Справа № 460/14707/23
Суддя: Хобор Романа Богданівна
Дата ухвалення: 2024-01-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 січня 2024 рокуЛьвівСправа № 460/14707/23 пров. № А/857/19119/23
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючої судді Хобор Р.Б.,

суддів Бруновської Н.В., Шавеля Р.М.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду 14 вересня 2023 року, ухвалене суддею Щербаковим В.В. у м. Рівне за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін у справі № 460/14707/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідача у якому просить суд:

- зобов`язати відповідача розглянути та задовольнити рапорт про звільнення зі служби, на підставі п. «г» п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», у зв`язку необхідність здійснення постійного догляду за батьком (вітчимом), який потребує постійного догляду та відсутністю інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд;

- зобов`язати відповідача звільнити з військової служби, на підставі п. «г» п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», у зв`язку необхідність здійснення постійного догляду за батьком (вітчимом), який потребує постійного догляду та відсутністю інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд.

14 вересня 2023 року Рівненський окружний адміністративний суд прийняв рішення, яким в задоволенні позову відмовив.

Приймаючи рішення у цій справі, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не має права на звільнення його з військової служби у зв`язку необхідність здійснення постійного догляду за батьком (вітчимом), який потребує постійного догляду та відсутністю інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд, оскільки, не надав медичного висновку МСЕК, про необхідність догляду за хворим батьком.

Не погодившись із цим рішенням суду, його оскаржив позивач, який просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти постанову про задоволення позову.

Позивач зазначає, що суд першої інстанції вийшов за межі предмету позову, вдавшись до оцінки поданих, разом з рапортом, документів, оскільки предмет позову та підстави для відмови позивачу у звільненні з військової служби грунтується на тому, що особа, за якою позивач має намір здійснювати догляд, є вітчимом, а не є батьком позивача.

Позивач у апеляції зазначає, що вітчим виховує позивача з малолітнього віку і, відповідно до законодавства України, є членом сім`ї військовослужбовця.

Заслухавши суддю доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд при розгляді цієї справи виходить з наступних міркувань.

Суд першої інстанції встановив те, що позивач проходить військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 .

28.03.2023 року позивач подав рапорт на ім`я командира Військової частини НОМЕР_1 про звільнення на підставі пп. «г» п.2 ч.4 ст.26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", а саме: у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), які за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребують постійного догляду.

Листом від 08.04.2023 року № 1696/1158 військова частина НОМЕР_1 повідомила представника позивача, що ОСОБА_1 потрібно звернутись із відповідним рапортом та документами, які підтверджують його право на звільнення з військової служби, на підставі пп."г" п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», до безпосереднього командира.

Крім того, суд встановив те, що 11.05.2023 року командир військової частини НОМЕР_1 склав та направив командиру військової частини НОМЕР_2 подання про звільнення позивача з військової служби, у зв`язку з необхідністю здійснення ним догляду за батьком (вітчимом), який потребує постійного догляду та відсутністю інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд, разом із рапортом та документами, які підтверджують відповідну підставу.

10.06.2023 року на рапорті проставлена резолюція про відсутність законних підстав для звільнення позивача з військової служби.

Не погодившись із цими діями відповідача позивач звернувся до суду.

Надаючи правову оцінку правильності вирішення судом першої інстанції даного публічно правового спору, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Відповідно до абз.5 пп."г" п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), які за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребують постійного догляду.

Аналогічна правова норма є і в постанові Кабінету Міністрів України "Про затвердження переліку сімейних обставин та інших поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення громадян з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу" від 12.06.2013 року № 413

Відповідно до ч.7 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Пунктом 233 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом президента України №1153/2008 від 10.12.2008 року (в редакції чинній станом на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Подання рапорту "по команді" означає направлення його в порядку підпорядкування прямому командиру, який після розгляду та задоволення передає далі своєму безпосередньому командиру з відміткою про власне клопотання з відповідного питання, і так далі до командира військової частини або іншої посадової особи, що наділена правом вирішувати питання по суті. Лише у разі неприйняття, нерозгляду чи незадоволення рапорту, він подається непрямому, старшому командиру із поясненням причин такої подачі. І так до посадової особи, яка наділена правом звільнення підлеглого військовослужбовця зі служби чи скасування рішень попередніх командирів.

Апеляційний суд встановив те, що 11.05.2023 року командир військової частини НОМЕР_1 склав та направив командиру військової частини НОМЕР_2 подання про звільнення позивача з військової служби у зв`язку необхідність здійснення постійного догляду за батьком (вітчимом), який потребує постійного догляду та відсутністю інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд, разом із рапортом та документами, які підтверджують відповідну підставу.

Вказане подання направлене командиру військової частини НОМЕР_2 , оскільки військова частина НОМЕР_1 є окремим батальйоном у складі бригади військової частини НОМЕР_2 .

Згідно з пунктом 225 Положення, звільнення військовослужбовців із військової служби здійснюється під час дії особливого періоду (з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) - на підставах, передбачених частиною третьою, пунктом 2 частини четвертої, пунктом 3 частини п`ятої та пунктом 3 частини шостої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" у військових званнях до підполковника (капітана 2 рангу) включно за всіма підставами - командирами корпусів та командувачами військ оперативних командувань і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них.

Доказів розгляду рапорту позивача Військовою частиною НОМЕР_2 матеріли справи не містять.

Водночас, суд зауважує, що позивач не оскаржує бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо не розгляду рапорту позивача.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Між тим позивач просить суд зобов`язати військову частину НОМЕР_1 розглянути рапорт позивача та прийняти рішення по звільнення з військової служби без оскарження її дій чи бездіяльності, що свідчить про обрання неправильного способу захисту порушеного права.

При цьому, апеляційний суд зауважує, що командир військової частини НОМЕР_1 , в межах своїх повноважень, що визначені Положенням, склав та направив подання про звільнення позивача з військової служби командиру Військової частини НОМЕР_2 , як особі, що відповідальна за прийняття відповідних рішень.

Позивач у позові стверджує, що відповідач прийняв рішення про відмову у звільненні позивача з військової служби, шляхом проставлення відповідної резолюції на рапорті.

Згідно з положеннями п.14.10 Розділу ХІV Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністерства оборони України №170 від 10.04.2009 (далі - Інструкція, в редакції чинній станом на час виникнення спірних правовідносин) звільнення з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини здійснюється за наявності оригіналів документів, що підтверджують таку підставу звільнення.

Документи на звільнення військовослужбовців направляються безпосередньо до посадових осіб, які мають право їх звільнення з військової служби. Наказ по особовому складу про звільнення цих військовослужбовців повинен бути виданий і доведений до територіального центру комплектування та соціальної підтримки за місцем взяття громадянина на військовий облік та до військової частини за місцем проходження військової служби в строки, що забезпечуватимуть вчасне здавання справ і посад і розрахунок військовослужбовців, а також виконання строків звільнення, визначених Президентом України.

З системного аналізу вказаних норм права, суд дійшов висновку, що наслідком подання та розгляду рапорту військовослужбовця про звільнення з військової служби є наказ по особовому складу про звільнення з військової служби чи відмова у задоволенні рапорту.

Однак, вказані документи у справі відсутні і позивач їх не надав.

Між тим, апеляційний суд вважає, що резолюція на рапорті не є рішенням суб`єкта владних повноважень.

Водночас, дослідивши цю резолюцію, апеляційний суд встановив, що вона не має відомостей про особу, яка її проставила, а також не містить тих причин для відмови в задоволенні рапорту про які вказує позивач, а саме те, що позивач має намір здійснювати догляд не за батьком, а за вітчимом.

Апеляційний суд вважає, що право позивача порушує бездіяльність відповідальної особи щодо не розгляду рапорту про звільнення з військової служби, а не резолюція на рапорті, яка не є рішенням за результатами розгляду рапорту військовослужбовця, в розумінні Інструкції.

Зважаючи на те, що позивач обрав невірний спосіб захисту порушеного права у задоволенні позову необхідно відмовити.

Водночас, апеляційний суд звертає увагу на те, що суд першої інстанції зробив вірний висновок по суті спору, однак виходив з помилкових мотивів відмови в задоволенні позову.

Відповідно до частини 1 статті 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов до переконання в тому, що суд першої інстанції виходив з помилкових мотивів при ухваленні рішення про відмову в задоволенні позову, тому рішення суду необхідно змінити в частині мотивів відмови в задоволенні позову.

Отже, апеляційну скаргу відповідача необхідно задовольнити частково.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 317, 321, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 21 вересня 2023 року в справі № 140/11424/23, змінити в частині мотивів відмови в задоволенні позову.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про зобов`язання вчинити певні дії відмовити з мотивів, які наведені у цій постанові.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених статтею 328 КАС України, за наявності яких постанова може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуюча суддя Р. Б. Хобор
судді Н. В. Бруновська
Р. М. Шавель
Постанова складена 11.01.2024 року