Справа № 240/8143/22
Суддя: Гонтарук В. М.
Дата ухвалення: 2024-01-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/8143/22

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Горовенко А.В.

Суддя-доповідач - Гонтарук В. М.

10 січня 2024 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Гонтарука В. М.

суддів: Білої Л.М. Матохнюка Д.Б. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 , Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 05 жовтня 2023 року (ухвалене в м. Житомир) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області про визнання недійсними та скасування наказів, стягнення середнього заробітку та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

позивач звернувся до суду з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області про визнання недійсними та скасування наказів, стягнення середнього заробітку та моральної шкоди.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 05 жовтня 2023 року адміністративний позов задоволено частково.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції сторони оскаржили його в апеляційному порядку.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, відповідач посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яка полягає у ненаданні належної оцінки всім обставинам справи і наявним доказам.

Позивач в доводах апеляційної скарги просить суд скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмовлених позовних вимог, в цій частині просить задовольнити адміністративний позов в повному обсязі.

20 листопада 2023 року до суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу відповідача, в якому зазначено про безпідставність її доводів.

Відповідач своїм правом, передбаченим ст. ст. 300, 304 КАС України, не скористався та не подав відзив на апеляційну скаргу позивача.

Сьомий апеляційний адміністративний суд ухвалою від 07.11.2023 року, з урахуванням ст. 311 КАС України, вирішив розглядати дану справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

За таких умов згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України при розгляді справи в порядку письмового провадження фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційних скарг та відзиву, колегія суддів вважає, що останні не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного розгляду неоспорені факти про те, що на підставі наказу відповідно до наказу Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області №276-к від 25 травня 2021 року ОСОБА_1 з 26 травня 2021 року призначений на посаду начальника Управління державної експертизи, ринку та оцінки земель Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області за результатами конкурсу (том 1 а.с.126).

Згідно з наказом начальника Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області від 08 грудня 2021 року №850-к затверджено висновок в.о. заступника начальника - начальника Управління з контролю за використанням та охороною земель Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області Романа Козиря від 05 листопада 2021 року щодо оцінювання результатів службової діяльності державних службовців Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області, які займають посади державної служби категорії «Б» і «В», за 2021 рік. Стосовно позивача висновком визнано його діяльність на посаді начальника Управління державної експертизи, ринку та оцінки земель з оцінкою " негативна (за перше завдання отримано бал «2», за друге завдання - «2», за третє завдання - «1», за четверте - «1», середній бал 1,5).

Відповідно до наказу Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області №51-к від 04 лютого 2022 року ОСОБА_1 звільнено з посади начальника Управління державної експертизи, ринку та оцінки земель Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області відповідно до п.4 ч.1 ст.83 та п.3 ч.1 ст.87, ч.6 ст.44 Закону України "Про державну службу". Крім того у п.2 вказаного наказу зазначено, що днем звільнення із займаної посади вважати перший робочий день, наступний за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначений у документі про тимчасову непрацездатність згідно з ч.5 ст.87 Закону України "Про державну службу".

Підставами для прийняття спірного наказу слугували: висновок щодо оцінювання результатів службової діяльності державних службовців, затверджений наказом Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області від 08 грудня 2021 року №850-к "Про затвердження висновку щодо оцінювання результатів службової діяльності державних службовців", лист Держгеокадастру від 02.02.2022 №22-28-0.233-1235/2-22 "Про погодження звільнення ОСОБА_1 ".

11 квітня 2022 року Головним управлінням Держгеокадастру у Житомирській області прийнято наказ №84-к "Про визначення дати звільнення та розрахунок з ОСОБА_2 ", згідно зі змістом якого днем звільнення позивача з посади визначено - 11 квітня 2022 року.

З висновками щодо результатів оцінювання службової діяльності позивач не погодився, оскаржив їх до суду.

Згідно з рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 13.01.2023 у справі №240/4258/22, яке залишено без змін відповідно до постанови Сьомого апеляційного адміністративного суду від 15.05.2023, позов ОСОБА_3 до Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області про скасування висновку та наказу, задоволено:

- визнано протиправним та скасовано висновок оцінювання результатів службової діяльності у 2021 році державних службовців Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області, які займають посади державних службовців категорії «Б» і «В» в частині визнання діяльності ОСОБА_3 на посаді начальника Управління державної експертизи, ринку та оцінки земель негативною;

- визнано протиправним і скасовано наказ начальника Головною управління Держгеокадастру у Житомирській області від 08 грудня 2021 року №850-к про затвердження негативного висновку оцінювання результатів службової діяльності ОСОБА_3 у 2021 році на посаді начальника Управління державної експертизи, ринку та оцінки земель.

Вказане рішення набрало законної сили 15.05.2023.

Позивач вважаючи накази Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області: №51-к від 04.02.2022 про звільнення з роботи - з посади начальника Управління державної експертизи, ринку та оцінки земель Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області та №84-к від 11.04.2022 про визначення дати звільнення з роботи з 11.04.2022 протиправними, звернувся до суду для їх скасування.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, а держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності; громадянам гарантується захист від незаконного звільнення (стаття 43 Конституції України).

Правовідносини у сфері державної служби регулюються Законом України "Про державну службу" від 10.12.2015 року №889-VIII (далі - Закон № 889-VIII), який є спеціальним актом вищої юридичної сили в системі законодавства про державну службу та визначає особливості правового регулювання у цій сфері, а тому його положенням у процесі правозастосування надається перевага над положеннями Кодексу законів про працю України. При цьому, положення Кодексу законів про працю України застосовується лише у випадку не урегульованості або неповної урегульованості трудових правовідносин осіб, які мають статус державного службовця.

Частина 1 ст. 1 Закону №889-VIII визначає, що державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави, зокрема щодо: 1) аналізу державної політики на загальнодержавному, галузевому і регіональному рівнях та підготовки пропозицій стосовно її формування, у тому числі розроблення та проведення експертизи проектів програм, концепцій, стратегій, проектів законів та інших нормативно-правових актів, проектів міжнародних договорів; 2) забезпечення реалізації державної політики, виконання загальнодержавних, галузевих і регіональних програм, виконання законів та інших нормативно-правових актів; 3) забезпечення надання доступних і якісних адміністративних послуг; 4) здійснення державного нагляду та контролю за дотриманням законодавства; 5) управління державними фінансовими ресурсами, майном та контролю за їх використанням; 6) управління персоналом державних органів; 7) реалізації інших повноважень державного органу, визначених законодавством.

Згідно з частинами 2, 3 статті 5 Закону №889-VIII відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом; дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

За приписами пункту 4 частини 1 статті 83 Закону №889-VIII державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення.

Відповідно до ч. 1 ст. 87 Закону №889-VIII підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є:

1) скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі;

2) встановлення невідповідності державного службовця займаній посаді протягом строку випробування;

3) отримання державним службовцем двох підряд негативних оцінок за результатами оцінювання службової діяльності;

4) вчинення державним службовцем дисциплінарного проступку, який передбачає звільнення.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного розгляду справи, підставою для прийняття спірних наказів про звільнення позивача слугували висновок щодо оцінювання результатів службової діяльності державних службовців, затверджений наказом Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області від 08 грудня 2021 року №850-к "Про затвердження висновку щодо оцінювання результатів службової діяльності державних службовців", лист Держгеокадастру від 02.02.2022 №22-28-0.233-1235/2-22 "Про погодження звільнення ОСОБА_1 ".

Колегія суддів зазначає, що відповідно до ч.4 ст.78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

З огляду на викладене, протиправність висновку щодо оцінювання результатів службової діяльності державних службовців, зокрема відносно ОСОБА_1 , затвердженого наказом Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області від 08 грудня 2021 року №850-к "Про затвердження висновку щодо оцінювання результатів службової діяльності державних службовців", який у свою чергу став підставою для прийняття наказу Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області №51-к від 04.02.2022 про звільнення з посади начальника Управління державної експертизи, ринку та оцінки земель Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області та наказу №84-к від 11.04.2022 про визначення дати звільнення з роботи з 11.04.2022, підтверджується судовим рішенням у справі №240/4258/22, яке набрало законної сили.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що наказ Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області №51-к від 04.02.2022 про звільнення з посади начальника Управління державної експертизи, ринку та оцінки земель Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області та наказ №84-к від 11.04.2022 про визначення дати звільнення з роботи з 11.04.2022, підлягають скасуванню, як прийняті на підставі рішення, визнаного протиправним та скасованого у судовому порядку.

Також варто зазначити, що Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Суд також враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Підсумовуючи всі наведені висновки у цій справі, суд зазначає, що як у взаємозв`язку, так і окремо, кожне порушення, допущене відповідачем, як суб`єктом владних повноважень призвели до прийняття неправомірних рішень, якими порушені законні права позивача на працю.

Також суд вказує, що відповідно до частини 1 статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Отже Закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в частині першій статті 235 та статті 240-1 КЗпП України, а тому встановивши, що звільнення відбулось із порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.

Відтак, суд зазначає, що у разі незаконного звільнення працівника з роботи, його порушене право підлягає захисту шляхом поновлення на попередній роботі, тобто на посаді, з якої його було незаконно звільнено.

Рішення суду має бути якомога повним, зрозумілим та чітким. Чіткість рішення передбачає, зокрема, чіткість вжитих у судовому рішенні термінів та їх співвідношення з поняттями, які вони позначають. Судове рішення не повинно містити положень, які б ускладнювали чи унеможливлювали його виконання.

З огляду на викладене, зважаючи на вищенаведені обставини та правові висновки, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що правильним способом захисту порушених прав позивача буде поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника Управління державної експертизи, ринку та оцінки земель Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області з 12.04.2022.

У зв`язку з чим апеляційна скарга відповідача не спростовує вищенаведені обставини, а тому відсутні підстави для її задоволення.

Доводи апеляційної скарги відповідача з приводу пропуску позивачем строку звернення до суду з адміністративним позовом колегія суддів не приймає до уваги, оскільки оцінка даним обставинам була надана судом першої інстанції при відкритті провадження у справі, з урахуванням повного та всебічного дослідження доказів наданих позивачем в підтвердження наявності поважності підстав для поновлення строку звернення до суду з адміністративним позовом.

Щодо доводів апеляційної скарги позивача в частині стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, суд вказує наступне.

Відповідно до пп. 3 п.1 частини 1 постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати" від 08.02.1995 №100 (далі - Порядок) цей порядок застосовується у випадках вимушеного прогулу працівника.

Відповідно до абз.1, 3, 4 п.2 Порядку №100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації чи у фізичної особи - підприємця або фізичної особи, які в межах трудових відносин використовують працю найманих працівників, менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку, матеріальна (грошова) допомога. Якщо працівника прийнято (оформлено) на роботу не з першого числа місяця, проте дата прийняття на роботу є першим робочим днем місяця, то цей місяць враховується до розрахункового періоду як повний місяць.

У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Пунктом 8 Порядку №100 передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

До матеріалів справи долучено довідку про середньомісячну заробітну плату ОСОБА_1 в період з лютого 2022 року по березень 2022 року, відповідно до якої середньоденна заробітна плата позивача, за два місяці перед звільненням, становить 428,57 грн (т.1 а.с.56).

Суд зазначає, що період вимушеного прогулу позивача, а саме: з 12 квітня 2022 року до 04 жовтня 2023 року складає 368 робочих днів. Такий період обраховується починаючи з дня, наступного за звільненням (12.04.2022) до прийняття судом рішення про поновлення позивача на посаді (04.10.2023).

Отже, за весь час вимушеного прогулу за період з 12.04.2022 по 04.10.2023 на користь позивача підлягає стягненню з Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 157713,76грн (368 днів x 428,57 грн.), з відрахуванням при виплаті встановлених законом податків і зборів.

Водночас, на переконання відповідача судом першої інстанції було здійснено невірний розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивача, який підлягає стягненню з Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області, оскільки позивач після звільнення був працевлаштований та отримував заробітну плату за новим місцем роботи.

Даючи оцінку вказаним доводам, колегія суддів зазначає наступне.

У постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року в справі № 6-511цс16 та постановах Верховного Суду від 26 серпня 2020 року в справі № 501/2316/15-ц, від 22 травня 2019 року в справі № 572/2429/15-ц, зазначено, що відповідно до статті 235 КЗпП України в разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Отже, виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу

Тобто, будь-якого обмеження щодо роботи в період незаконного звільнення або отримання заробітної плати за новим місцем роботи та врахування вказаних виплат при розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу законодавство не передбачає.

Суд наголошує, що працевлаштування позивача після оскаржуваного звільнення чи набуття статусу безробітного, призначення допомоги по безробіттю та інше, жодним чином не залежать від факту ініціювання ним судового розгляду справи про поновлення на посаді, у зв`язку з чим доводи апеляційної скарги відповідача в цій частині є безпідставними та не підлягають задоволенню.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача моральної шкоди завданої позивачу в розмірі 100000 грн., суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:

1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;

2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;

3) в інших випадках, встановлених законом.

Згідно зі ст.1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Разом з тим, судам слід надати оцінку тому, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у чому саме полягає вина заподіювача та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині.

Аналіз наведеної норми законодавства вказує, що саме по собі порушення прав особи ще не свідчить про заподіяння їй моральної шкоди, оскільки така шкода повинна мати певний прояв у вигляді, зокрема, фізичних та/або душевних страждань, приниженні честі і гідності тощо, і наявність таких обставин повинна довести особа, яка вважає, що їй заподіяно моральну шкоду.

Зважаючи на наведене вище, оцінивши і проаналізувавши надані докази, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про недоведеність позивачем того, що оскаржуваними діями (бездіяльністю) відповідача йому заподіяно моральну шкоду, а саме позивач не надав належних пояснень та будь-яких доказів того, в чому полягає така шкода, якими доказами вона підтверджується (наявність душевних переживань, погіршення стану здоров`я тощо), з яких суд, при обрахуванні розміру компенсації, міг би встановити характер та обсяг моральних страждань, та не доведено причинно-наслідковий зв`язок з предметом позову, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині.

Також, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що з урахуванням наданих позивачем доказів до матеріалів справи, складу та розміру витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, враховуючи предмет спору, конкретні обставини справи, суть наданих послуг, виходячи із критеріїв, визначених частинами третьою і п`ятою статті 134 та частиною дев`ятою статті 139 КАС України, на користь позивача підлягають стягненню витрати на правничу допомогу в розмірі 3000,00 грн.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку.

Колегія суддів враховує також положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

В аспекті оцінки аргументів сторін в апеляційному провадженні суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява №65518/01; пункт 89), Проніна проти України (заява № 63566/00; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі РуїсТоріха проти Іспанії (RuizTorija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Таким чином, оскільки доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.

Колегія суддів доходить до переконання, що суд першої інстанції надав належну оцінку наявним у справі доказам та зробив вірний висновок щодо часткового задоволення позову, а тому підстав для скасування оскаржуваного рішення не вбачається.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційні скарги ОСОБА_1 , Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 05 жовтня 2023 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Головуючий Гонтарук В. М.

Судді Біла Л.М. Матохнюк Д.Б.