Справа № 500/6637/23
Суддя: Подлісна Ірина Миколаївна
Дата ухвалення: 2024-01-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 500/6637/23

10 січня 2024 рокум.Тернопіль
Тернопільський окружний адміністративний суд, у складі головуючої судді Подлісної І.М. розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Військової частини НОМЕР_2 про зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Тернопільського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Військової частини НОМЕР_2 про зобов`язання вчинити дії.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що військова частина НОМЕР_2 виконала рішення Донецького окружного адміністративного суду від 20 жовтня 2021 року і виплатила на банківський рахунок ОСОБА_1 29 вересня 2023 року кошти у сумі 81657,01 грн.

Після того, як військова частина НОМЕР_2 у повному розмірі розрахувалася із ОСОБА_1 у останнього виникло право на отримання середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплата одноразової грошової допомоги при звільненні).

Позивач вважає, що дії відповідача є протиправними, просив позов задовольнити.

Ухвалою суду від 20.10.2023 року прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Даною ухвалою встановлено 15-денний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі для подання відзиву на позовну заяву.

Ухвалою суду від 20.11.2023 ухвалено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін у судове засідання та призначено судове засідання на 12.12.2023 о 09:45 год.

Ухвалою суду від 12.12.2023 відкладено розгляд справи на 10.01.2024 о 10:00 год.

Відповідач скористався правом на подання відзиву на позовну заяву, який надійшов на адресу суду із відповідними письмовими доказами 18.12.2023. У відзиві відповідач не погоджується з позовними вимогами та доводами, викладеними в адміністративному позові, та в обґрунтування своїх заперечень зазначає наступне.

Командуванням військової частини НОМЕР_1 виконані покладені на неї обов`язки та вжито всіх необхідних заходів для добровільного виконання рішення суду у найкоротші строки, а тому відсутня будь-яка протиправна бездіяльність внаслідок якої військова частина, як відповідач по справі, має нести відповідальність за період затримки розрахунку при звільненні з 24.03.2020 року по 29.09.2023 року, передбачену статтею 117 Кодексу законів про працю України.

Підсумовуючи та системно аналізуючи вищенаведене, командування військової частини НОМЕР_1 , керуючись положеннями КАС України, як відповідач по справі, наполягає на тому, що вимоги позивача є безпідставними та необґрунтованими, а тому в позовних вимогах позивача слід відмовити.

Сторони в судове засідання не з`явилися, однак подали клопотання про розгляд справи без їх участі в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч.3 ст. 194 КАС України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження на підставі наявних у суду матеріалів.

Згідно з ч.9 ст. 205 КАС України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Відповідно до частини 4 статті 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Враховуючи положення ч.3 ст.194, ч.9 ст.205 та ч.4 ст. 229 КАС України, суд дійшов висновку про наявність підстав розгляду даної справи в порядку письмового провадження, без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши подані докази в їх сукупності, суд встановив такі обставини.

До 23 березня 2020 року ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , яка знаходилась на фінансовому забезпеченні військової частини НОМЕР_2 (на момент звільнення займав посаду начальника штабу - першого заступника командира батальйону).

18 лютого 2020 року, наказом командувача Десантно - штурмових військ (по особовому складу) №20, ОСОБА_1 було звільнено у запас за підпунктом «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту) пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

23 березня 2020 року, наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №82, ОСОБА_1 було виключено із списків особового складу частини та з усіх видів забезпечення.

В подальшому, ОСОБА_1 з`ясував, що військова частина НОМЕР_1 не виплатила йому одноразову грошову допомогу при звільненні в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби в момент звільнення, яка була гарантована чинним законодавством, зокрема, Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 30 квітня 1993 року №2011-ХІІ.

У зв`язку із цим, ОСОБА_1 звернувся до Донецького окружного адміністративного суду, який рішенням від 20 жовтня 2021 року (справа № 200/10544/21) визнав протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати одноразової грошової допомоги при звільненні ОСОБА_1 в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за вісім повних календарних років служби, а також зобов`язав військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити одноразову грошову допомогу при звільнені ОСОБА_1 в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за вісім повних календарних років.

На вищенаведене судове рішення військова частина НОМЕР_1 подала апеляційну скаргу, яку постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 24 листопада 2022 року було залишено без задоволення, а рішення Донецького окружного адміністративного суду, без змін.

Надалі, військова частина НОМЕР_2 виконала рішення Донецького окружного адміністративного суду від 20 жовтня 2021 року і виплатила на банківський рахунок ОСОБА_1 29 вересня 2023 року кошти у сумі 81657,01 грн.

Відповідно до положень законодавства, після того, військова частина НОМЕР_2 у повному розмірі розрахувалася із ОСОБА_1 у останнього виникло право на отримання середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплата одноразової грошової допомоги при звільненні).

Визначаючись щодо спірних правовідносин, що виникли між сторонами, суд виходив з наступного.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлюють єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни відповідно до Конституції України визначає Закон України від 20.12.1991 №2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (у редакції, чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин) (далі - Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей») та регулює відносини у цій галузі.

Згідно з частиною 2 статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.

Разом з тим, здійснивши системний аналіз вищезазначених правових норм, можна дійти до висновку, що вжите в ч. 2 ст. 15 Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» поняття «календарна вислуга років» застосовується не для визначення необхідної для призначення одноразової грошової допомоги вислуги років, а для визначення розміру такої допомоги: «в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби».

Таким чином, в частині другій статті 15 Законі України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» відсутня пряма вказівка на те, що право на призначення та виплату одноразової грошової допомоги виникає за наявності 10 і більше календарних років вислуги.

Умовою набуття військовослужбовцем права на призначення та виплату одноразової грошової допомоги відповідно до частини другої статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» є наявність у нього «вислуги 10 років і більше».

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного суду від 11 квітня 2018 року у справі №806/2104/17.

Положеннями п.242 «Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України», затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання. Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Згідно з ч. 2 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» №2232-ХІІ від 25.03.1992 року, закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Аналіз викладених правових норм свідчить про те, що військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, зокрема щодо належного матеріального та побутового забезпечення, враховуючи особливості військової служби, з метою стимулювання досягнення високих результатів у службовій діяльності. Звільнена особа з військової служби на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням.

Так, рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 20 жовтня 2021 року у справі №200/10544/21 визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати одноразової грошової допомоги при звільненні ОСОБА_1 в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за вісім повних календарних років служби, а також зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити одноразову грошову допомогу при звільнені ОСОБА_1 в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за вісім повних календарних років. Дане рішення набрало законної сили та було виконано у повному обсязі.

Відповідно до ч. 4 ст. 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, факт невиплати позивачу при звільненні належної йому одноразової грошової допомоги при звільненні встановлено у вказаному рішенні суду і в силу ч. 4 ст. 78 КАС України не потребує доказуванню.

Як видно з матеріалів справи, ОСОБА_1 виключений зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 23 березня 2020 року, при цьому остаточний розрахунок у зв`язку із звільненням проведений лише 29 вересня 2023 року (виплачено одноразову грошову допомогу при звільненні).

Відтак, станом на день виключення зі списків особового складу з позивачем не проведено розрахунок у повному обсязі.

Відповідно до приписів ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Згідно з ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Непоширення норм КЗпП України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулюється питання оплати праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, можна дійти висновку про можливість застосування норм ст.ст. 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 01.03.2018 у справі №806/1899/17, від 31.05.2018 у справі № 823/1023/16, від 26.06.2019 у справі №826/15235/16, від 29.01.2020 справа №320/6808/18, від 28.02.2020 справа №817/1427/17, від 06.03.2020 у справі №1240/2162/18 та від 03.06.2020 у справі №809/366/17.

Зважаючи на все вищенаведене, суд прийшов висновку, що військова частина НОМЕР_1 повинна нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні у відповідності до положень ст.117 КзПП України, а саме за шість місяців.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 09.01.2013 року у справі «Олександр Волков проти України» (Заява № 21722/11) зазначив, що рішення суду не може носити декларативний характер, не забезпечуючи у межах національної правової системи захист прав і свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.

Конституційний Суд України в рішенні від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини третьої статті 120, частини шостої статті 234, частини третьої статті 236 Кримінально-процесуального кодексу України (справа про розгляд судом окремих постанов слідчого і прокурора) висловив правову позицію, згідно з якою правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення у правах.

Відповідно до статті 8 Загальної декларації з прав людини 1948 року кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй Конституцією або законом.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно до ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно статті 90 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до вимог статті 244 КАС України суд під час ухвалення рішення вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати.

При задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа (частина перша статті 139 КАС України).

Відповідно до ч. 3 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір», при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.

Згідно Постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 року по справі № 916/228/22, особи, які після 04.10.2021 подають до суду документи в електронній формі з використанням системи «Електронний суд», мають правомірні очікування, що розмір судового збору, який підлягає сплаті ними, у такому разі буде розрахований із застосуванням понижуючого коефіцієнта у розмірі 0,8, що прямо передбачено в ч. 3 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір»

Оскільки, позов підлягає до задоволення, то до відшкодування позивачу за рахунок бюджетних асигнувань відповідача підлягає сплачена сума судового збору у розмірі 860,00 грн. згідно квитанції від 12.10.2023.

Керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати дії Військової частини НОМЕР_1 протиправними щодо ненарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 24 березня 2020 року по 29 вересня 2023 року, з урахуванням положень ст. 117 КЗпП України.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 24 березня 2020 року по 29 вересня 2023 року, з урахуванням положень ст. 117 КЗпП України.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 сплачений судовий збір в розмірі 860 (вісімсот шістдесят) гривень 00 копійок, відповідно до квитанції від 12.10.2023 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до частини першої статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Згідно із статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повне судове рішення складено 12 січня 2024 року.

Реквізити учасників справи:

позивач:

- ОСОБА_1 (місцезнаходження/місце проживання: АДРЕСА_1 код ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_3 );

відповідач:

- Військова частина НОМЕР_1 (місцезнаходження/місце проживання: АДРЕСА_2 код ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_4 );

третя особа:

- Військова частина НОМЕР_2 (місцезнаходження/місце проживання: АДРЕСА_3 код ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_5 ) .

Головуючий суддя Подлісна І.М.