Справа № 480/9994/23
Суддя: Бартош Н.С.
Дата ухвалення: 2024-01-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 січня 2024 р. Справа № 480/9994/23
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Бартош Н.С.,

Суддів: Присяжнюк О.В. , Подобайло З.Г. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Сумського окружного адміністративного суду(головуючий І інстанції Соп`яненко О.В.) від 02.10.2023 року по справі № 480/9994/23

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління ДПС у Сумській області

про визнання протиправними та скасування вимог,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління ДПС у Сумській області, в якій просив визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 16.02.2021 № Ф-13630-17 на суму 37788,74 грн., яка видана Головним управлінням ДПС у Сумській області про стягнення єдиного внеску на загальнообов`язкове державне страхування.

Ухвалою Сумського окружного адміністративного суду від 15.09.2023 року позовну заяву залишено без руху, як таку, що подана з порушенням вимог ст. 161 КАС України. У даній ухвалі вказано недоліки позовної заяви, спосіб та строк їх усунення, який становить десять днів з дня отримання копії ухвали.

Позивачем подано клопотання про поновлення строку для звернення до суду з адміністративним позовом, яке мотивоване тим, що в травні 2023 року була заблокована картка позивача в Приватбанку, а при зупиненні його працівниками патрульної служби поліції, його повідомили про заборону користуватись належним йому автомобілем. Позивач намагався з`ясувати причини блокування картки та заборони на керування автомобілем. У зв`язку з чим позивач 30.08.2023 звернувся до відповідача, де його листом від 11.09.2023 повідомили про нарахування до сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування на суму 37788,74 грн. та надали копію вимоги, яка завірена 07.09.2023, про сплату боргу (недоїмки) від 16.02.2021 № Ф - 13630-17 на суму 37788,74 грн. До отримання копії цієї вимоги та про наявність боргу зі сплати ЄСВ позивач не знав, цієї вимоги, як і будь-яких інших, не отримував. До 11.09.2023 оскаржувана вимога позивачу не вручалась, поштою на його адресу не направлялась, тому просить визнати поважним пропуск строку звернення до суду з позовною заявою та поновити позивачу такий строк.

Ухвалою Сумського окружного адміністративного суду від 02.10.2023 року позовну заяву повернуто позивачу.

Позивач, не погодився із ухвалою суду першої інстанції звернувся із апеляційною скаргою, в якій просить її скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права. Вказує, що повертаючи адміністративний позов суд першої інстанції неповно з`ясував всі обставини, наведені позивачем у заяві про поновлення строку, в зв`язку з чим, дійшов помилкового висновку про відсутність поважних причин пропуску позивачем строку звернення до суду.

Ухвалами Другого апеляційного адміністративного суду від 21.11.2023 року відкрито апеляційне провадження у справі та призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження.

Сторони про розгляд справи в порядку письмового провадження повідомились.

Відповідач письмовий відзив на апеляційну скаргу не подав.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши ухвалу суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Приймаючи рішення про повернення позивачу адміністративного позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущений законодавчо встановлений строк звернення до суду з даним позовом і ним не надано суду належних обґрунтувань та доказів на підтвердження поважності причин пропуску цього строку.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Для реалізації конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб`єктів у сфері управлінської діяльності в Україні створено систему адміністративних судів.

Порядок здійснення судочинства в адміністративних судах визначає Кодекс адміністративного судочинства України, частиною першою статті 5 якого визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду за захистом, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Строк звернення до адміністративного суду - це встановлений законом проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із її заявою за вирішенням цього спору і за захистом своїх прав, свобод чи інтересів.

Встановлення процесуальних строків законом та судом передбачено з метою своєчасного виконання учасниками адміністративного судочинства передбачених Кодексом адміністративного судочинства України певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.

Відповідно до частини першої статті 122 КАС України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (ч. 2 ст. 122 КАС України).

Стаття 122 КАС України встановлює загальний строк звернення до адміністративного суду у публічно-правових спорах, водночас, передбачаючи можливість встановлення строків звернення до адміністративного суду іншими законами.

Спеціальними нормами, якими встановлені окремий порядок захисту порушених прав платників податків, в тому числі і в судовому порядку, є норми України.

Згідно із пунктом 56.1 статті 56 ПК України рішення, прийняті контролюючим органом, можуть бути оскаржені в адміністративному або судовому порядку.

Абзацами першим - третім пункту 56.18 статті 56 ПК України визначено, що з урахуванням строків давності, визначених статтею 102 цього Кодексу, платник податків має право оскаржити в суді податкове повідомлення-рішення або інше рішення контролюючого органу у будь-який момент після отримання такого рішення. Рішення контролюючого органу, оскаржене в судовому порядку, не підлягає адміністративному оскарженню. Процедура адміністративного оскарження вважається досудовим порядком вирішення спору.

У постанові від 24 квітня 2020 року (справа №520/6895/19) Верховний Суд, застосовуючи наведені норми, зробив висновок, що законодавець в абзаці 1 пункту 56.18 статті 56 ПК України під висловом або інше рішення контролюючого органу розумів саме рішення контролюючого органу, яке безпосередньо впливає на розмір грошового (податкового) зобов`язання платника податків.

ПК України не встановлює спеціального строку звернення до суду з позовом про оскарження рішень контролюючих органів, які не стосуються нарахування грошових зобов`язань платника податків.

Отже, строк звернення до суду з цим позовом становить шість місяців, який відповідно до частини другої статті 122 КАС України обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Обчислюючи шестимісячний строк звернення до суду в подібних до цієї справах правовідносинах, слід звертати особливу увагу на момент початку перебігу цього строку і в кожній конкретній справі вирішувати питання про наявність / відсутність підстав вважати такий строк пропущеним із поважних причин.

Так, з матеріалів справи вбачається, що позивачем заявлена вимога про визнання протиправним та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 16.02.2021 № Ф - 13630-17 на суму 37788,74 грн.

Відповідно до ст. 59.1 ст. 59 Податкового кодексу України, у разі коли у платника податків виник податковий борг, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.

Податкова вимога може надсилатися (вручатися) контролюючим органом за місцем обліку платника податків, в якому обліковується податковий борг платника податків.

Пунктом 42.2 статті 42 Податкового кодексу України встановлено, що документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані у порядку, визначеному пунктом 42.4 цієї статті, надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків (його представнику).

У разі якщо пошта не може вручити платнику податків документ через відсутність за місцезнаходженням посадових осіб платника податків, їх відмову прийняти документ, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, документ вважається врученим платнику податків у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причини невручення /пункт 42.4 статті 42 ПК України/.

Суд першої інстанції вказував, що податкова вимога № Ф-13630-17 від 16.02.2021 направлялася рекомендованою кореспонденцією на адресу позивача, однак була повернута до контролюючого органу з відміткою пошти "за закінченням терміну зберігання", та вважається врученим 20.03.2021.

При цьому, направлені судом першої інстанції матеріали адміністративної справи не містять доказів направлення рекомендованою кореспонденцією на адресу позивача податкової вимоги № Ф-13630-17 від 16.02.2021, а також повернення поштового відправлення без вручення з відміткою пошти "за закінченням терміну зберігання".

Разом з тим, відповідно до пунктів 1.1, 1.2. Порядку пересилання поштових відправлень, затверджених наказом Українського державного підприємства поштового зв`язку «Укрпошта» від 12 травня 2006 року № 211 (далі - Порядок № 211) цей Порядок визначає порядок приймання, обробки, перевезення та доставки (вручення) поштових відправлень. Дія цього Порядку поширюється на національного оператора поштового зв`язку, виконання функцій якого покладене на Українське державне підприємство поштового зв`язку «Укрпошта».

Згідно з пунктом 3.1.1.3 Порядку причина повернення поштового відправлення відправнику зазначається на довідці ф. 20, яка акуратно прикріплюється внизу, ліворуч лицьового боку відправлення письмової кореспонденції. На довідці зазначається прізвище працівника, який обробляв кореспонденцію, та проставляється відбиток календарного штемпеля.

За змістом довідки «ф. 20», яка є додатком до Порядку № 211, причиною повернення поштового відправлення може бути, зокрема, за закінченням терміну зберігання.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що закріплена вказаними нормами презумпція вручення платнику податків рішення у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причини невручення, не слід ототожнювати з днем, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів, оскільки фактично платник податків такого рішення не отримував.

Колегія суддів звертає увагу, що за загальним змістом термін «повідомлення» включає в себе не тільки направлення відомостей, з якими платник має бути обізнаним, а й отримання ним зазначених відомостей.

Відмітка на конверті щодо причини повернення «за закінченням терміну зберігання» не є достатнім доказом інформування позивача про факт прийняття рішення про опис майна, оскільки позначення «за закінченням терміну зберігання» не розкриває справжні причини, з яких рекомендований лист не був вручений адресату, та не свідчить про відмову адресата отримати лист.

Вказане узгоджується з правовим висновком, викладеним в постановах Верховного Суду від 05.05.2018 у справі № 810/3188/17, та від 01.10.2019 у справі №640/21350/18.

За вказаних обставин, довідка на конверті не відображає та не розкриває суті причини неможливості вручити адресату відповідний рекомендований лист. Отже, така відмітка не дає суду обґрунтованих процесуальних підстав для визначення факту належного повідомлення позивача про факт прийняття оскаржуваної вимоги.

При вирішенні питання щодо дотримання строку звернення до адміністративного суду необхідно чітко диференціювати поняття дізнався та повинен був дізнатись.

Так, під поняттям дізнався необхідно розуміти конкретний час, момент, факт настання обізнаності особи щодо порушених її прав, свобод та інтересів. Суд вважає, що особа може дізнатися, що її права порушені, зокрема, при отриманні від органу, що здійснює виплату одноразової грошової допомоги відповіді (листа-відповіді, листа-роз`яснення) на надісланий запит щодо розміру допомоги, нормативно-правових документів, на підставі яких був здійснений саме такий розрахунок допомоги.

Поняття повинен був дізнатися необхідно розуміти як неможливість незнання, високу вірогідність, можливість дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа має можливість дізнатися про порушення своїх прав, якщо їй відомо про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і у неї відсутні перешкоди для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені (постанова Верховного Суду від 21.02.2020 №340/1019/19).

Колегія суддів зазначає, що обов`язковою та необхідною умовою для оскарження акту індивідуальної дії, є обізнаність особи не лише з фактом його можливого існування, а і ознайомлення із його змістом, тобто підставами які були покладені суб`єктом владних повноважень в обґрунтування підстав його прийняття.

Позивач вказував, що в травні 2023 року була заблокована картка позивача в Приватбанку, а при зупиненні його працівниками патрульної служби поліції, його повідомили про заборону користуватись належним йому автомобілем. Позивач намагався з`ясувати причини блокування картки та заборони на керування автомобілем. У зв`язку з чим позивач 30.08.2023 звернувся до відповідача, де його листом від 11.09.2023 повідомили про нарахування до сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування на суму 37788,74 грн. та надали копію вимоги, яка завірена 07.09.2023, про сплату боргу (недоїмки) від 16.02.2021 № Ф - 13630-17 на суму 37788,74 грн. До отримання копії цієї вимоги та про наявність боргу зі сплати ЄСВ позивач не знав, цієї вимоги, як і будь-яких інших, не отримував. До 11.09.2023 оскаржувана вимога позивачу не вручалась, поштою на його адресу не направлялась, тому просить визнати поважним пропуск строку звернення до суду з позовною заявою та поновити позивачу такий строк. Таким чином, з моменту фактичного отримання оскаржуваної вимоги позивач без зайвих зволікань звернувся до суду із даним позовом (зареєстрований судом 12.09.2023 року).

При цьому у статті 122 КАС України йдеться не про обов`язок особи, а про існування обставин, які б свідчили про відсутність перешкод бути обізнаним з приводу рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, внаслідок яких відбулося порушення прав, свобод чи інтересів особи.

Колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Аналогічні правові висновки були висловлені Верховним Судом у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 809/1087/17 та від 22 листопада 2018 року у справі № 815/91/18.

Так, причина пропуску строку може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.

При цьому, поважними причинами можуть визнаватися лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належним чином.

Натомість, судом першої інстанції не було надано належної оцінки дотриманню позивачем строків звернення до суду із вказаною позовною вимогою, що свідчить про передчасність висновків суду першої інстанції щодо неповажності підстав для поновлення строку звернення суду.

Згідно з ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Практика Європейського суду з прав людини, також, свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому, числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа Стаббігс на інші проти Великобританії, справа Девеер проти Бельгії).

Так, Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях наполягає на тому, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (див. рішення Європейського суду у справі "Перез де Рада Каванілес проти Іспанії" від 28 жовтня 1998 року, заява № 28090/95, пункт 45). Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

У рішенні "Міраґаль Есколано та інші проти Іспанії" Європейський суд встановив, що строки позовної давності, яких заявники мають дотримуватися при поданні скарг, спрямовані на те, щоб забезпечити належне здійснення правосуддя і дотримання принципів правової певності. Сторонам у провадженні слід очікувати, що ці норми будуть застосовними (рішення від 25 січня 2000 року, пункт 33).

Отже, за практикою Європейського суду з прав людини, застосування судами наслідків пропущення строків звернення до суду не є порушенням права на доступ до суду.

Згідно ч. 1 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею (ч. 1 ст. 312 КАС України).

Відповідно до ч. 3 ст. 312 КАС України, у випадках скасування судом апеляційної інстанції ухвал про відмову у відкритті провадження у справі, про повернення позовної заяви, зупинення провадження у справі, закриття провадження у справі, про залишення позову без розгляду справа (заява) передається на розгляд суду першої інстанції.

Підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання (ст. 320 КАС України).

З урахуванням встановлених обставин у справі та допущених судом першої інстанції порушень норм процесуального права, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що оскаржувана ухвала підлягає скасуванню, а справа направленню до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 308, 311, 312, 315, 320, 321, 322, 325, 326, 327 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Сумського окружного адміністративного суду від 02.10.2023 року по справі № 480/9994/23 скасувати.

Справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Сумській області про визнання протиправними та скасування вимог направити до Сумського окружного адміністративного суду для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя (підпис)Н.С. Бартош
Судді(підпис) (підпис) О.В. Присяжнюк З.Г. Подобайло