Справа № 160/28211/23
Суддя: Боженко Наталія Василівна
Дата ухвалення: 2024-01-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 жовтня 2023 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом зареєстровано позовну заяву ОСОБА_1 (далі позивач) до Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону (далі відповідач), яка надійшла в підсистемі «Електронний Суд», в якій просить суд:
Позовна заява обґрунтована посиланнями на протиправність дій відповідача щодо невиплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 06.02.2023 року у справі №200/1636/22.
20 листопада 2023 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом зареєстровано відповідь на відзив, яка надійшла від позивача в підсистемі «Електронний Суд». Повторює доводи позовної заяви, наводить судову практику.
Згідно положень ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглянув справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними у ній матеріалами.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується адміністративний позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.
Наказом Військової прокуратури Об`єднаних сил від 10.09.2020 року №572к позивача звільнено з військової служби у запас у зв`язку із скороченням штату.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 06.02.2023 року у справі №200/1636/22, яке у відповідній частині залишено без змін постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 30.08.2023 року, зобов`язано Спеціалізовану прокуратуру у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил здійснити перерахунок належної ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні з військової служби за 8 років у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний рік служби з урахуванням грошової винагороди за участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, із розрахунку вказаної винагороди за серпень 2020 року та здійснити виплату з урахуванням виплачених сум.

Відповідно до наданого позивачем скріншоту 27.10.2023 року о 11:13 на його банківський рахунок здійснено зарахування коштів в сумі 26341,58 грн, коментар: Спеціалізована прокуратура у СО СР, стягнення згідно виконавчого листа Донецького окружного адміністративного суду у справі №200/1636/22, виданий 26.09.2023 року, одноразова грошова допомога при звільненні.

Не погодившись з правовою поведінкою відповідача щодо невиплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, позивач звернувся до суду з цією позовною заявою.

Вирішуючи позовні вимоги по суті, суд зазначає наступне

Строк звернення до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні визначено у ч. 5 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України та складає місяць.

Такий правовий висновок сформовано Судовою палатою з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 11.02.2021 року у справі № 240/532/20 та дотепер застосовується Верховним Судом (постанови від 31.10.2023 року у справі №240/15141/22, від 28.09.2023 року у справі №420/5436/22).

Розрахунок з позивачем здійснено 27.10.2023 року згідно скріншоту про платіж, позов подано 30.10.2023 року. Отже, строк звернення до суду позивачем не пропущено.

Щодо права на середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Конституційний Суд України у рішенні від 22.02.2012 року №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень ст.233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями ст.ст.117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що згідно з ст.47 Кодексу законів про працю України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку.

Під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо)

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 року у справі №821/1083/17, постанові Касаційного адміністративного суду від 28.09.2023 року у справі №640/36441/21.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці прокурорів, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд зазначає про можливість застосування норм статті 116 та 117 Кодексу законів про працю України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення із військової служби.

Правовий висновок відповідає правовому висновку викладеному у постановах Касаційного адміністративного суду від 27.07.2023 року у справі №420/436/22, від 18.11.2022 року у справі №1.380.2019.005781.

Суд підкреслює, що право позивача на отримання відповідної вихідної допомоги підтверджено судовим рішенням, яке набрало законної сили, така допомога мала бути нарахована та виплачена позивачу в період проходження служби, факт її ненарахування та невиплати станом на дату звільнення позивача не позбавляє відповідну суму статусу такої, що належить позивачу, оскільки відповідач, згідно судового рішення, був зобов`язаний її нарахувати та виплатити при звільненні, його протиправна поведінка щодо цього підтверджена вищевказаним рішенням суду.

Посилання відповідача на обставини звернення позивача з позовом у справі №200/1636/22 лише у січні 2022 року та відсутність активної позиції позивача щодо відновлення свого права судом відхиляється як необґрунтовані. Поведінка відповідача щодо захисту свого права не має юридичного значення для виконання відповідачем власних обов`язків згідно положень законодавства, в т.ч. щодо виплати працівнику належних сум. В матеріалах справи відсутні докази на підтвердження відмови позивача від отримання таких сум, в зв`язку з чим відповідач мав обов`язок їх виплатити в день звільнення, чого не зробив, що в подальшому визнано протиправним рішенням суду у справі №200/1636/22, яке набрало законної сили. В свою чергу стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за змістом є компенсацією для працівника в результаті протиправних дій роботодавця, в цій справі така протиправність визнана судом, в зв`язку з чим позивач має право на компенсацію. При цьому законодавством не передбачено припинення права працівника на отримання належних при звільненні сум, в зв`язку з чим таке право в будь-якому випадку не пов`язано з часом заявлення працівником вимоги про їх виплату, строком звернення до суду за їх виплатою і тд. Сам по собі строк звернення до суду в справі №200/1636/22 не може бути об`єктом правової оцінки в наявній справі, в зв`язку з чим для цієї справи значення не має, оскільки розгляд судом справи №200/1636/22 по суті свідчить про дотримання позивачем строку звернення до суду у такій справі.

Щодо посилання відповідача на справу №160/15615/22 суд зазначає, що в цій справі з відповідача стягнуто середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період із 10.09.2020 по день фактичного розрахунку (06.10.2022), який стягнуто в зв`язку з несвоєчасною виплатою позивач компенсації за невикористані відпустки. В свою чергу в наявній справі середній заробіток стягується в зв`язку з несвоєчасною виплатою вихідної допомоги при звільненні з військової служби, тобто в цих справах йдеться про різні належні позивачу при звільненні суми.

Суд підкреслює, що середній заробіток як компенсація працівникові порушення його права в зв`язку з несвоєчасною виплатою належних йому коштів застосовується окремо (в т.ч. паралельно) до кожної належної при звільненні суми (індексація, вихідна допомога, компенсація відпусток і тд), якщо відповідні виплати були здійснені окремо. Саме таке правозастосування відповідає завданню та вимогам адміністративного судочинства, оскільки забезпечує досягнення мети ст. ст. 116, 117 Кодексу законів про працю України як норм права, призначених захищати інтереси працівника. Так, невиплата відповідних сум є результатом виключно правової поведінки відповідача, який діяв протиправно та такі суми не виплатив, в зв`язку з чим втрати працівника в зв`язку з такою протиправною поведінкою підлягають компенсації.

При цьому суд звертає увагу, що обчислюючи розмір належного до виплати працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні судом враховується розмір несвоєчасно виплаченої суми, що впливає на розмір відповідного відшкодування, в зв`язку з чим окреме стягнення такого середнього заробітку в зв`язку з несвоєчасною виплатою різних належних працівникові при звільненні сум не є протиправним та не порушує права відповідача. Відповідно, окреме стягнення з відповідача середнього заробітку за кожну невиплачену позивачеві при звільненні суму є правомірним.

Аналогічне правозастосування здійснено Третім апеляційним адміністративним судом у постанові від 15.11.2023 року у справі №160/19537/22.

Посилання відповідача на постанову Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022 року у справі №755/12623/19 є нерелевантним, оскільки відповідні правові висновки здійснено стосовно одночасного середнього заробітку згідно ст. 117 (за час затримки розрахунку при звільненні) та ст. 235 (за час вимушеного прогулу) Кодексу законів про працю України, в той час як з відповідача стягуються кошти виключно згідно положень ст. 117 Кодексу законів про працю України стосовно різних належних позивачу при звільненні сум. Стосовно такої юридичної ситуації Великою Палатою Верховного Суду у вищевказаній справі правовий висновок не формувався.

Посилання відповідача на зміни в ст. 117 Кодексу законів про працю України з 19.07.2022 року юридичного значення для обставин цієї справи не мають, оскільки спірні правовідносини виникли в період до внесення таких змін, в зв`язку з чим до них застосовується редакція вказаної норми права до 19.07.2022 року, яка передбачає стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку (без обмеження шестимісячним строком).

Аналогічне правозастосування здійснено у постанові Касаційного адміністративного суду від 06.04.2023 року у зразковій справі №260/3564/22.

З цих же підстав суд зазначає, що ним здійснюється вихід за межі позовних вимог для ефективного захисту прав позивача.

Щодо розміру відшкодування в цій справі.

Встановивши право позивача для виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд повинен визначити розмір такої виплати

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду від 07.11.2023 року у справі №380/13906/21.

Першим днем, з якого слід обраховувати середній заробіток за час затримки розрахунку є [день] наступний за днем звільнення.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду від 22.06.2023 року у справі №240/9951/19.

У постанові Великої Палати Верховного суду від 26.06.2019 року по справі №761/9584/15-ц сформовано наступний правовий висновок:

« 91. З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду відступає від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, і вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

91.1. Розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором.

91.2. Період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

91.3. Ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника.

91.4. Інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

92. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Тому Велика Палата Верховного Суду також відступає від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України».

Прикладне застосування вищевказаного правового висновку міститься у постанові судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 30.11.2020 року у справі №480/3105/19, за змістом якого з відповідача стягується така частка розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, якою є частка невиплаченої при звільненні суми від загального розміру належних позивачеві при звільненні виплат.

Згідно правового висновку, що міститься у постанові Касаційного адміністративного суду від 30.10.2019 року у справі №806/2473/18, з відповідача стягується така частка розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, якою частка невиплаченої при звільненні суми від розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Вказані підходи є взаємовиключними, при цьому обидва методи обчислення є поширеними, в т.ч. і в практиці Верховного Суду.

Визначаючи належний спосіб правозастосування в цій справі суд вважає за необхідне зазначити, що правовими висновками найвищої юридичної сили та найбільш значущими прецедентами є висновки саме Великої Палати Верховного Суду.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року у справі №761/9584/15-ц вказано, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України, необхідно враховувати, зокрема, розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором (п. 91.1.).

Суд враховує, що згідно ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Виходячи з таких універсальних засад права як справедливість та співмірність, з метою досягнення завдання адміністративного судочинства щодо справедливого вирішення спору суд вважає за необхідне використати спосіб обчислення належного розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з урахуванням істотності частки несвоєчасно виплачених сум стосовно розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто згідно правової позиції Верховного Суду у постанові від 30.10.2019 року у справі №806/2473/18.

Так, середньоденне грошове забезпечення позивача складає 1306,81 грн що підтверджується довідкою Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Об`єднаних сил від 29.09.2020 року №14-290 вих-26. Відповідач цю суму не заперечував.

Щодо посилання позивача на розмір середньоденного заробітку 1359,42 грн суд зазначає, що ця сума отримана не в результаті ділення грошового забезпечення за два останні місяці на кількість днів у цих місяцях, а виходячи з ділення грошового забезпечення лише за 1 останній повний місяць роботи (серпень) і лише на 30 днів, тобто в неналежний спосіб для цілей обчислення середнього заробітку згідно Порядку №100.

Кількість днів затримки розрахунку при звільненні складає з 11.09.2020 року (наступний день після дня звільнення) по 27.10.2023 року = 1142 дні.

Відповідно, загальний розмір відшкодування складає 1306,81*1142 =1 492 377,02 грн.

На виконання рішення суду у справі №200/1636/22 позивачу сплачено 26341,58 грн, ця сума сторонами не заперечувалася.

26341,58 грн. складає 1,77% від 1 492 377,02 грн. (26341,58/1 492 377,02*100). Відповідно, на користь позивача підлягає стягненню сума, обчислена наступним чином:

1306,81 грн*1,77%*1142 дні= 26414,46 грн. Саме ця сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Аналогічне правозастосування здійснено Третім апеляційним адміністративним судом у постановах від 26.10.2023 року у справі №280/269/23, від 17.10.2023 року у справі №160/12879/23, від 11.10.2023 року у справі №280/582/23, від 10.10.2023 року у справі №160/962/23, від 27.09.2023 року у справі №340/739/23, від 12.09.2023 року у справі №160/342/23, від 05.09.2023 року у справі №160/16682/22, від 31.08.2023 року у справі №280/1341/23, від 16.08.2023 року у справі №280/3317/21.

Суд звертає увагу, що дії щодо ненарахування та невиплати за змістом є бездіяльністю, в зв`язку з чим суд відмовляє у задоволенні позовних вимог про визнання протиправними дій та з метою ефективного захисту прав позивача виходить за межі позовних вимог та визнає протиправною бездіяльність відповідача.

За вказаних обставин, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Суд зазначає, що задовольняє позовні вимоги за змістом, однак приводить їх у відповідність до вимог законодавства з метою забезпечення ефективного захисту прав позивача.

Щодо розподілу судових витрат.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат відповідно до вимог статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, суд зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору.

У зв`язку з перебуванням судді Боженко Н.В. у відпустці, рішення ухвалено в перший робочий день судді 08 січня 2024 року.

Керуючись ст. ст. 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) до Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону (84333, Донецька область, м. Краматорськ, вул. Маяковського, буд. 21, ) про визнання дій протиправними та стягнення середнього заробітку задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11.09.2020 року по 27.10.2023 року.

Стягнути з Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11.09.2020 року по 27.10.2023 року у сумі 26 414,46 гривень (двадцять шість тисяч чотириста чотирнадцять гривень 46 копійок).

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Розподіл судових витрат не здійснювався.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.В. Боженко