично повинен буде вирішити спір про визнання батьківства, що відноситься до цивільної юрисдикції, оскільки вимоги позову йдуть в розріз із положеннями статті 19 КАС України, якою визначено вичерпний перелік справ, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів. Вказав, що заявлені у цій справі позовні вимоги не є публічно-правовими вимогами, а тому останні не можуть бути розглянуті адміністративним судом.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

При цьому, визначення публічно-правового спору наведено у пункті 2 частини 1 статті 4 КАС України, відповідно до якої під таким розуміється спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи; такою є діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Відповідно до частини 2 статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно з положеннями частини 1 статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист, зокрема, шляхом:

1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень;

2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень;

3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій;

4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії;

5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень;

6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з частиною 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Отже, відповідно до частини другої статті 55 Конституції України, статей 2, 5 КАС України до суду можуть бути оскаржені рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність). Крім того, позивач може звернутися з позовом про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії.

За правилами пункту 1 частини 1 статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Так, визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач просив суд:

встановити факт батьківства, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , є батьком ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ;

зобов`язати Рівненський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Рівненському районі Рівненської області Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Львів) внести зміни в актовий запис номер 12 від 10.03.2020 про народження дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , і записати батьком дитини - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, така обґрунтовується лише нормами Сімейного кодексу України, Правилами внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання та постановами пленуму Верховного Суду України.

У суді першої інстанції, позивач покликався на п. 7 постанови пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", в якому зазначено, що у разі смерті чоловіка, який не перебував у шлюбі з матір`ю дитини, або смерті жінки, котра вважалась матір`ю останньої, факт їхнього батьківства (материнства) може бути встановлено за рішенням суду в окремому провадженні.

Відповідно до частини 2 статті 19 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного); 3) окремого провадження.

Згідно з частиною 7 статті 19 ЦПК України окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Пунктом 5 частини 2 статті 293 ЦПК України визначено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами.

Таким чином, справи про встановлення факту батьківства розглядаються в порядку окремого провадження цивільного судочинства.

Як зазначалось вище, позивач звернулася до адміністративного суду з цим позовом для встановлення факту, що має юридичне значення, зокрема, просить встановити факт батьківства, а саме, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , є батьком ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Апелянт покликається на те, що даний позов подано з метою того, щоб юридично підтвердити походження доньки від її батька - ОСОБА_5 , можливості користуватися пільгами як його доньці та отримання грошової допомоги від держави у зв`язку із загибеллю захисника України.

При цьому, як вірно зазначив суд першої інстанції, позивач не оскаржує жодних рішень, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу місцевого самоврядування, їхньої посадової або службової особи щодо відмови ОСОБА_6 у користуванні відповідними пільгами.

Натомість, заявлено виключно вимоги про встановлення факту батьківства та внесення відповідних змін до актових записів на підставі встановлених судом фактів.

При цьому, що в силу наведених вище положень КАС України необхідною умовою для звернення особи до адміністративного суду за захистом своїх прав є обґрунтування у позові порушення її прав саме рішенням, дією чи бездіяльністю з боку суб`єкта владних повноважень, тобто існування публічно-правового спору на момент звернення до суду.

При цьому, КАС України не передбачено повноважень адміністративних судів встановлювати будь-які факти, які породжують виникнення, зміну чи припинення в подальшому прав чи обов`язків заявника.

З аналізу рішення Верховного Суду складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22.03.2023 у справі № 290/289/22-ц, на яке посилається апелянт, видно, що справа щодо встановлення факту, що має юридичне значення підлягає розгляду адміністративним судом лише у разі, коли встановлення відповідного факту поєднано з вирішенням публічно-правового спору.

Натомість, як встановлено, в позовній заяві позивач не вказує про існування будь-якого спору із суб`єктом владних повноважень, визначеного в якості відповідача за даним позовом, в межах якого б існувала необхідність дослідження фактів, які в даному випадку просить встановити позивач.

Отже, помилковими є посилання апелянта, в обґрунтування підсудності вказаного спору про встановлення факту, адміністративному суду на позицію Верховного Суду у постанові від 22.03.2023 у справі № 290/289/22-ц згідно якої необхідним є врахування правової мети звернення заявника до суду, яка полягає у підтвердженні її певного соціального статусу, що має правове значення виключно у публічно-правових відносинах, оскільки впливає на підтвердження та можливість реалізації прав у сфері соціального забезпечення, враховуючи наступне.

Відповідно до частини 6 статті 16-3 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" одноразова грошова допомога призначається і виплачується Міністерством оборони України, іншими центральними органами виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями та правоохоронними органами, а також органами державної влади, військовими формуваннями та правоохоронними органами, в яких передбачено проходження військової служби військовослужбовцями, навчальних (або перевірочних) та спеціальних зборів - військовозобов`язаними, проходження служби у військовому резерві - резервістами.

З наведеного вбачається, що одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті) військовослужбовця виплачується відповідним органом держаної влади, який в розумінні КАС України є суб`єктом владних повноважень, а тому у випадку виникнення спору під час нарахування/виплати вказаної допомоги спір з таким органом буде підсудний адміністративному суду, що узгоджується з пунктом 1 частини 1 статті 19 КАС України, за якими юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Відтак, саме Міністерство оборони України, яке зазначено у даній справі третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, є уповноваженим органом державної влади на призначення одноразової грошової допомоги.

При цьому, як вірно зазначає суд першої інстанції, не встановлено що позивач зверталась до Міністерства оборони України чи Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області з відповідними заявами. Жодних дій, рішень або бездіяльності Міністерства оборони України чи Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області у межах вказаної справи позивачем не оскаржується, тобто відсутній спір з суб`єктом владних повноважень.

Крім того, слід зазначити, що у вказаній постанові Верховний Суд посилається на висновки викладені у постанові Об`єднаної Палати Верховного Суду від 23 травня 2022 року у справі № 539/4118/19.

У постанові Об`єднаної Палати Верховного Суду від 23 травня 2022 року у справі № 539/4118/19: "Встановити факт належності архівної довідки на підтвердження тих чи інших обставин можливо винятково під час розгляду справи у суді адміністративної юрисдикції у зв`язку з оскарженням рішення суб`єкта владних повноважень про відмову у видачі (заміні) посвідчення особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи. В адміністративній справі встановлення такого факту не є самостійною метою, а є передумовою задоволення адміністративного позову."

Враховуючи наведені висновки Верховного Суду, особа має право звернутися до адміністративного суду з позовом щодо оскарження дій, рішень чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, який відмовив в отриманні відповідної грошової допомоги члену сім`ї загиблого військовослужбовця, розглядаючи який суд може встановити певні факти, зокрема, щодо соціально-правового статусу особи, не пов`язаного з будь-якими цивільними правами та обов`язками, їх виникненням, існуванням та припиненням саме з метою розгляду публічно-правового спору.

Натомість, позивач звернулася до Рівненського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Рівненському районі Рівненської області Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Львів) до повноважень якого не входить вирішення питання виплати грошової допомоги членам сім`ї загиблого військовослужбовця. Поданий до суду позов містить позовні вимоги, які стосуються безпосередньо встановлення факту батьківства, а не вирішення публічно-правового спору з суб`єктом владних повноважень, який відмовив у наданні грошової допомоги.

Водночас, відносини, пов`язані з проведенням державної реєстрації актів цивільного стану, внесенням до актових записів цивільного стану змін, їх поновленням і анулюванням, засади діяльності органів державної реєстрації актів цивільного стану врегульовані Законом України "Про державну реєстрацію актів цивільного стану" від 01 липня 2010 року № 2398-VI.

Відповідно до частини 1-2 статті 9 Закону № 2398-VI державна реєстрація актів цивільного стану проводиться з метою забезпечення реалізації прав фізичної особи та офіційного визнання і підтвердження державою фактів народження фізичної особи та її походження, шлюбу, розірвання шлюбу, зміни імені, смерті. Державна реєстрація актів цивільного стану проводиться шляхом складення актових записів цивільного стану.

Згідно з частинами 1 - 2 статті 22 Закону № 2398-VI внесення змін до актового запису цивільного стану проводиться відповідним органом державної реєстрації актів цивільного стану за наявності достатніх підстав. За наслідками перевірки зібраних документів орган державної реєстрації актів цивільного стану складає обґрунтований висновок про внесення змін до актового запису цивільного стану або про відмову в цьому. У разі відмови у внесенні змін до актового запису цивільного стану у висновку вказуються причини відмови та зазначається про можливість її оскарження в судовому порядку.

Наказом Міністерства юстиції України від 12 січня 2011 № 96/5 затверджені Правила внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання (далі - Правила № 96/5).

Відповідно до пункту 1.1 Правил № 96/5 внесення змін до актових записів цивільного стану, які складено органами державної реєстрації актів цивільного стану України, проводиться відділами державної реєстрації актів цивільного стану міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (далі - відділи державної реєстрації актів цивільного стану) у випадках, передбачених чинним законодавством.

Підставою для внесення змін в актові записи цивільного стану є, зокрема, рішення суду про визнання батьківства (материнства), усиновлення (удочеріння), про скасування раніше винесеного рішення суду про визнання батьківства, виключення відомостей про батька (матір) дитини з актового запису про народження, скасування або визнання усиновлення (удочеріння) недійсним, про визнання шлюбу недійсним, установлення неправильності в актовому записі цивільного стану та інші, у яких зазначено про внесення конкретних змін в актові записи цивільного стану (пункт 2.13 Правил № 96/5).

В даному випадку позивач звернувся до суду для захисту права на забезпечення органом державної влади особистого немайнового права (частина статті 273 ЦК України) на відображення у актовому записі про народження інформації про батька дитини.

У справах про оскарження відмови внести за заявою особи зміни до актового запису цивільного стану суд за правилами адміністративного судочинства вивчає наявність чи відсутність достатніх підстав для прийняття відповідного рішення, зокрема, перевіряє чи відповідні рішення прийняті на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а також, чи прийняті вони обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення. Завдання адміністративного суду у таких справах полягає, насамперед, у перевірці додержання процедури розгляду та прийняття органом реєстрації актів цивільного стану відповідного рішення. Адміністративний суд, розглядаючи такі справи, не вправі вийти за межі їх публічно-правових аспектів і встановлювати юридичні факти, що мають значення для внесення змін до актових записів цивільного стану.

Аналогічну правову позицію викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 425/2737/17.

При цьому, позивач в цій справі має намір вирішити питання про внесення змін у вже існуючі записи про народження, отже спір у цій справі не має ознак публічно-правового та підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства.

Зі змісту заявлених позовних вимог встановлено, що позовні вимоги спрямовані на захист порушеного права шляхом зобов`язання відповідача внести зміни до актових записів.

Тобто вирішуючи даний спір, суд фактично повинен буде вирішити спір про визнання батьківства, що відноситься до цивільної юрисдикції, оскільки вимоги позову йдуть в розріз із положеннями статті 19 КАС України, якою визначено вичерпний перелік справ, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів.

Апеляційний суд погоджується, що заявлені у цій справі позовні вимоги не є публічно-правовими вимогами, а тому останні не можуть бути розглянуті адміністративним судом. Відповідно, розгляд адміністративним судом такої справи з позиції Європейського Суду з прав людини трактуватиметься як розгляд справи неуповноваженим судом.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 20 липня 2006 року у справі "Сокуренко і Стригун проти України" зазначає, що фраза "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін "суд, встановлений законом" у п. 1 ст. 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з … питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів". Європейський суд дійшов висновку, що національний суд не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом, і, таким чином, не міг вважатися судом, "встановленим законом".

Отже, поняття "суду, встановленого законом" зводиться не лише до правової основи самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Разом з тим, суд першої інстанції вірно звернув увагу, що позивач не позбавлений права повторно звернутись до адміністративного суду з позовною заявою про встановлення відповідного факту поєднаного з вирішенням публічно-правового спору, тобто з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, зокрема обґрунтувавши порушення таких прав рішенням, дією чи бездіяльністю певного суб`єкта.

Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи та судове рішення ухвалено з додержанням норм процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування ухвали суду не вбачається.

Керуючись ст. 308, 311, 312, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Рівненського окружного адміністративного суду від 10 серпня 2023 року про повернення позовної заявиу справі №460/17265/23- без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя В. В. Ніколін
судді О. М. Гінда
Л. Я. Гудим