Справа № 300/208/24
Суддя: Гомельчук С.В.
Дата ухвалення: 2024-01-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А
про відмову у забезпеченні позову
"12" січня 2024 р. Справа № 300/208/24
м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі: судді Гомельчука С.В., розглянувши в письмовому провадженні заяву про забезпечення позову в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Коршівської сільської ради Коршівської територіальної громади, Державного реєстратора ЦНАП Печеніжинської селищної ради об`єднаної територіальної громади Івано-Франківської області Чемерис Уляни Михайлівни, за участю третьої особи на стороні Коршівської сільської ради Коршівської територіальної громади - КП Сільськогосподарьке підприємство «Підзамча» Коршівської сільської ради, про визнання незаконним та скасування рішення та запису про державну реєстрацію, визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання до вчинення дій,
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 (надалі - позивач, заявник) звернулася до суду з адміністративним позовом до Коршівської сільської ради Коршівської територіальної громади (відповідач-1), Державного реєстратора ЦНАП Печеніжинської селищної ради об`єднаної територіальної громади Івано-Франківської області Чемерис Уляни Михайлівни (відповідач-2), за участю третьої особи на стороні відповідача-1 - КП Сільськогосподарське підприємство «Підзамча» Коршівської сільської ради, в якому просить:
- визнати протиправною бездіяльність Коршівської сільської ради, у зв`язку із неприйняттям нею жодного з тих рішень, які передбачені статтею 118 Земельного кодексу України на подані заяви позивача;
Проте, незважаючи на всі передбачені законом дії позивачки, Коршівською сільською радою Коршівської ТГ, всупереч вимогам чинного законодавства, передано дані земельні ділянки в постійне користування КП «Сільськогосподарське підприємство «Підзамча» Коршівської сільської ради та проведено відповідну реєстрацію в державному реєстрі речових прав. Враховуючи вищенаведене є підстави вважати, що відповідачами або третьою особою, можуть бути здійснені інші дії по відчуженню, зміні цільового призначення, зміні угідь, передачі в оренду чи інше вказаних земельних ділянок та у разі невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.
Розглянувши заявлене клопотання про забезпечення адміністративного позову, суд встановив таке.
Відповідно до частини першої статті 154 Кодексу адміністративного судочинства України заява про забезпечення позову розглядається судом, у провадженні якого перебуває справа або до якого має бути поданий позов, не пізніше двох днів з дня її надходження, без повідомлення учасників справи.
З урахуванням вищенаведеного положення КАС України, розгляд заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову здійснюється без повідомлення сторін.
Відповідно до частини першої статті 150 Кодексу адміністративного судочинства України суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.
Згідно з частиною другою статті 150 Кодексу адміністративного судочинства України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо:
1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду;
2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.
В ухвалі про забезпечення позову суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі, або захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, а також вказати ознаки, які свідчать про очевидність протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень.
У вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого:
- розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову;
- забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу;
- наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги;
- імовірності утруднення виконання або невиконання рішення адміністративного суду в разі невжиття таких заходів;
- запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Згідно із Рекомендацією №R(89)8 про тимчасовий судовий захист в адміністративних справах, прийнятої Комітетом Ради Європи 13.09.1989, рішення про вжиття заходів тимчасового захисту може, зокрема, прийматися у разі, якщо виконання адміністративного акта може спричинити значну шкоду, відшкодування якої неминуче пов`язано з труднощами, і якщо на перший погляд наявні достатньо вагомі підстави для сумнівів у правомірності такого акта. Суд, який постановляє вжити такий захід, не зобов`язаний одночасно висловлювати думку щодо законності чи правомірності відповідного адміністративного акта; його рішення стосовно вжиття таких заходів жодним чином не повинно мати визначального впливу на рішення, яке згодом має бути ухвалено у зв`язку з оскарженням адміністративного акта.
Отже, якщо існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам та інтересам позивача, або захист цих прав та інтересів стане неможливим чи для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, а також якщо очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, суд може постановити ухвалу про вжиття заходів забезпечення адміністративного позову шляхом заборони вчиняти певні дії.
За своєю суттю інститут забезпечення позову в адміністративному судочинстві є інститутом попереднього судового захисту. Метою його запровадження є гарантування виконання рішення суду у випадку задоволення позову за існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у справі.
Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду.
Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.
Відтак, доведення наявності зазначених підстав або принаймні однієї з них, з точки зору процесуального закону, є необхідною передумовою для вжиття судом заходів до забезпечення позову у разі їх вжиття за заявою позивача.
При цьому заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути адекватними та співмірними з позовними вимогами.
Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.
Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.02.2020 у справі №381/4019/18 (реєстраційний номер судового рішення в ЄДРСР 87640690) зазначила, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Відтак, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такої розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 21.11.2018 у справі №826/8556/17.
Під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду заяви про забезпечення позову.
Згідно з частиною першою статті 151 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути забезпечено:
1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта;
2) забороною відповідачу вчиняти певні дії;
4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору;
5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.
Більш того, позивачем не надано суду доказів на підтвердження вчинення відповідачами дій, спрямованих на відчуження зазначених земельних ділянок.
Щодо посилань позивача щодо можливості відчуження земельної ділянки суд зазначає, що відповідно до ст. 92 Земельного кодексу України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.
Під правом володіння розуміється забезпечена законом можливість мати у себе певну річ, утримувати її у своєму господарському підпорядкуванні (фактично тримати річ, зараховувати на баланс та ін.)
Право користування встановлена законом можливість отримати корисні властивості (доходи, плоди) з речі, майна через її виробничу експлуатацію чи особисте споживання.
Право розпоряджатися земельною ділянкою слід розуміти - встановлену законом можливість визначення юридичної долі земельної ділянки (через її відчуження, дарування, знищення та ін.).
З огляду на зміст статті 92 Земельного кодексу України вбачається, що право постійного користування не передбачає таку правомочність як право розпорядження земельною ділянкою. Відтак, третя особа позбавлена права відчуження земельних ділянок.
Крім того, до заяви не додано та не долучено до матеріалів справи доказів на підтвердження надання відповідачем-1 третій особі дозволу на зміну цільового призначення земельних ділянок, про що стверджує позивач, а тому самі лише твердження ОСОБА_1 про потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення у разі задоволення позову без долучення відповідних доказів та обґрунтувань, не є достатньою підставою для задоволення заяви про забезпечення позову.
Щодо заборони КП «Сільськогосподарське підприємство «Підзамча» Коршівської сільської ради в період розгляду судового спору до набрання рішення законної сили користуватися переданими Коршівською сільською радою Коршіськогої ТГ Івано-Франківської області земельними ділянками на праві постійного користування та вчиняти будь - які дії щодо вирощування будь - яких сільськогосподарських культур на земельних ділянках, суд зазначає, що така вимога є необґрунтованою, оскільки позивачем не доведено, яким чином заборона такого користування земельною ділянкою унеможливить в подальшому виконання рішення суду чи утруднить використання спірних земельних ділянок за призначенням.
Стосовно передання земельних ділянок в оренду, суд зазначає що відповідно до ч. 1 ст. 102-1 Земельного кодексу України, ст. 4 Закону України «Про оренду землі» від 06.10.1998 № 161-XIV: право емфітевзису виникає на підставі договору між власником земельної ділянки та особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для таких потреб; орендодавцями земельних ділянок комунальної власності є сільські, селищні, міські ради, а орендодавцями земельних ділянок державної власності органи виконавчої влади, які згідно із законом передають земельні ділянки у власність або користування.
Отже постійні землекористувачі не можуть на власний розсуд передати іншій особі в користування (оренду, емфітевзис) земельну ділянку, отриману в постійне користування (в силу характеристик цього правового титулу користування землею). На цьому наголошував і Конституційний суд України.
Відповідно до Рішення Конституційного суду України від 22.09.2005 у справі №5-рп/2005 суб`єктивне право постійного користування земельною ділянкою суттєво відрізняється від суб`єктивного права власності на землю та суб`єктивного права оренди. Власники землі та орендарі поряд із повноваженнями щодо володіння та користування наділяються і повноваженнями щодо розпорядження земельними ділянками (орендарі в частині передачі земель у суборенду за згодою власника). Натомість постійні користувачі такої можливості позбавлені.
Отже, передавати в оренду земельну ділянку, отриману на праві постійного користування не можна. Якщо такий договір сторонами вже укладено він може бути визнаний недійсним в судовому порядку. В такому разі орендодавець (в т.ч. фермер), який передав в оренду земельну ділянку, якою він володіє на праві постійного користування, майже нічого не втратить, окрім того, що суд зобов`яже його відшкодувати судовий збір. А от сільгосппідприємство орендар може окрім відшкодування судових витрат втратити врожай, поліпшення, які були здійснені на землі (внесені добрива, праця осіб тощо).
Відтак, землекористувач позбавлений права передавати в оренду земельні ділянки.
З огляду на матеріали заяви про забезпечення позову та на вказані вище нормативні приписи, враховуючи те, що така заява ґрунтується виключно на припущеннях заявника і при цьому ним не обґрунтовано належним чином необхідності вжиття заходів забезпечення позову, не надано суду жодного належного, допустимого та достовірного доказу в розумінні статей 72 - 76 Кодексу адміністративного судочинства України, доказів на підтвердження фактів імовірності утруднення виконання або неможливості виконання рішення суду в майбутньому, в разі невжиття таких заходів, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову.
Керуючись статтями 150-154, 243, 248, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
У Х В А Л И В:
Відмовити у задоволенні заяви про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до Коршівської сільської ради Коршівської територіальної громади, Державного реєстратора ЦНАП Печеніжинської селищної ради об`єднаної територіальної громади Івано-Франківської області Чемерис Уляни Михайлівни, за участю третьої особи на стороні відповідача -1 - КП Сільськогосподарьке підприємство «Підзамча» Коршівської сільської ради про визнання незаконним та скасування рішення та запису про державну реєстрацію, визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання до вчинення дій.
Копію ухвали суду надіслати учасникам справи (їх представникам), зокрема, шляхом направлення тексту ухвали електронною поштою, відповідачу - 1 - через підсистему "Електронний суд".
Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного судового рішення до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту підписання суддею.

Суддя Гомельчук С.В.