Справа № 600/5370/23-а
Суддя: Лелюк Олександр Петрович
Дата ухвалення: 2024-01-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 січня 2024 року м. Чернівці Справа № 600/5370/23-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Лелюка О.П., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до 7 прикордонного карпатського загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Адміністрація Державної прикордонної служби, про визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинити дії,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до 7 прикордонного карпатського загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинити дії.

Позивач просить суд:

- визнати відмову НОМЕР_2 прикордонного карпатського загону Державної прикордонної служби України (ЄРДПОУ: 14321653) у задоволенні рапорту від 27.06.2023 №44/44988/23-Вн незаконною;

- зобов`язати НОМЕР_2 прикордонний карпатський загін Державної прикордонної служби України (ЄРДПОУ: 14321653) прийняти рішення про звільнення ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) за абз. 5 та підпунктом г, пунктом 3, частиною 5, статтею 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» як військовослужбовця, який проходить військову службу за контрактом, за сімейними обставинами у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за дідусем з інвалідністю I групи.

Позов обґрунтовано тим, що позивач звернувся до відповідача із рапортом про звільнення з військової служби у запас за сімейними обставинами у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю І групи (його дідусь). Однак відповідач відмовив позивачу у задоволені рапорту, мотивуючи це тим, що до рапорту не надано документів, які покладають обов`язок на позивача здійснювати такий догляд, додатково посилаючись на статтю 172 Сімейного кодексу України, де вказано, що діти, повнолітні дочка, син зобов`язані піклуватися про батьків, проявляти про них турботу та надавати їм допомогу. Позивач вважає, що така відповідь не відповідає вимогам чинного законодавства, а саме абзацу 5 підпункту «г» пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», якою встановлено, що контракт припиняється (розривається, а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби на підставах: з моменту введення воєнного стану до оголошення демобілізації через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловлюють бажання продовжувати військову службу) у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю І групи. При цьому вказанаі норма не ставить звільнення з військової служби в залежність від наявності інших додаткових обставин та доказів. Всі документи, додані до рапорту, і є доказами того, що позивач зобов`язаний здійснювати догляд за дідусем на підставі рішення Вашковецької сільської ради від 19 червня 2023 року та акту №583 від 19 червня 2023 року, згідно якого комісія визнала за необхідне призначити ОСОБА_1 здійснювати догляд за дідусем, адже інших осіб немає. Крім того, мати позивача дочка особи з інвалідністю І групи, за яким позивач повинен здійснювати постійний догляд, є багатодітною матір`ю та не має фізичної можливості здійснювати постійний догляд за ним, адже здійснює нагляд за власними дітьми. Тому позивач вважає, що наявні підстави для його звільнення з військової служби за абзацом 5 підпункту «г» пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу».

Ухвалою суду від 08 серпня 2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи; встановлено строки для подання заяв по суті справи; залучено до участі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Адміністрацію Державної прикордонної служби України.

Відповідач, заперечуючи проти позовних вимог, подав до суду відзив на позовну заяву, в якому вказано про те, що відповідач відпрацював рапорт від 27.06.2023 №44/44988/23-Вн, яким позивач клопотав перед начальником прикордонного загону про своє звільнення в запас за підпунктом «г» (через такі сімейні обставини або інші поважні причини (у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю І групи )) пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу». За результатами розгляду позивачеві відмовлено у задоволені рапорту від 27.06.2023 №44/44988/23-Вн щодо звільнення з військової служби за вищезазначеною нормою, у зв`язку з відсутністю підтверджуючих документів, які покладають на нього обов`язок по догляду за ОСОБА_2 1949 р.н. Відповідач звертає увагу на те, що приміткою до Переліку сімейних обставин та інших поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення громадян з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 червня 2013 року №413, визначено, що члени сім`ї військовослужбовця, особи рядового чи начальницького складу - особи внесені в особову справу військовослужбовця або особи рядового і начальницького складу: дружина (чоловік), діти, батьки та батьки дружини (чоловіка) які перебувають на його утриманні». Поряд з цим в особовій справі позивача зазначені наступні члени сім`ї: батько - ОСОБА_3 , 1974 р.н., мати - ОСОБА_4 , 1976 р.н., брат - ОСОБА_5 , 1997 р.н., сестра - ОСОБА_6 , 2009 р.н., брат - ОСОБА_7 , 2011 р.н., сестра - ОСОБА_8 , 2013 р.н., брат - ОСОБА_9 , 2015 р.н., в період з 18.02.2021 і до теперішнього часу позивач фактично не проживає разом із дідом - ОСОБА_2 та не здійснює за ним догляд, оскільки проходить військову службу в іншій місцевості. Відповідно до інформаційних даних особової справи позивача, ОСОБА_2 не є членом сім`ї військовослужбовця. Таким чином, відповідач вважає, що у позивача відсутні підстави щодо звільнення з військової служби за підпунктом «г» (через такі сімейні обставини або інші поважні причини (у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю І групи) пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Просив суд у задоволенні позовних вимог відмовити.

Позивач подав до суду відповідь на відзив, в якій вказав, що відповідач під час розгляду рапорту не надав належну оцінку рішенню виконавчого комітету Вашковецької сільської ради №53 від 19.06.2023 року, згідно якого ОСОБА_1 призначено піклувальником за своїм дідусем ОСОБА_10 . Вважає, що своєю позицію у даній справі відповідач перевищує свої повноваження в тому, що перебирає на себе повноваження встановлювати хто повинен бути піклувальником над особою з інвалідністю І групи, хоча піклувальника відповідно до підпункту 4 пункту «б» статті 34 Закону України «Про місцеве самоврядування» призначає сільська рада і ним визначено ОСОБА_1 .

Правом подати заперечення відповідач не скористався.

Від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Адміністрації Державної прикордонної служби України до суду надійшли пояснення, в яких підтримано позицію відповідача у цій справі.

Дослідивши наявні матеріали, всебічно та повно з`ясувавши всі обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є сином ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Згідно Свідоцтва про укладення шлюбу серія НОМЕР_4 від 14 червня 1996 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_11 14 червня 1996 року укладено шлюб. Після укладення шлюбу дружині - ОСОБА_11 присвоєно прізвище ОСОБА_12 .

У відповідності до Свідоцтва про народження серія НОМЕР_5 від 27 квітня 1976 року ОСОБА_11 є донькою ОСОБА_2 та ОСОБА_13 .

Як вбачається з витягу з наказу начальника НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України №274-ОС від 18 серпня 2021 року ОСОБА_1 зараховано до списків особового складу загону та на всі види забезпечення.

Відповідно до витягу з наказу начальника НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України №276-ОС від 20 серпня 2021 року ОСОБА_1 призначено на вищу посаду.

З витягу з наказу начальника НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України №195-ОС від 07 травня 2022 року вбачається, що ОСОБА_1 продовжено термін дії контракту понад встановлені строки до оголошення демобілізації.

Згідно довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серія 12 ААГ №353390 від 24 квітня 2023 року ОСОБА_2 встановлено І групу інвалідності.

У Акті проведення обстеження сім`ї №569 від 14 червня 2023 року зазначено, що в ході обстеження комісія встановила, що ОСОБА_2 , 1949 року народження, потребує стороннього догляду, та рекомендує надати дозвіл здійснювати догляд ОСОБА_1 так як інших осіб немає.

Актом встановлення факту здійснення догляду №583 від 19 червня 2023 року визначено, що ОСОБА_2 є інвалідом 1 групи та потребує постійного стороннього догляду. Комісія вважає за необхідне призначити ОСОБА_1 здійснювати догляд за дідусем так як інших осіб немає.

Рішенням №53 Виконавчого комітету Вашковецької сільської ради від 19 червня 2023 року визначено призначити ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) піклувальником (здійснення постійного догляду) за своїм дідусем ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Окрім цього, позивач надав до суду копії свідоцтва про народження ОСОБА_14 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ), свідоцтва про народження ОСОБА_7 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 ), свідоцтва про народження ОСОБА_8 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 ), свідоцтва про народження ОСОБА_9 ( ІНФОРМАЦІЯ_7 ), відповідно до яких матір`ю названих дітей є ОСОБА_4 (мама позивача), а батьком ОСОБА_3 (батько позивача).

Згідно довідки №903 від 29 січня 2023 року, виданої виконавчим комітетом Вашковецької сільської ради, ОСОБА_1 з 1999 року по теперішній час зареєстрований та проживає за адресою АДРЕСА_1 . До складу сім`ї входять: ОСОБА_2 , 1949 року народження, ОСОБА_13 (дружина), 1953 року народження та ОСОБА_1 (позивач, онук) 1999 року народження.

22 червня 2023 року позивач звернувся з рапортом до начальника НОМЕР_2 прикордонного карпатського загону Державної прикордонної служби України, в якому просив звільнити його з військової служби на підставі абзаців 5,6 підпункту 2 пункту 3 частини п`ятої статті 26 закону України «Про військовий обов`язок та військову службу».

До вказаного рапорту позивачем надано:

- копію паспорту та РНОКПП ОСОБА_4 ;

- копія свідоцтва про народження серії НОМЕР_6 ;

- копія паспорту та РНОКПП ОСОБА_1

- копія свідоцтва про укладення шлюбу НОМЕР_4 ;

- копія свідоцтва про народження серії НОМЕР_5 ;

- копію паспорту та РНОКПП ОСОБА_2 ;

- копію довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією Серії 12 ААГ №353390;

- копію акту проведення обстеження сім`ї №569 від 14.06.2023 року;

- копію акта встановлення факту здійснення догляду №583 від 19.06.2023 року;

- копія рішення №53 від 19.06.2023 року.

Листом №12/52798/23-Вн від 29.07.2023 року відповідач повідомив позивача, що його рапорт від 27.06.2023 року №44/44988/23-Вн про звільнення з військової служби за підпунктом «г» (через такі сімейні обставини або інші поважні причини (у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю І групи) пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» було розглянуто. За результатами розгляду повідомлено, що йому відмовлено у задоволенні рапорту від 27.06.2023 №44/44988/23-Вн щодо звільнення з військової служби за вищезазначеною нормою, у зв`язку з відсутністю підтверджуючих документів, які покладають на нього обов`язок по догляду за ОСОБА_2 , 1949 року народження. Відповідно до статті 172 Сімейного кодексу України дитина, повнолітні дочка, син зобов`язані піклуватися про батьків, проявляти про них турботу та надавати їм допомогу.

Не погодившись з такою відмовою, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Вирішуючи спір, суд зазначає таке.

Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Згідно з частиною першою та другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до пунктів 7 9 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг; позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду, а також суб`єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подано позов до адміністративного суду; відповідач - суб`єкт владних повноважень, а у випадках, визначених законом, й інші особи, до яких звернена вимога позивача.

За змістом частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Так, з матеріалів справи вбачається, що позивач не погоджується із рішенням відповідача про відмову у задоволенні його рапорту щодо звільнення з військової служби згідно абз. 5 підпункту "г" пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» як військовослужбовця, який проходить військову службу за контрактом, за сімейними обставинами у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за дідусем з інвалідністю I групи.

Саме назване рішення в розумінні наведених процесуальних приписів є рішенням суб`єкта владних повноважень та предметом даного позову, якому і надаватиметься правова оцінка судом, тобто дотримання відповідним суб`єктом критеріїв, наведених у частині другій статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відтак, варто зазначити наступне.

У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" Указом Президента України від 24.02.2022 №64/202 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-IX "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні", постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб.

Пунктами 2 та 4 Указу Президента України від 24.02.2022 №64/202 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-IX "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні", визначено військовому командуванню (Генеральному штабу Збройних Сил України, Командуванню об`єднаних сил Збройних Сил України, командуванням видів, окремих родів військ (сил) Збройних Сил України, управлінням оперативних командувань, командирам військових з`єднань, частин Збройних Сил України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Управління державної охорони України) разом із Міністерством внутрішніх справ України, іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати передбачені Законом України "Про правовий режим воєнного стану" заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави. Кабінету Міністрів України невідкладно: 1) ввести в дію план запровадження та забезпечення заходів правового режиму воєнного стану в Україні; 2) забезпечити фінансування та вжити в межах повноважень інших заходів, пов`язаних із запровадженням правового режиму воєнного стану на території України.

В подальшому Указом Президента України від 14.03.2022 №133/2022 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 15 березня 2022 року №2119-IX "Про затвердження Указу Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", продовжено строк дії воєнного стану з 05 годин 30 хвилин 26.03.2022 строком на 30 діб.

Також Указом Президента України від 18.04.2022 №259/2022 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 21.04.2022 N 2212-IX "Про затвердження Указу Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", продовжено строк дії воєнного стану з 05 годин 30 хвилин 25.04.2022 строком на 30 діб.

Указом Президента України від 17.05.2022 №341/2022 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 22.05.2022 №2263-IX "Про затвердження Указу Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", продовжено строк дії воєнного стану з 05 годин 30 хвилин 25.05.2022 строком на 90 діб.

Указом Президента України від 12.08.2022 №573/2022 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 15.08.2022 №2500-IX "Про затвердження Указу Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", продовжено строк дії воєнного стану з 05 годин 30 хвилин 23.08.2022 строком на 90 діб.

Указом Президента України від 07.11.2022 №757/2022 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 16.11.2022 №2738-IX "Про затвердження Указу Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", продовжено строк дії воєнного стану з 05 годин 30 хвилин 21.11.2022 строком на 90 діб.

Указом Президента України від 06.02.2023 №58/2023 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 07.02.2023 №2915-IX "Про затвердження Указу Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 19.02.2023 строком на 90 діб.

Указом Президента України від 01.05.2023 №254/2023 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 02.05.2023 №3057-IX "Про затвердження Указу Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 20.05.2023 строком на 90 діб.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25 березня 1992 року №2232-XII (далі - Закон №2232-XII в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), частиною першою статті 1 якого передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Частиною третьою статті 1 Закону №2232-XII передбачено, що військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

Від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом (частина п`ята статті 1 Закону №2232-XII).

Підстави звільнення з військової служби передбачені статтею 26 Закону №2232-XII.

Відповідно до підпункту «г» пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону №2232-XII контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби на підставах (під час проведення мобілізації та дії воєнного стану) через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу):

- у зв`язку з вихованням дитини з інвалідністю віком до 18 років;

- у зв`язку з вихованням дитини, хворої на тяжкі перинатальні ураження нервової системи, тяжкі вроджені вади розвитку, рідкісні орфанні захворювання, онкологічні, онкогематологічні захворювання, дитячий церебральний параліч, тяжкі психічні розлади, цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), гострі або хронічні захворювання нирок IV ступеня, дитини, яка отримала тяжку травму, потребує трансплантації органа, потребує паліативної допомоги, що підтверджується документом, виданим лікарсько-консультативною комісією закладу охорони здоров`я в порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, але якій не встановлено інвалідність;

- у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я;

- у зв`язку з необхідністю здійснення опіки над особою з інвалідністю, визнаною судом недієздатною;

- у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю I групи;

- у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю II групи або за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд;

- військовослужбовці-жінки - у зв`язку з вагітністю;

- військовослужбовці-жінки, які перебувають у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а також якщо дитина потребує домашнього догляду тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку;

- один із подружжя, обоє з яких проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років;

- військовослужбовці, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років;

- якщо їхні близькі родичі (чоловік, дружина, син, донька, батько, мати, дід, баба або рідний (повнорідний, неповнорідний) брат чи сестра) загинули або пропали безвісти під час здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, а також під час забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії проти України під час дії воєнного стану;

Отже, однією з підстав для розірвання контракту під час воєнного стану є необхідність здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю І групи.

Позивач у позові та згідно наданих суду документів обґрунтовує наявність у нього підстав для звільнення з військової служби саме у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідності І групи його дідусем ОСОБА_2 , 1949 року народження, адже інших осіб немає.

На думку позивача, додані до рапорту від 22.06.2023 року акт проведення обстеження сімї №569 від 14.06.2023 року, акт встановлення факту здійснення догляду №583 від 19 червня 2023 року та рішення Виконавчого комітету Вашковецької сільської ради №53 від 19 червня 2023 року є доказами того, що саме ОСОБА_1 зобов`язаний здійснювати догляд за своїм дідусем як особою з інвалідності І групи.

Однак вказані доводи суд вважає необґрунтованими, а прийняте відповідачем рішення про відмову у звільненні позивача з військової служби на підставі абзацу 5 підпункту 2 пункту 3 частини п`ятої статті 26 закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» - законним, виходячи з такого.

Згідно частини першої статті 172 Сімейного кодексу України (далі - СК України) дитина, повнолітні дочка, син зобов`язані піклуватися про батьків, проявляти про них турботу та надавати їм допомогу

Обов`язок повнолітніх дітей утримувати своїх батьків та порядок його виконання врегульовано Главою 17 СК України.

Так, статтею 202 СК України передбачено, що повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Дочка, син крім сплати аліментів зобов`язані брати участь у додаткових витратах на батьків, викликаних тяжкою хворобою, інвалідністю або немічністю (стаття 203 СК України).

Відповідно до частини першої статті 264 СК України внуки, правнуки зобов`язані піклуватися про своїх бабу, діда, прабабу, прадіда.

Обов`язок внуків, правнуків утримувати бабу, діда, прабабу, прадіда встановлено статтею 266 СК України. Так, повнолітні внуки, правнуки зобов`язані утримувати непрацездатних бабу, діда, прабабу, прадіда, які потребують матеріальної допомоги і якщо у них немає чоловіка, дружини, повнолітніх дочки, сина або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання, за умови, що повнолітні внуки, правнуки можуть надавати матеріальну допомогу.

Отже, обов`язок піклування за своїми бабою, дідом, прабабою, прадідом, їх утримання є не тільки морально-етичною вимогою та духовним стандартом поведінки, а й юридичною вимогою, правовим обов`язком, який ґрунтується на положеннях законодавства про зміцнення сім`ї, побудові сімейних відносин на паритетних засадах, почутті взаємолюбові, поваги, взаємодопомоги та підтримки, а також узгоджується з положеннями частиною першою статті 1 Сімейного кодексу України.

Водночас обов`язок утримання своїх діда та баби виникає у повнолітніх внуків за умови якщо у них (діда або баби) немає чоловіка, дружини, повнолітніх дочки, сина або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання, за умови, що повнолітні внуки, можуть надавати матеріальну допомогу.

Як вбачається зі встановлених обставин справи, мати позивача ОСОБА_15 є багатодітною матір`ю (в тому числі, матір`ю чотирьох неповнолітніх дітей ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_1 , ОСОБА_9 ) та згідно тверджень позивача вона не має фізичної можливості здійснювати постійний догляд за своїм батьком (дідусем позивача).

Однак суд зауважує, що наявність у ОСОБА_4 (мати позивача доньки ОСОБА_2 ) своїх дітей не звільняє її від обов`язків, встановлених статтею 172 та главою 17 Сімейного кодексу України, щодо піклування та утримання свого непрацездатного батька та одночасно не перекладає тягар виконання таких обов`язків на свого сина позивача в даній справі.

Надаючи оцінку доводам позивача, що його мати ОСОБА_4 не може доглядати одночасно за своїм батьком та малолітніми дітьми, оскільки один з таких дітей ( ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_8 ) є дитиною-інвалідом, суд оцінює критично, адже позивачем ні суду, ні відповідачу до рапорту від 22.06.2023 року не було надано належних доказів саме про встановлення ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , інвалідності.

Додані до клопотання від 17.11.2023 року документи (висновок ЛКК №186 від 09.11.2023 року з рекомендаціями, виписки із медичних карток стаціонарного хворого №0574 від 16.02.2023 року, №0115 від 14.01.2023 року, №7184 від 29.08.2023, №9356 від 10.11.2023) не містять тверджень про встановлення ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , інвалідності.

При цьому суд звертає увагу і на те, що указані документи позивачем відповідачу до рапорту від 22.06.2023 року не надавалися, а тому відповідач в апріорі не міг надати оцінку таким при вирішенні поставленого позивачем питання звільнення з військової служби.

Суд також зауважує, що згідно довідки Вашковецького сільського голови №903 від 29.01.2023 року, на яку посилається позивач в обґрунтування своєї позиції, до складу сім`ї ОСОБА_2 (дідуся позивача) входить також його дружина ОСОБА_13 .

Утім, поважних причин неможливості дружини ОСОБА_2 здійснювати за ним постійний догляд позивачем до суду, як і відповідачу до рапорту від 22.06.2023 року, не надано.

Поряд з цим суд звертає увагу і на те, що позивач в обґрунтування своєї позиції вказує про реєстрацію та спільне проживання його з дідусем ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 , на підтвердження чого і надає вказану вище довідку №903 від 29.01.2023 року з відповідною інформацією.

Однак такі твердження позивача суд оцінює критично, а інформація у названій довідці є суперечливою з огляду на те, що у паспорті позивача НОМЕР_7 , копію якого додано до позову, міститься відмітка, що зареєстрованим місцем проживання позивача є АДРЕСА_1 . Тобто, інший будинок на вказаній вулиці, аніж той, про який зазначено у довідці Вашковецького сільського голови №903 від 29.01.2023 року.

Окрім цього, суд вважає за необхідне звернути увагу і на те, що згідно інформаційних даних ОСОБА_1 №12/1880 від 15 серпня 2023 та копії паспорту ОСОБА_4 , у позивача наявний рідний старший брат ОСОБА_5 , 1997 року народження.

Проте причин неможливості здійснення ним догляду за дідусем ОСОБА_2 позивачем суду не надано. Як і не надано таких доказів на підтвердження неможливості здійснення догляду за ОСОБА_2 батьком позивача ОСОБА_3 , зятем ОСОБА_2 .

З огляду на викладене у своїй сукупності, суд приходить до висновків про відсутність у ОСОБА_1 законодавчо встановленого обов`язку піклуватися та утримувати свого дідуся за наявності осіб, які зобов`язанні та можуть здійснювати такий догляд, та про не підтвердження позивачем підстав для звільнення з військової служби у зв`язку з необхідністю здійснення саме ним постійного догляду за своїм дідусем як особою з інвалідністю I групи.

Також суд звертає увагу і на те, що ОСОБА_2 , 1949 року народження, був визнаний особою з інвалідністю І групи 21 квітня 2023 року згідно Довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серія 12 ААГ №353390 від 24 квітня 2023 року; акт проведення обстеження сім`ї №569 складено 14 червня 2023 року; акт встановлення факту здійснення догляду №583 складено 19 червня 2023 року.

Отже, встановлені вказаними документами обставини мали місце вже під час проходження ОСОБА_1 військової служби у НОМЕР_2 прикордонному загоні Державної прикордонної служби України, тобто за його фактичної відсутності за місцем реєстрації та проживання.

Наведене, на переконання суду, спростовує сам факт здійснення ОСОБА_1 догляду за своїм дідусем ОСОБА_2 особою з інвалідністю І групи, як під час складання акту проведення обстеження сім`ї №569 від 14 червня 2023 року, так і акту встановлення факту здійснення догляду №583 від 19 червня 2023 року.

При цьому у акті проведення обстеження сім`ї №569 від 14 червня 2023 року зазначено, що Комісія рекомендує надати дозвіл здійснювати догляд ОСОБА_1 , так як інших осіб немає.

Поряд з цим суд зауважує, що у згаданих документах комісією не зазначено причини неможливості здійснення догляду за ОСОБА_2 його донькою або його дружиною, або будь-ким іншим з числа родичів ОСОБА_2 (інший повнолітній онук або ж зять).

Щодо доводів позивача про те, що відповідач не надав належну оцінку рішенню виконавчого комітету Вашковецької сільської ради №53 від 19.06.2023 року та що саме цей документ підтверджує обов`язок позивача піклуватися за ОСОБА_2 , то такі є безпідставними та спростовуються матеріалами справи.

Водночас суд звертає увагу на те, що у названому рішенні зазначено про взяття до уваги при його прийнятті згоди онука здійснювати догляд.

Однак позивачем на підставі належних та достовірних доказів не доведений суду факт надання згоди ОСОБА_1 на здійснення догляду за своїм дідусем, про яку йдеться у рішенні №53 від 19.06.2023 року.

До цього суд зазначає, що згідно обставин справи в період ухвалення рішення виконавчого комітету Вашковецької сільської ради №53 від 19.06.2023 року позивач перебував на військовій службі, а тому об`єктивно не міг надати свою згоду та підтвердити виконавчому комітету Вашковецької сільської ради факт здійснення саме ним догляду за своїм дідусем.

Доказів перебування, наприклад, у відпустці станом на час прийняття указаного вище рішення позивачем суду не надано.

Наведене вище свідчить про недоведеність необхідності здійснення саме ОСОБА_1 постійного догляду за його дідусем як за особою з інвалідністю І групи, враховуючи виникнення вказаної обставини саме під час тривалого проходження ним військової служби за контрактом за наявності при цьому інших осіб, які б могли та зобов`язані згідно приписів законодавства утримувати та піклуватися про ОСОБА_2 .

Відтак, суд погоджується з рішенням відповідача про відсутність підстав для звільнення позивача з військової служби згідно абзацу 5 підпункту 2 пункту 3 частини п`ятої статті 26 закону України «Про військовий обов`язок та військову службу».

На переконання суду, відповідач, відмовляючи ОСОБА_1 у звільненні з військової служби на підставі указаної норми з огляду на документи, додані позивачем до рапорту від 22.06.2023 року, діяв правомірно та обґрунтовано.

Оскільки у спірних відносинах відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, то правові підстави для задоволення заявлених у позові вимог відсутні.

Згідно частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Статтею 72 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно статей 74 -76 Кодексу адміністративного судочинства України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до частини першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно частин першої третьої статі 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність вказаних вище доказів окремо, а також достатність і взаємний зв`язок цих доказів у їх сукупності, суд вважає, що позивач не довів обґрунтованість заявлених вимог. Натомість відповідачем доведено, що у спірних відносинах він діяв обґрунтовано та правомірно. Тому, позов задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 9, 72, 73, 74-76, 77, 90, 241 - 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до 7 прикордонного карпатського загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Адміністрація Державної прикордонної служби, про визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинити дії відмовити повністю.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Датою ухвалення судового рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення. Повне судове рішення складено 11 січня 2024 року.

Повне найменування учасників процесу: позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ); відповідач НОМЕР_2 прикордонний карпатський загін Державної прикордонної служби України (вул. Личаківська, буд. 74, м. Львів, ); третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Адміністрація Державної прикордонної служби України (вул. Володимирська. м. Київ, буд. 26, ).

Суддя О.П. Лелюк