Справа № 280/9161/23
Суддя: Батрак Інна Володимирівна
Дата ухвалення: 2024-01-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 січня 2024 року Справа № 280/9161/23 м.Запоріжжя

Запорізький окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Батрак І.В., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справ

за позовом ОСОБА_1

до Військової частини НОМЕР_1

про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду із позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі ВЧ НОМЕР_1 , відповідач), в якому просить визнати протиправною бездіяльність командування ВЧ НОМЕР_1 та зобов`язати відповідача надати позивачу направлення на лікування до медичного закладу.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з приводу наявних у нього захворювань хребта, стійкого больового та м`язово-тонічного синдромів жодного лікування не отримував, всі скарги на необхідність отримання лікування командуванням ВЧ НОМЕР_1 проігноровано, в той час, коли стан здоров`я погіршується, обмежує активність та рухи, що не дає можливості належним чином виконувати покладені на нього військові обов`язки. Стверджує, що на його неодноразову вимогу направити на лікування з метою отримання належної медичної допомоги від командування ВЧ НОМЕР_1 отримує лише відписки та направлення на консультації. Вважає, що бездіяльністю відповідача порушене його право на кваліфіковану медичну та реабілітаційну допомогу, що гарантована законодавством України, як військовослужбовцю та громадянину України, у зв`язку із чим змушений звернутись до суду з метою захисту своїх прав.

Ухвалою судді від 06.11.2023 відкрито спрощене позовне провадження у справі без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами в порядку, визначеному ст. 262 КАС України.

Відзив на позовну заяву на адресу суду від відповідача не надходив.

На підставі частини 6 статті 162 КАС України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Враховуючи приписи частини 5 статті 262 КАС України, справа розглядалася за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи (у письмовому провадженні).

Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складання повного судового рішення (частина 5 статті 250 КАС України).

Згідно з частиною 4 статті 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши матеріали справи, судом встановлені наступні обставини.

ОСОБА_1 проходить військову службу за контрактом у ВЧ НОМЕР_1 . Позивач є учасником бойових дій, про що свідчить посвідчення серія НОМЕР_2 від 09.06.2023.

За змістом довідки ВЧ НОМЕР_1 від 25.08.2023 № 5233 підтверджується, що позивач 13.12.2022 отримав травму: «Акубаротравма двобічна без порушення цілісності барабанної перетинки. Гостра посттравматична двобічна нейросенсорна приглухуватість. ГРЗ. Гострий бронхіт».

Згідно з довідкою гарнізонної військово-лікарської комісії ВЧ НОМЕР_3 від 13.02.2023 №1097 проведено медичний огляд позивача та встановлено, що стан після отриманої вибухової травми, акубаротравми у вигляді початкових проявів кондуктивної приглухуватості зліва при сприйнятті шепітної мови до 6 метрів на обидва вуха. Згідно з наказом Міністерства охорони здоров`я від 04.07.2007 №370 травма кваліфікується як легка. Травма, ТАК, пов`язана з проходженням військової служби. Вертеброгенна цервікобрахіалгія праворуч, корінцевий синдром С7-С8, нестійка ремісія. Вертеброгенна люмбоішіалгія ліворуч, нестійка ремісія. Церебральна ангіодистонія. Захворювання, ТАК, пов`язане з проходженням військової служби. Міжхребцевий остеохондроз шийного та поперекового відділів хребта, протрузії дисків з больовим синдромом та незначним порушенням функцій. Хронічний вірусний гепатит «С» активний з незначним порушенням функцій печінки. Ангіопатія сітківки обох очей. Кіста лівої нирки. Захворювання, НІ, не пов`язане з проходженням військової служби. На підставі ст. 23-в, 64-в, 4-в гр. ІІ Розкладу хвороб ОСОБА_1 визнано придатним до військової служби.

З матеріалів справи вбачається, що позивач неодноразово направлявся командуванням ВЧ НОМЕР_1 на обстеження в різні медичні заклади, зокрема у серпні 2023 року:

01.08.2023 консультація у спеціалістів ЦРБ м. Балаклія (УЗД нирок, консультація терапевта, невропатолога);

09.08.2023 консультація уролога ВМКЦ ПнР м. Харків,

14.08.2023 консультація уролога ЦРБ м. Ізюм;

16.08.2023 консультація невропатолога ЦРБ м. Балаклія тощо.

Позивач звернувся із рапортом до командира ВЧ НОМЕР_1 щодо надання медичної допомоги, однак листом від 28.08.2023 його повідомлено, що рапорт задоволенню не підлягає, оскільки йому надавалась необхідна медична допомога та жодним з представників різних медичних закладів Харківської та Донецької областей необхідність стаціонарного лікування та направлення на ВЛК не встановлено.

Не погоджуючись з такою відмовою, позивач звертався зі скаргами на бездіяльність командира ВЧ НОМЕР_1 , проте отримав лист-відповідь ВЧ НОМЕР_1 від 29.09.2023 №5961, згідно з яким доводи, наведені у скарзі, не відповідають дійсності, а вимоги позивача не підлягають задоволенню.

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо надання йому направлення на лікування до медичного закладу, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначено Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-ХІІ (далі - Закон № 2232-ХІІ).

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону № 2232-ХІІ військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Згідно з ч. 4 ст. 2 Закону № 2232-ХІІ порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до абз. 1 - 2 ч. 1 ст. 11 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-XII (далі - Закон № 2011-XII) охорона здоров`я військовослужбовців забезпечується створенням сприятливих санітарно- гігієнічних умов проходження військової служби, побуту та системою заходів з обмеження дії небезпечних факторів військової служби, з урахуванням її специфіки та екологічної обстановки, які здійснюються командирами (начальниками) у взаємодії з місцевими органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування.

Турбота про збереження та зміцнення здоров`я військовослужбовців - обов`язок командирів (начальників). На них покладається забезпечення вимог безпеки при проведенні навчань, інших заходів бойової підготовки, під час експлуатації озброєння і військової техніки, проведення робіт та виконання інших обов`язків військової служби.

Таким чином, вищевказаними приписами визначено, що турбота про збереження та зміцнення здоров`я військовослужбовців - обов`язок командирів (начальників), котрий забезпечується шляхом:

- створенням сприятливих санітарно-гігієнічних умов проходження військової служби, побуту та системою заходів з обмеження дії небезпечних факторів військової служби;

- забезпечення вимог безпеки при проведенні навчань, інших заходів бойової підготовки, під час експлуатації озброєння і військової техніки, проведення робіт та виконання інших обов`язків військової служби.

Разом з цим, згідно з абз. 3 - 4 ч. 1 ст. 11 Закону № 2011-XII військовослужбовці, військовозобов`язані та резервісти, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, мають право на безоплатну кваліфіковану медичну допомогу у військово-медичних закладах охорони здоров`я. Військовослужбовці щорічно проходять медичний огляд, щодо них проводяться лікувально-профілактичні заходи.

За відсутності за місцем проходження військової служби, навчальних (або перевірочних) і спеціальних зборів або за місцем проживання військовослужбовців військово-медичних закладів охорони здоров`я чи відповідних відділень або спеціального медичного обладнання, а також у невідкладних випадках медична допомога надається державними або комунальними закладами охорони здоров`я за рахунок Міністерства оборони України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів.

Таким чином, виявлення та лікування набутих під час проходження військової служби хвороб військовослужбовців не є обов`язком командира військової частини, оскільки такі обов`язки не покладаються Законом № 2011-XII, а відповідно до Переліку закладів охорони здоров`я в системі Міністерства оборони України, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 23.03.2017 №168, ВЧ НОМЕР_1 не є військово-медичним закладом охорони здоров`я.

Так, спеціальним нормативно-правовим актом, що визначає загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України, їх взаємовідносини, обов`язки посадових осіб, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах, в тому числі і порядок здійснення лікувально - профілактичних заходів у військовій частині є Закон України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України» від 24.03.1999 №548-ХІУ (далі - Статут внутрішньої служби) ст. 241 якого імперативно визначено, що кожний військовослужбовець повинен піклуватися про збереження свого здоров`я, не приховувати хвороб, суворо додержуватися правил особистої, громадської гігієни та утримуватися від шкідливих звичок (куріння і вживання алкоголю).

Кожний командир (начальник) зобов`язаний забезпечити у підпорядкованій йому частині (підрозділі) додержання військовослужбовцями правил особистої і громадської гігієни.

Згідно з ч. 1 ст. 246 Статуту внутрішньої служби, основними лікувально-профілактичними заходами є диспансеризація, амбулаторне, стаціонарне і санаторно-курортне лікування військовослужбовців.

За приписами ст. 254 Статуту внутрішньої служби, військовослужбовці зобов`язані негайно повідомити про захворювання безпосередньому начальникові, який зобов`язаний направити хворого до медичного пункту частини.

Вищевказана норма кореспондуються зі ст. 12 Статуту внутрішньої служби, згідно з якою про все, що сталося з військовослужбовцем і стосується виконання ним службових обов`язків, та про зроблені йому зауваження військовослужбовець зобов`язаний доповідати своєму безпосередньому начальникові.

Відповідно до ст. 255 Статуту внутрішньої служби, амбулаторний прийом проводиться в медичному пункті військової частини лікарем (фельдшером) у години, встановлені розпорядком дня військової частини. Військовослужбовці, які захворіли раптово або дістали травму, направляються до медичного пункту частини негайно, у будь-який час доби.

Отже, при наявності захворювання, військовослужбовець зобов`язаний здійснити доповідь безпосередньому начальникові, який зобов`язаний направити хворого до медичного пункту частини. Це звернення повинно бути здійснене відразу після виявлення наявності захворювання, у достатньо стислі строки. Такі дії будуть свідчити про наявність хвороби та погреби в лікуванні.

Частинами 2-5 ст. 256 Статуту внутрішньої служби визначено, що після огляду лікарем (фельдшером) хворі залежно від характеру хвороби направляються для лікування.

Хворі, яким призначене амбулаторне лікування, для приймання ліків і проведення інших лікувальних процедур, а також ті, що потребують консультації медичних спеціалістів, направляються до медичного пункту військової частини у дні і години, зазначені лікарем у книзі запису хворих.

Після одержання медичної допомоги військовослужбовці повертаються в розташування роти під командуванням інструктора з тактичної медицини або старшого. Старший команди передає книгу запису хворих черговому роти, який подає її командирові роти. За висновком лікаря (фельдшера), зазначеним у книзі запису хворих, і відповідним рішенням командира роти головний сержант роти віддає необхідні вказівки.

Офіцери та військовослужбовці військової служби за контрактом, за висновком лікаря можуть залишатися для лікування на квартирах (удома). Про результати огляду хворих, характер поданої допомоги і призначення лікар робить відповідні відмітки в медичних книжках та видає довідки про стан здоров`я.

Згідно зі ст. 260 - 262 Статуту внутрішньої служби на стаціонарне лікування поза розташуванням військової частини військовослужбовці направляються за висновком лікаря військової частини, а для подання невідкладної допомоги за відсутності лікаря - черговим фельдшером (санітарним інструктором) медичного пункту з одночасним доповіданням про це начальникові медичної служби і черговому військової частини. До лікувальних закладів хворі доставляються у супроводі фельдшера (санітарного інструктора).

У разі направлення на лікування поза розташуванням частини військовослужбовці повинні бути одягнені відповідно до пори року і мати при собі направлення, підписане командиром військової частини, медичну книжку, документ, який посвідчує особу, необхідні особисті речі, атестат на продовольство, довідку про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) і медичну характеристику, а в разі вибуття на лікування за межі гарнізону - додатково атестат на речове і грошове забезпечення, проїзні документи до місця розташування лікувального закладу і назад.

Довідка про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) складається начальником медичної служби військової частини, як правило, після проведення відповідного розслідування обставин отримання військовослужбовцем травми (поранення, контузії, каліцтва).

У разі якщо обстановка не дозволяє надати довідку про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) до направлення військовослужбовця, який одержав травму (поранення, контузію, каліцтво), на лікування поза розташуванням військової частини, така довідка направляється до закладу охорони здоров`я або територіального центру комплектування та соціальної підтримки у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Про прибуття військовослужбовців, яких направлено до військового закладу охорони здоров`я на стаціонарне лікування, начальник військового закладу охорони здоров`я зобов`язаний у той самий день повідомити командира військової частини, з якої вони прибули, а про військовослужбовців, які прибули з інфекційними захворюваннями, - також найближчий санітарно-епідеміологічний заклад охорони здоров`я. Військовослужбовці, які захворіли в період відпустки або відрядження, на стаціонарне лікування направляються начальниками відповідних органів управління Служби правопорядку в гарнізонах або керівниками територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки.

Начальник військового закладу охорони здоров`я зобов`язаний за п`ять днів до виписки військовослужбовців повідомити про це командира військової частини, з якої вони прибули. У день виписки із військового закладу охорони здоров`я військовослужбовцям видаються відповідні документи і вони самостійно (якщо не прибув супроводжуючий із військової частини) направляються до військової частини, з якої прибули. Після повернення до військової частини і доповіді безпосередньому командирові (начальникові) військовослужбовці направляються до медичного пункту військової частини, де здають медичні документи; інші документи здаються сержантові із матеріального забезпечення (старшині) роти.

В особливий період медичні та інші документи направляються у електронному вигляді до військової частини закладом охорони здоров`я або територіальним центром комплектування та соціальної підтримки. У разі неможливості направлення таких документів у електронному вигляді обов`язок по направленню документів у паперовому вигляді покладається на заклад охорони здоров`я або територіальний центр комплектування та соціальної підтримки. Порядок направлення медичних та інших документів встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що командування ВЧ НОМЕР_1 неодноразово направляло ОСОБА_1 на його вимогу на обстеження в різні медичні заклади, зокрема у серпні 2023 року: 01.08.2023 консультація у спеціалістів ЦРБ м. Балаклія (УЗД нирок, консультація терапевта, невропатолога); 09.08.2023 консультація уролога ВМКЦ ПнР м. Харків, 14.08.2023 консультація уролога ЦРБ м. Ізюм; 16.08.2023 консультація невропатолога ЦРБ м. Балаклія тощо. Крім того, позивач проходив обстеження у вересні 2023 року у ТОВ «Тесла Медікал» м. Харків, ТОВ «Інститут сонця» м. Харків. При цьому, жодним з лікарів різних медичних закладів Харківської та Донецької областей необхідність стаціонарного лікування позивача та направлення на ВЛК не встановлено, доказів протилежного позивачем суду не надано.

За таких обставин, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог в частині протиправної бездіяльності відповідача щодо надання направлення на стаціонарне лікування позивача, що доводами позовної заяви та матеріалами справи не спростовано.

Частиною 2 ст. 2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі с, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з ч. 1 та 2 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд, відповідно до ст. 90 КАС України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, діяв у межах повноважень, наданих йому законодавством та довів правомірність своїх дій, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 9, 77, 139, 243, 243-246 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_4 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Розподіл судових витрат не здійснюється.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя І.В. Батрак