Справа № 500/2336/23
Суддя: Запотічний Ігор Ігорович
Дата ухвалення: 2024-01-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 січня 2024 рокуЛьвівСправа № 500/2336/23 пров. № А/857/16646/23
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Запотічного І.І.,

суддів: Глушка І.В., Довгої О.І.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 14 серпня 2023 року (суддя Мандзій О.П. ухвалене в м. Тернополі ) у справі № 500/2336/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 ( далі - ОСОБА_1 ) звернувся в суд з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області ( далі - ГУПФУ в Тернопільській області), Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області ( далі - ГУПФУ в Хмельницькій області) в якому просить - визнати протиправними дії ГУПФУ в Тернопільській області щодо відмови в нарахуванні і виплаті підвищення до пенсії ОСОБА_1 за п. «г» ст.77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-XII (далі - Закон № 1788-XII) в розмірі 50% мінімальної пенсії за віком як репресованій особі, яку у подальшому було реабілітовано; визнати протиправним та скасувати рішення ГУПФУ в Хмельницькій області від 05.01.2023 №96 щодо відмови в нарахуванні і виплаті підвищення до пенсії за п. «г» ст.77 Закону №1788-XII в розмірі 50% мінімальної пенсії за віком як репресованій особі, яку у подальшому було реабілітовано; зобов`язати ГУПФУ в Тернопільській області здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 підвищення пенсії у розмірі 50% мінімальної пенсії за віком згідно з п. «г» ст.77 Закону №1788-XII, як репресованій особі, яку у подальшому було реабілітовано, і виплачувати вказане підвищення, починаючи з 01.12.2022 і до настання обставин, з якими Закон пов`язує зміну чи припинення таких виплат.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 14 серпня 2023 року позов задоволено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, його оскаржило ГУПФУ в Тернопільській області, подавши апеляційну скаргу до Восьмого апеляційного адміністративного суду, та з наведених в ній підстав, покликаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 14 серпня 2023 року та ухвалити нове рішення яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

В обґрунтування апеляційної скарги зокрема, зазначає, що в матеріалах пенсійної справи відсутні документи про те, що ОСОБА_1 був репресований та у подальшому реабілітований, тому підвищення, передбачене постановою Кабінету Міністрів України «Про підвищення рівня пенсійного забезпечення громадян» № 654 від 16.07.2008, позивачу не виплачується. Позивач звернувся до ГУПФУ в Тернопільській області із заявою відповідно до Закону України «Про звернення громадян» у якій просив здійснити перерахунок пенсії згідно пункту «г» статті 77 Закону №1788-XII. ГУПФУ в Тернопільській області вищезазначене звернення розглядало відповідно до Закону України «Про звернення громадян». Апелянт звертає увагу суду на те, що питання щодо подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» регулюються Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України 25.11.2005 № 22-1 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України 07.07.2014 № 13-1) та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 р. за № 1566/11846 (далі - Порядок). Отже, підставою для вчинення дій, спрямованих на призначення (перерахунок) пенсії, є відповідна заява особи та додані до неї необхідні документи, подані до уповноваженого органу ПФУ в установленому порядку.

Оскільки апеляційна скарга подана на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, колегія суддів, керуючись п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, вирішила розглядати справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Частиною 1 ст. 308 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на наступні підстави.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 перебуває на обліку у ГУПФУ в Тернопільській області, отримує пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Відповідно до довідки від 16.04.2020 №3/37 про реабілітацію, яка видана управлінням міністерства внутрішніх справ російської федерації по архангельській області, ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. ступінські пороги холмогорського району архангельської області та є сином ОСОБА_2 , 1931 року народження, ОСОБА_3 , 1932 року народження, репресованих в 1945 році органами УНКВС Львівської області згідно Постанови Особливої Ради при НКВС СРСР від 26.12.1945 і висланих на спецпоселення до архангельської області, як члени родини учасника УПА-ОУН. Реабілітований 10.03.1999 Головним управлінням МВС України в Львівській області на підставі ст.3 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні».

03.10.2022 ОСОБА_1 видано посвідчення серія НОМЕР_1 , відповідно до якого він має право на пільги та компенсації, встановлені Законом України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні».

30.11.2022 позивач звернувся до ГУПФУ в Тернопільській області із заявою щодо проведення нарахування підвищення до пенсії за п. «г» ст.77 Закону №1788-XII в розмірі 50 % мінімальної пенсії за віком.

Листом ГУПФУ в Тернопільській області № 4112-4281/С-02/8-1900/22 від 19.12.2022 повідомило, про відмову у встановленні підвищення до пенсії у розмірі 50% мінімальної пенсії за віком згідно п. «г» ст.77 Закону №1788-XII. В матеріалах пенсійної справи відсутні документи про те, що позивач був репресований та у подальшому реабілітований, тому підвищення, передбачене постановою Кабінету Міністрів України №654 від 16.07.2008, не виплачується.

30.12.2022 позивач повторно звернувся до ГУПФУ в Тернопільській області із заявою щодо проведення нарахування підвищення до пенсії за п. «г» ст.77 Закону №1788-XII в розмірі 50 % мінімальної пенсії за віком.

Рішенням ГУПФУ в Хмельницькій області від 05.01.2023 №96 відмовлено ОСОБА_1 у встановленні доплати до пенсії згідно п. «г» ст.77 Закону №1788-XII, оскільки відсутні документи, які засвідчують відповідний статус особи, належність до репресованих осіб чи членів їх сімей.

Не погодившись з діями відповідача позивач звернувся з позовом до суду.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відмовляючи позивачу у встановленні доплати до пенсії згідно п. «г» ст.77 Закону №1788-XII, ГУПФУ в Тернопільській області в листі № 4112-4281/С-02/8-1900/22 від 19.12.2022 та ГУПФУ в Хмельницькій області в рішенні від 05.01.2023 №96 послались на те, що відсутні документи, які засвідчують відповідний статус особи, належність до репресованих осіб чи членів їх сімей. Проте згідно посвідчення серія НОМЕР_1 , виданого 03.10.2022 Управлінням соціальної політики Тернопільської міської ради, та довідка від 16.04.2020 №3/37 про реабілітацію, видана управлінням міністерства внутрішніх справ російської федерації по архангельській області, підтверджують те, що ОСОБА_1 є саме репресованою особою, яка згодом реабілітована. Зазначені документи видані компетентними органами і не визнані в установленому порядку недійсними.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

За змістом ч. 1 ст. 92 Конституції України, права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав та свобод, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Статтею 1 Закону № 962-XII (в редакції, чинній на час реабілітації позивача) визначено, реабілітованими особами слід вважати осіб, які з політичних мотивів були необґрунтовано засуджені судами або піддані репресіям позасудовими органами, в тому числі «двійками», «трійками», особливими нарадами і в будь-якому іншому позасудовому порядку, за вчинення на території України діянь, кваліфікованих як контрреволюційні злочини за кримінальним законодавством України до набрання чинності Законом СРСР «Про кримінальну відповідальність за державні злочини» від 25.12.1958, за винятком осіб, зазначених у ст. 2 цього Закону.

У подальшому, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення процедури реабілітації жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» від 13.03.2018 № 2325-VIII внесені ряд суттєвих змін до зазначеного Закону.

Так, серед іншого, змінено назву закону на «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», викладено в новій редакції преамбулу та ст.ст. 1, 3, 6 Закону № 962-XII, а також визнано такою, що втратила чинність Постанову Верховної Ради України «Про тлумачення Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій в Україні» (далі - Закон № 962-XII).

Вказані зміни до Закону № 962-XII набули чинності 05.05.2018.

Зазначений перелік надав значно ширшого тлумачення поняттю репресованих осіб та осіб, які потерпіли від репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991, та розширив коло осіб, до яких можуть бути застосовано пільги передбачені Законом № 962-XII.

В преамбулі Закону № 962-XII зазначено, що метою відновлення історичної справедливості, встановлення порядку реабілітації репресованих осіб та осіб, які потерпіли від репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років, відновлення їхніх політичних, соціальних, економічних та інших прав, визначення порядку відшкодування шкоди, завданої таким особам унаслідок репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років, недопущення повторення злочинів тоталітарних режимів прийнято Закон України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» від 17.04.1991 № 962-XII, (назва в редакції Закону № 2325-VIII від 13.03.2018).

Відповідно до положень ст. 1-1 Закону № 962-XII репресована особа - особа, яка зазнала репресій з мотивів та у формах, визначених цим Законом; члени сім`ї - чоловік або дружина репресованої особи, діти репресованої особи, у тому числі повнолітні або усиновлені, батьки, вітчим, мачуха репресованої особи, усиновлювач, опікун, піклувальник, а також інші родичі або особи, які на момент здійснення репресій проживали з репресованою особою однією сім`єю і були пов`язані спільним побутом.

Згідно з положеннями ст. 1-2 Закону № 962-XII реабілітованими визнаються особи, зокрема, стосовно яких до 24.08.1991 були здійснені репресії у формах, визначених ст. 2 цього Закону, за рішенням іншого репресивного органу, якщо встановлено факт здійснення репресій проти таких осіб з класових, національних, політичних, релігійних, соціальних мотивів.

Як встановлено судом першої інстанції, що згідно з довідкою від 16.04.2020 №3/37 про реабілітацію, виданою управлінням міністерства внутрішніх справ російської федерації по архангельській області, позивача реабілітовано. Також це підтверджується посвідченням серія НОМЕР_1 від 03.10.2022, що позивач має право на пільги і компенсації, встановлені Законом України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні».

Однак, згідно ст. 2 Закону № 962-XII формою репресії визнано вислання - примусове виселення особи з місця її проживання з встановленням заборони на проживання у визначеній місцевості або примусове виселення чи переселення особи з місця її проживання в іншу місцевість або за межі СРСР.

Направлення у заслання, вислання та спеціальні поселення в адміністративному порядку - застосування репресій на підставі рішень місцевих органів влади, адміністративних органів, посадових осіб чи громадських організацій з політичних мотивів до сімей осіб, репресованих за обвинуваченням у контрреволюційних злочинах; до осіб, визнаних соціально небезпечними у політичному відношенні, противниками колективізації; до обвинувачених у зв`язках з так званими «ворогами народу», у приналежності до політичних партій тощо.

Як вбачається з матеріалів справи, що позивач народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с.ступінські пороги холмогорського району архангельської області та є сином ОСОБА_2 , 1931 року народження, ОСОБА_3 , 1932 року народження, репресованих в 1945 році органами УНКВС Львівської області згідно Постанови Особливої Ради при НКВС СРСР від 26.12.1945 і висланих на спецпоселення до Архангельської області, як члени родини учасника УПА-ОУН. Реабілітованих 10.03.1999 Головним управлінням МВС України в Львівській області на підставі ст.3 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні».

Отже, колегія суддів апеляційної інстанції, аналізуючи наведені вище норми Закону № 962-XII (чинні на момент виникнення спірних правовідносин) та матеріали справи прийшла до висновку, що позивач є особою, що зазнала репресій та була реабілітована.

Відповідно до п. 6 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV) до прийняття відповідного закону до пенсій, передбачених цим Законом, установлюються надбавки та здійснюється їх підвищення згідно із Законом України «Про пенсійне забезпечення». Зазначені надбавки та підвищення встановлюються в розмірах, що фактично виплачувалися на день набрання чинності цим Законом з наступною індексацією відповідно до законодавства про індексацію грошових доходів населення. Виплата їх здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Згідно з п. «г» ч. 1 ст. 77 Закону № 1788-XII призначені пенсії підвищуються репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано, призначені пенсії - на 50%, а членам їх сімей, яких було примусово переселено, - на 25% мінімальної пенсії за віком.

Вищезазначене дозволяє суду апеляційної інстанції погодитись із висновком суду першої інстанції, що в межах спірних правовідносин позивач має право на підвищення призначеної пенсії як репресована особа, яку у подальшому було реабілітовано у розмірі 50% мінімальної пенсії за віком.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції зауважує, що відповідно до вимог ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України та повинні відповідати їй.

Закон України «Про пенсійне забезпечення» має вищу юридичну силу ніж Постанова Кабінету Міністрів України від 16.07.2008 № 654, а тому застосуванню в даному випадку підлягає саме вказаний Закон.

Враховуючи вказане, виходячи із визначених загальних засад пріоритетності законів над підзаконними актами, підвищення до пенсії позивачу повинно обчислюватися не на підставі Постанови Кабінету Міністрів України №654, яка істотно звужує обсяг встановлених законом прав, а у відповідності до Закону України «Про пенсійне забезпечення», який має вищу юридичну силу.

Аналогічна правова позиція щодо застосування зазначених норм права висловлена Верховним Судом у постановах від 10.10.2018 у справі № 446/1549/16-а, від 21.11.2018 у справі № 446/1563/16-а, від 31.10.2019 у справі №442/6456/17, від 04.03.2020 у справі № 446/1566/16-а.

Враховуючи наведене вище колегія суддів апеляційного суду погоджується з судом першої інстанції, про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до приписів розділу IV Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1 (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) після реєстрації заяви та сканування документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу (п.4.2). Рішення за результатами заяви підписується керівником органу, що призначає пенсію (іншою посадовою особою, визначеною відповідно до наказу керівника органу, що призначає пенсію, щодо розподілу обов`язків), та зберігається в електронній пенсійній справі особи (п.4.3). Після призначення, перерахунку пенсії, поновлення виплати раніше призначеної пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший вид електронна пенсійна справа засобами програмного забезпечення передається до органу, що призначає пенсію, за місцем фактичного проживання особи, за місцезнаходженням установи виконання покарань, де відбуває покарання засуджений до позбавлення (обмеження) волі, для здійснення виплати пенсії (п.4.10).

Заяви про встановлення доплати до пенсії згідно п. «г» ст.77 Закону № 1788-XII позивач подав за місцем проживання, тобто до ГУПФУ в Тернопільській області. Повторно подана заява відповідно до екстериторіальності розподілу єдиної черги завдань розглядалась ГУПФУ в Хмельницькій області, яке прийняло спірне рішення про відмову в призначенні пенсії.

Як зазначалось судом першої інстанції, що відмовляючи позивачу у встановленні доплати до пенсії згідно п. «г» ст.77 Закону № 1788-XII, ГУПФУ в Тернопільській області в листі № 4112-4281/С-02/8-1900/22 від 19.12.2022 та ГУПФУ в Хмельницькій області в рішенні від 05.01.2023 №96 послались на те, що відсутні документи, які засвідчують відповідний статус особи, належність до репресованих осіб чи членів їх сімей.

Первинне звернення позивача до ГУПФУ в Тернопільській області із заявою про встановленні доплати до пенсії згідно п. «г» ст.77 Закону № 1788-XII 30.11.2022 відповідачами не заперечується та підтверджується матеріалами справи.

Згідно з ч.4 ст.45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» перерахунок призначеної пенсії провадиться в такі строки: у разі виникнення права на підвищення пенсії - з першого числа місяця, в якому пенсіонер звернувся за перерахунком пенсії, якщо відповідну заяву з усіма необхідними документами подано ним до 15 числа включно, і з першого числа наступного місяця, якщо заяву з усіма необхідними документами подано ним після 15 числа; у разі настання обставин, які тягнуть за собою зменшення пенсії, - з першого числа місяця, в якому настали ці обставини, якщо вони мали місце до 15 числа включно, і з першого числа наступного місяця, якщо вони мали місце після 15 числа.

З метою ефективного захисту прав позивачки суд першої інстанції вважав за доцільне визнати протиправність, в контексті ч.2 ст.2 КАС України, оскаржуваних дій Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області та рішення Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області щодо відмови у проведенні перерахунку підвищення пенсії в розмірі 50% від мінімальної пенсії за віком, згідно п. «г» ст.77 Закону України "Про пенсійне забезпечення", оскільки позивача визнано репресованою особою, яку у подальшому було реабілітовано, та необхідність поновлення порушеного право позивача шляхом зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 підвищення до пенсії у розмірі 50% мінімальної пенсії за віком згідно із п. «г» ст.77 Закону України "Про пенсійне забезпечення", з 01.12.2022.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Згідно ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду з наведених вище мотивів, а тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

За правилами статті 139 КАС України, судом не вирішується питання про розподіл судових витрат.

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 14 серпня 2023 року у справі № 500/2336/23 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І. І. Запотічний
судді І. В. Глушко
О. І. Довга