Справа № 200/6110/23
Суддя: Кравченко Т.О.
Дата ухвалення: 2024-01-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 січня 2024 року Справа№200/6110/23

Донецький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Кравченко Т.О.,

розглянув в порядку загального позовного провадження в письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Донецької обласної прокуратури про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

30 жовтня 2023 року до Донецького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі позивач) до Донецької обласної прокуратури (далі відповідач), надісланий через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» 28 жовтня 2023 року, в якому позивач просив:

- визнати протиправною бездіяльність Донецької обласної прокуратури, яка полягає у ненарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 грошового забезпечення, до якого входять премії, які встановлено законодавством, матеріальна допомога, компенсація за невикористані відпустки, виплати, пов`язані з індексацією цін, коефіцієнт підвищення та інші виплати, передбачені законодавством, а також розміри і порядок надання компенсації громадянам у зв`язку з роботою, яка передбачає доступ до державної таємниці, з урахуванням посадового окладу, визначеного відповідно до ст. 81 Закону України «Про прокуратуру», за період з 25 вересня 2019 року по 29 грудня 2020 року;

- зобов`язати Донецьку обласну прокуратуру перерахувати та нарахувати ОСОБА_1 з урахуванням посадового окладу відповідно до ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» грошового забезпечення, до якого входять премії, які встановлено законодавством, матеріальна допомога, компенсація за невикористані відпустки, виплати, пов`язані з індексацією цін, коефіцієнт підвищення та інші виплати, передбачені законодавством, а також розміри і порядок надання компенсації громадянам у зв`язку з роботою, яка передбачає доступ до державної таємниці, за період з 25 вересня 2019 року по 29 грудня 2020 року, з урахуванням раніше виплачених сум;

- стягнути з Донецької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 різницю суми грошового забезпечення (заробітної плати), яка йому була несплачена з урахуванням посадового окладу та інших виплат, передбачених відповідно до ст. 81 Закону України «Про прокуратуру», за період з 25 вересня 2019 року по 29 грудня 2020 року, з урахуванням раніше виплачених сум.

Заяви, клопотання учасників справи. Процесуальні дії у справі.

01 листопада 2023 року суд постановив ухвалу про прийняття позовної заяви та відкриття провадження в адміністративній справі; вирішив розглядати справу в порядку загального позовного провадження; розпочав підготовче провадження; призначив підготовче засідання на 17 листопада 2023 року; відмовив у задоволенні клопотання позивача про витребування доказів; керуючись принципом офіційного з`ясування обставин у справі, витребував докази у відповідача з ініціативи суду, встановив строк для подання заяв по суті справи.

В підготовчому засіданні 17 листопада 2023 року представник відповідача Лушер Н.М. позов не визнала, просила відмовити в його задоволенні з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

17 листопада 2023 року в підготовчому засіданні суд постановив ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначив справу до судового розгляду по суті на 08 грудня 2023 року.

08 грудня 2023 року судове засідання відкладено до 22 грудня 2023 року.

Про дату, час і місце проведення судового засідання сторони повідомлені в порядку, визначеному Кодексом адміністративного судочинства України (далі КАС), що підтверджено довідками про доставку судових повісток в електронні кабінети сторін як користувачів підсистеми ЄСІТС «Електронний суд».

Позивач в судове засідання не з`явився.

Зважаючи на те, що участь в судовому засіданні є правом учасника справи, передбаченим пп. 2 ч. 3 ст. 44 КАС, та з огляду на відсутність підстав для відкладення судового засідання, визначених ст. 205 цього Кодексу, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності позивача.

11 грудня 2023 року суд постановив ухвалу про участь учасника справи представника відповідача Лушер Н.М. в судовому засіданні, призначеному на 22 грудня 2023 року, в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

22 грудня 2023 року з технічних причин встановити зв`язок з представником відповідача для забезпечення її участі в судовому засіданні в режимі відеоконференції не виявилося можливим.

З огляду на те, що відповідно до ч. 5 ст. 195 КАС ризики технічної неможливості участі у відеоконференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку тощо несе учасник справи, який подав відповідну заяву, а також зважаючи на відсутність підстав для відкладення судового засідання, визначених ст. 205 цього Кодексу, на підставі ч. 9 ст. 205 КАС суд дійшов висновку про можливість розгляду справи в письмовому провадженні.

На підставі ч. 4 ст. 129 КАС фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося.

Як на час прийняття позовної заяви та відкриття провадження в адміністративній справі, так і на час розгляду справи по суті триває широкомасштабна військова агресія російської федерації, яка слугувала підставою для введення в Україні з 24 лютого 2022 року 05 години 30 хвилин воєнного стану Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ «Про затвердження Указу Президента України про введення воєнного стану».

Указом Президента України від 06 листопада 2023 року № 734/2023 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 08 листопада 2023 року № 3429-ІХ «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», строк дії воєнного стану продовжений з 05 години 30 хвилин 16 листопада 2023 року строком на 90 діб.

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що в період з 20 січня 2017 року по 29 грудня 2020 року працював в органах прокуратури, остання займана посада прокурор Слов`янської прокуратури Донецької області.

Наказом керівника Донецької обласної прокуратури від 24 грудня 2020 року № 1923-к позивач звільнений з посади прокурора Слов`янської прокуратури Донецької області з 29 грудня 2020 року.

Наказ виданий на підставі рішення Третьої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих) від 19 листопада 2020 року № 55 «Про неуспішне проходження прокурором атестації».

Звертаючись до суду з цим позовом, позивач доводив, що в період з 25 вересня 2019 року по 29 грудня 2020 року Донецька обласна прокуратура при нарахування та виплаті його заробітної плати мала застосовувати норми ст. 81 Закону України від 14 жовтня 2014 року № 1697-VІІ «Про прокуратуру» (далі Закон № 1697), натомість протиправно застосовувала Постанову КМУ № 505.

Позивач наголошував, що протиправні дії відповідача призвели до порушення його права власності на заробітну плату в розмірі, гарантованому ст. 81 Закону № 1697.

Позивач покликався на ст. 43 Конституції України і зазначав, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

З набранням чинності Законом України від 02 червня 2016 року № 1401-VІІІ «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» (далі Закон № 1401) прокуратура набула нового правового статусу в системі правосуддя.

Конституційний Суд України в рішенні від 18 червня 2020 року № 5-р(ІІ)/2020 (далі Рішення КСУ № 5-р(ІІ)/2020) зазначив, що за новим українським конституційним правопорядком прокуратуру як інститут, що виконує функцію кримінального переслідування, структурно вмонтовано в загальну систему правосуддя. На це вказує, зокрема, ст. 131-1 Конституції України.

Органи Ради Європи напрацювали низку документів, у яких викладені стандарти функціонування служби публічного звинувачення та наголошено на тому, що статус публічного звинувача прокурора наближений до статусу судді.

Зокрема, Консультативна Рада європейських прокурорів у Висновку «Незалежність, підзвітність та етика прокурорів» № 13(2018) вказала на те, що з урахуванням близькості й доповнювального характеру завдань суддів і прокурорів, а також вимог щодо їхнього статусу та умов служби, прокурорам належить мати гарантії, подібні до тих, що ними наділено суддів.

Консультативна Рада європейських суддів і Консультативна Рада європейських прокурорів у спільному документі, ухваленому 08 грудня 2009 року на запит Комітету Міністрів Ради Європи як Бордоська декларація «Судді та прокурори в демократичному суспільстві» Висновок Консультативної Ради європейських суддів № 12(2009) і Висновок Консультативної Ради європейських прокурорів № 4(2009) (далі Бордоська декларація), наголосили на тому, що ролі суддів і прокурорів є неоднаковими, проте такими, що доповнюють одна одну в демократичному суспільстві, належне виконання їх функцій є неодмінною гарантією чинення правосуддя в справедливий, безсторонній і дієвий спосіб, та зауважили, що статус прокурорів має бути гарантований приписами права якомога вищого рівня, подібно до того, як це є стосовно суддів (§§ 3, 6), а саме гарантувати цілковите додержання основоположних прав і свобод та рівності перед законом відповідно, зокрема, до Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини (п. 1 ); отже, місія держави створити дієву судову систему, у якій додержують прав та основоположних свобод людини, і забезпечити її функціонування.

Позивач стверджував, що європейські стандарти зобов`язують державу-члена Ради Європи гарантувати захист статусу прокурора законом як нормативним актом того самого рівня, що гарантує захист статус судді.

Рішенням Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року № 6-р/2020 (далі Рішення КСУ № 6-з/2020) визнано таким, що не відповідає конституції (є неконституційним) окреме положення п. 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачала, що норми і положення ст. 81 Закону № 1697 зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Згідно з п. 2 резолютивної частини Рішення КСУ № 6-р/2020 положення п. 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України в частині, яка передбачає, що норми і положення ст. 81 Закону № 1697 зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

Позивач зауважив, що втрата нормативно-правовим актом (або його частиною) чинності не тотожна його неконституційності. Конституційний Суд України визнав факт неконституційності положення п. 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення ст. 81 Закону № 1697 зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, що вказує на те, що такі положення суперечили нормам Конституції України з моменту їх прийняття.

Рішення Конституційного Суду України не створює юридичного факту неконституційності нормативно-правового акту, а встановлює наявність чи відсутність такого юридичного факту.

Отже, за висновком позивача, положення п. 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення ст. 81 Закону № 1697 зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, були неконституційними і до 26 березня 2020 року.

Неконституційність закону це помилка держави, що й встановлює Конституційний Суд України. Конституційний Суд України не робить закон неконституційним, а тільки виявляє цей факт, у зв`язку з чим слід вважати, що поняття ретроактивної дії рішення до рішень Конституційного Суду України незастосовне, оскільки останні не є нормативними актами. Акти Конституційного Суду України мають досить складну правову природу, вони є правовими актами, в певних передбачених законодавством випадках мають нормативний зміст, але не є нормативно-правовими актами в повному їх розумінні.

Виправлення помилок, допущених при ухваленні законів, передбачено безпосередньо ст. 152 Конституції України, а захист прав та інтересів осіб, яким внаслідок дії законів, що не відповідали Конституції України, завдано матеріальної чи моральної шкоди, визначений прямою нормою ч. 3 ст. 152 Конституції України.

Позивач зауважив, що неможливо завдати шкоду неконституційним актом після винесення рішення Конституційним Судом України про неконституційність акта, оскільки такий акт вже втрачає чинність. Шкода виникає до виявлення факту неконституційності, у період коли акт діяв та ще не був визнаний неконституційним.

Зазначив, що державні органи не можуть посилатися на відсутність коштів як підставу для невиконання своїх зобов`язань.

В рішенні від 09 липня 2007 року № 6-рп/2007 (далі Рішення КСУ № 6-рп/2007) Конституційний Суд України наголосив, що невиконання державою своїх соціальних зобов`язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави.

Разом з тим держава, запроваджуючи певний механізм правового регулювання відносин, зобов`язана забезпечити його реалізацію. Інакше всі негативні наслідки відсутності такого механізму покладаються на державу.

Також позивач покликався на рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі «Кечко проти України» (заява № 63134/00), від 10 березня 2011 року у справі «Сук проти України» (заява № 10972/05), а також на висновки Великої Палати Верховного суду, викладені в постановах від 17 квітня 2018 року у справі № 911/4249/16, від 10 квітня 2018 року № 12-46гс18, згідно з якими держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату надбавок з державного бюджету, однак свідома відмова в цих виплатах не допускається, доки відповідні положення є чинними; органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Позивач вказував на те, що до повноважень Кабінету Міністрів України законодавець відніс право визначати умови та порядок перерахунку призначених пенсій, зокрема, прокурорам, без закріплення на законодавчому рівні відповідних критеріїв, чим поставив у залежність фінансування пенсійного забезпечення прокурорів від виконавчої влади. Таке нормативне регулювання призводить до втручання виконавчої влади в діяльність органів прокуратури, а також до недотримання конституційної вимоги щодо здійснення органами державної влади своїх повноважень у встановлених Конституцією України межах і відповідно до законів України.

В рішенні від 01 березня 2023 року № 1-р(ІІ)/2023 (далі Рішення КСУ № 1-р(ІІ)/2023) Конституційний Суд України виснував, що з огляду на сучасні інституційне місце прокуратури в загальній системі правосуддя та функції прокурора в механізмі захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина дії та рішення органу законодавчої влади мають відповідати конституційним принципам, зокрема принципові поділу державної влади. Тому Верховна Рада України може втручатись в організацію та діяльність органів і посадових осіб загальної системи правосуддя лише на підставі, у межах повноважень та в спосіб, що визначені Конституцією України, із урахуванням потреби в дотриманні незалежності прокурора, що є однією з гарантій неупередженого та ефективного здійснення ним своїх повноважень.

З огляду на викладене позивач доводив, що врегулювання законом, а не підзаконним актом питань матеріального, соціального, пенсійного забезпечення прокурорів становить гарантію забезпечення їх незалежності, унеможливлює втручання органів виконавчої влади в діяльність прокуратури.

Таким чином, надання Кабінету Міністрів України повноважень врегульовувати питання винагороди прокурорів не можна визнати таким, що відповідає конституційній вимозі щодо здійснення органами державної влади своїх повноважень у встановлених Конституцією України межах і відповідно до законів України.

З наведених вище мотивів позивач доводив, що друге речення абз. 3 п. 3 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113 є такими, що суперечить ст. 6 Конституції України в поєднанні з ч. 2 ст. 131-1 ст. ст. 8, 22, 24, 41, 43, 48, 64 Конституції України.

В Законі № 113 збережено юридичний статус прокурорів, які продовжували здійснювати свої повноваження до дня їх звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури, а отже, гарантії їх незалежності як невіддільний елемент статусу прокурора.

Відповідно до ч. 5 ст. 7 Закону № 1697 єдність системи прокуратури України забезпечено єдиними засадами організації й діяльності прокуратури, єдиним статусом прокурора, єдиним порядком організаційного забезпечення діяльності прокурорів, фінансуванням прокуратури лише з Державного бюджету України. Прокурорів, у межах реалізації їхніх повноважень, наділено єдиним юридичним статусом незалежно від місця прокуратури в системі прокуратури У країни або адміністративної посади, яку прокурор обіймає в прокуратурі (абз. 1 ч 2 ст. 15 Закону № 1697).

В другому реченні абз. 3 п. 3 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113 визначено, що в указаний в першому реченні цього абзацу період оплату праці працівників Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур здійснюють відповідно до постанови Кабінету Міністрів України.

Таким чином, з набранням чинності Законом № 113 питання винагороди прокурорів, які пройшли атестацію та яких переведено до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури, регулює Закон № 1697, а питання винагороди тих прокурорів, які продовжували здійснювати свої повноваження до дня їх звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури, підзаконний нормативний акт постанова Кабінету Міністрів України.

Відтак оспорюванні приписи Закону № 113 визначають відмінне від установлених ст. 81 Закону № 1697 регулювання оплати праці прокурорів, що свідчить про відмінність у підході законодавця до питання винагороди прокурорів, а отже, про неоднакове ставлення до прокурорів попри те, що їх наділено єдиним юридичним статусом за обсягом гарантій забезпечення їх незалежності як невіддільного складника цього статусу.

У зв`язку з цим позивач доводив, що регулювання оплати праці його та інших прокурорів мало здійснюватися в порядку та розмірах, визначених ст. 81 Закону № 1697, з урахуванням усіх установлених у цей період надбавок і премій та інших виплат, визначених законодавством України.

Таким чином, виходячи з приписів ст. 81 розділу IX «Соціальне та матеріально-побутове забезпечення прокурора та інших працівників органів прокуратури» Закону № 1697 у поєднанні з п. 5 ч. 1 ст. 16 розділу III «Статус прокурора» Закону №1697 питання винагороди прокурора урегульовано нормами спеціального закону, та для захисту незалежного статусу прокурора унеможливив врегулювання питання його винагороди іншими, ніж закон, нормативними актами.

Позивач зауважив, що його посадовий оклад складав 5 660,00 грн, проте відповідно до рішення Конституційного Суду України від 13 грудня 2019 року № 7-(II)/2019 (далі - Рішення КСУ № 7-(ІІ)/2019 та ст. ст. 81, 86 Закону № 1697 розмір заробітної плати (грошового забезпечення) працюючого працівника, з якої Донецькою обласною прокуратурою сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за відповідною посадою прокурора відділу прокуратури Донецької області, посадовий оклад складає 38 400,00 грн.

Крім того, рішенням Конституційного Суду України від 13 вересня 2023 року № 8-р(II)/2023 (далі Рішення КСУ № 8-р(ІІ)/2023) визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), друге речення абз. 3 п. 3 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113.

Просив задовольнити позов.

Відповідач позов не визнав, надав відзив на позовну заяву; доводив, що у спірних правовідносинах діяв в межах повноважень, в порядку та у спосіб, що визначені законодавством.

Зазначив, що з ОСОБА_1 з 2016 року працював в органах прокуратури Донецької області на прокурорських посадах; в спірний період обіймав посаду прокурора Слов`янської місцевої прокуратури.

Законом № 113 передбачена атестації прокурорів усіх рівнів.

07 жовтня 2019 року прокурор Слов`янської місцевої прокуратури Главатських К.В. подав заяву про переведення на посаду прокурора в окружній прокуратурі та про намір пройти атестацію.

ОСОБА_1 неуспішно пройшов перший етап атестації (іспит у формі анонімного тестування з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону).

У зв`язку з цим 19 листопада 2020 року кадрова комісія прийняла рішення № 55 про неуспішне проходження позивачем атестації.

Пп. 2 п. 19 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113 передбачено, що прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади у Генеральної прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, звільняються Генеральним прокурором, керівником регіональної (обласної) прокуратури з посади прокурора за умови наявності рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації.

Наказом керівника Донецької обласної прокуратури від 24 грудня 2020 року № 1923-к ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора Слов`янської місцевої прокуратури Донецької області та органів прокуратури з 29 грудня 2020 року на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону № 1697.

ОСОБА_1 в судовому порядку оскаржив рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації та наказ про звільнення.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 17 червня 2021 року у справі № 200/1442/21, яке залишено без змін постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 28 вересня 2021 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 було відмовлено.

Ухвалою Верховного Суду від 15 грудня 2022 року у справі № 200/1442/21 касаційна скарга повернута ОСОБА_1 .

Відповідач вважав безпідставним твердження позивача про те, що в період з 25 вересня 2019 року по 29 грудня 2020 року його посадовий оклад мав визначатися на підставі ст. 81 Закону № 1697.

З липня 2015 року набрала чинності ст. 81 Закону № 1697, яка передбачала встановлення прокурорам посадових окладів у кратному розмірі до мінімальних заробітних плат та прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Однак, передбачені вказаною статтею розміри посадових окладів до ОСОБА_1 не застосовувалися з огляду на наступне.

Кабінетом Міністрів України встановлено розміри заробітної плати прокурорів постановою від 31 травня 2012 року № 505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури» (далі Постанова КМУ № 505).

В 2019-2020 роках ОСОБА_1 обіймав посаду прокурора місцевої прокуратури (рядова посада).

В 2019 році Постанова КМУ № 505 застосовувалась для визначення заробітної плати прокурорів на підставі п. 26 Прикінцевих та перехідних положень Бюджетного кодексу України.

Вказана норма в 2019 році неконституційною не визнавалася та у вказаний період була чинною.

Відповідно до Додатку 7 до Постанови КМУ № 505 посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури мав складати 5 660 грн.

На підставі вказаної норми ОСОБА_1 посадовий оклад у спірний період сплачувався в розмірі 5 660 грн.

25 вересня 2019 року набрав чинності Закон № 113.

Пп. 66 п. 21 розділу І вказаного Закону внесені зміни до ст. 81 Закону № 1697.

Зокрема, ст. 81 Закону № 1697 замість заробітної плати «прокурора місцевої прокуратури» стала регулювати заробітну плату «прокурора окружної прокуратури».

Таким чином, з 25 вересня 2019 року ст. 81 Закону № 1697 не регулює заробітну плату прокурорів місцевих прокуратур, а визначає заробітну плату прокурорів окружних прокуратур.

ОСОБА_1 неуспішно пройшов атестацію, відтак він не міг бути переведений на посаду прокурора окружної прокуратури та отримувати заробітну плату за ст. 81 Закону № 1697.

З 25 вересня 2019 року до 25 травня 2022 року заробітна плата прокурорів місцевих прокуратур визначалася на підставі п. 3 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113.

Вказаною нормою передбачено, що за прокурорами та керівниками регіональних, місцевих і військових прокуратур, прокурорами і керівниками структурних підрозділів Генеральної прокуратури України зберігається відповідний правовий статус, який вони мали до набрання чинності цим Законом, при реалізації функцій прокуратури до дня їх звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури. На зазначений період оплата праці працівників Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури.

Впродовж 2019-2022 років ця норма неконституційною не визнавалася та була чинною.

Відповідно до Додатку 7 до Постанови КМУ № 505 посадовий оклад за посадою прокурора місцевої прокуратури мав складати 5 660 грн.

Посадовий оклад ОСОБА_1 визначався у зазначеному розмірі.

Таким чином, посадовий оклад позивача визначався правильно, на підставі чинного на той час законодавства.

З приводу посилання позивача на Рішення КСУ № 6-р/2020 та № 8-р(II)/2023 відповідач зазначив таке.

Вказаними рішеннями визнано неконституційними норми, якими в 2019-2022 роках визначався посадовий оклад прокурорів місцевих прокуратур.

Відповідач вказував на помилковість твердження позивача про те, що вказані Рішення КСУ мають бути застосовані до правовідносин, що виникли до їх прийняття.

Відповідач покликався на ч. 2 ст. 152 Конституції України і зазначив, що закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Таким чином, рішення Конституційного Суду України встановлює неконституційність акта лише з дня прийняття такого рішення. Рішення не має ретроактивної дії, тобто воно не поширюються на відносини, які виникли до його ухвалення.

Так, п. 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного Кодексу України, який регулював заробітну плату прокурорів місцевих прокуратур в 2019 році, визнано неконституційним в 2020 році (Рішення КСУ № 6-р/2020).

П. 3 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113, який регулював заробітну плату прокурорів місцевої прокуратури в 2019-2022 роках, визнано неконституційним в 2023 році (Рішення КСУ № 8-р(II)/2023).

Таким чином, вказані рішення Конституційного Суду України не можуть бути застосовані до відносин, що їм передували.

Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, висловленою в постановах від 19 листопада 2018 року у справі № 755/4893/18, від 23 січня 2019 року у справі № 820/2462/17, від 15 травня 2019 року у справі № 640/20317/16а, від 23 грудня 2019 року у справі № 814/1274/17, від 17 березня 2020 року у справі № 826/7286/18, від 17 травня 2022 року у справі № 440/2802/20, від 23 червня 2022 року у справі № 420/9167/20, від 20 жовтня 2022 року у справі № 640/23424/19.

Стосовно відсутності бюджетних асигнувань відповідач зауважив таке.

Обсяги витрат на оплату праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, затверджуються одночасно з державним бюджетом на рік.

Функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності прокуратури здійснюються Генеральною прокуратурою України, а з 02 жовтня 2020 року Офісом Генерального прокурора.

Ст. 48 Бюджетного кодексу України передбачено, що розпорядники бюджетних коштів беруть бюджетні зобов`язання та здійснюють платежі тільки в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами.

Згідно з зазначеними вимогами та загальною сумою на утримання органів прокуратури, передбаченою у Законах України про Державний бюджет України на 2015-2022 роки, Генеральною прокуратурою України та Офісом Генерального прокурора проводились розрахунки сум на оплату праці у розрізі прокуратур усіх рівнів для затвердження їх відповідних кошторисах видатків на кожен рік відповідно до Постанови КМУ № 505.

Відповідно до ст. 90 Закону № 1697 фінансування прокуратури здійснюється згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затверджених Генеральним прокурором, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний бюджетний період.

Відповідач вказував на те, що Донецька обласна прокуратура (прокуратура Донецької області) з 2015 по 2022 рік фінансувалась виключно головним розпорядником коштів відповідно до чинного законодавства.

За таких обставин, оскільки з часу набрання чинності Законом № 1697 розміри окладів працівників органів прокуратури регулювалися постановами Кабінету Міністрів України та законами України про Державний бюджет України на відповідний рік, і додаткові видатки на реалізацію положень ст. 81 Закону № 1697 не передбачалися, Донецька обласна прокуратура (прокуратура Донецької області) не мала правових підстав для нарахування та виплати ОСОБА_1 заробітної плати поза межами видатків Державного бюджету на оплату праці прокурорів у розмірах інших, ніж ті, що встановлені Кабінетом Міністрів України.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 07 травня 2020 року у справі 802/1179/16-а, від 20 лютого 2019 року у справі № 808/2718/17, від 21 листопада 2018 року у справі № 808/2163/17 та інших, обласна прокуратура не наділена правом самостійно, без правового врегулювання збільшення видатків Державного бюджету України, здійснювати перерахунок посадового окладу позивача та виплату заробітної плати у розмірі, встановленому Законом № 1697.

Відповідач також наголошував на відсутності підстав для покладання на нього обов`язку відшкодувати позивачу шкоду, завдану внаслідок застосування правового акта, який в подальшому був визнаний неконституційним, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 152 Конституції України матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.

Однак, спеціальний закон, який визначає порядок та механізм відшкодування шкоди, завданої неконституційним актом, відсутній.

З огляду на це, у позивача не може бути законних очікувань на компенсацію шкоди за відсутності порядку її компенсації.

Крім того, неконституційний акт прийнятий не прокуратурою, а іншими органами, а тому Донецька обласна прокуратура не може відповідати за такі акти та виступати відповідачем за такими позовними вимогами.

Просив відмовити в позові.

Обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Докази відхилені судом, та мотиви їх відхилення.

На виконання вимог ст. 90 КАС суд оцінив докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні; оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи з того, що жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 77 КАС кожна особа повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

За правилами абз. 1 ч. 2 ст. 77 КАС в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З`ясовуючи чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, а також чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, суд встановив наступне.

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що встановлено на підставі паспорта громадянина України серії НОМЕР_1 ; реєстраційний номер облікової карти платника податків: НОМЕР_2 .

Відповідач Донецька обласна прокуратура (ідентифікаційний код: 25707002) зареєстрована як юридична особа, що встановлено на підставі відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

На підставі записів в трудовій книжці серії НОМЕР_3 , заяви про переведення на посаду прокурора в окружній прокуратурі та про намір пройти атестацію від 07 жовтня 2019 року, рішення Третьої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих) від 19 листопада 2020 року № 55 «Про неуспішне проходження прокурором атестації за результатами складання іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора» та наказу керівника Донецької обласної прокуратури від 24 грудня 2020 року № 1923-к суд встановив, що в період з 25 вересня 2019 року по 29 грудня 2020 року ОСОБА_1 обіймав посаду прокурора Слов`янської місцевої прокуратури Донецької області; 29 грудня 2020 року на підставі наказу від 24 грудня 2020 року № 1923-к звільнений з посади, яку обіймав, та органів прокуратури Донецької області за п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону № 1697 у зв`язку з неуспішним проходженням атестації.

Спірні правовідносини виникли щодо нарахування та виплати позивачу заробітної плати в період з 25 вересня 2019 року по 29 грудня 2020 року.

Як свідчать довідки про нараховану та виплачену заробітну плату за період з вересня по грудень 2019 року та з січня по грудень 2020 року впродовж спірного періоду посадовий оклад ОСОБА_1 становив 5 660,00 грн.

Виходячи з цього посадового окладу відповідач здійснював нарахування та виплату позивачу заробітної плати впродовж спірного періоду.

Отже, під час нарахування та виплати позивачу заробітної плати впродовж спірного періоду прокуратура Донецької області, а в подальшому Донецька обласна прокуратура застосовувала норми Постанови КМУ № 505, що визнається сторонами.

Будь-які інші докази щодо предмета доказування учасники справи не надали.

Норми права, які застосував суд, мотиви їх застосування.

Висновки суду по суті позовних вимог.

Ч. 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З огляду на зміст включеної до Конституції України Законом України від 02 червня 2016 року № 1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України» (далі Закон № 1401) ст. 131-1 Основного Закону, новим українським конституційним правопорядком прокуратуру як інститут, що виконує функцію кримінального переслідування, структурно вмонтовано в загальну систему правосуддя.

При цьому, Конституція України віднесла прокурорів у розділ правосуддя, змінила характер їх діяльності з загального нагляду на основну функцію кримінального обвинувачення та запровадила нові принципи в проведенні оцінювання як суддів, так і прокурорів.

Дослідження змісту Закону № 1401, а також пояснювальної записки до відповідного законопроекту, вказує на те, що його метою є удосконалення конституційних основ правосуддя для практичної реалізації принципу верховенства права, яке повинно забезпечуватися, зокрема, і шляхом належного функціонування прокуратури як органу, уповноважено виконувати функції з підтримання публічного обвинувачення в суді; процесуального керівництва досудовим розслідуванням; вирішення відповідно до закону інших питань під час кримінального провадження; нагляду за негласними та іншими слідчими і розшуковими діями органів правопорядку.

Згідно з ч. 2 ст. 131-1 Конституції України організація та порядок діяльності прокуратури визначаються законом, яким є Закон України від 14 жовтня 2014 рок № 1697-VII «Про прокуратуру» (далі Закон № 1697).

Водночас ст. 4 Закону № 1697 встановлює, що організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Ст. 81 Закону № 1697 в її первинній редакції передбачала таке:

«1. Заробітна плата прокурора регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

2. Заробітна плата прокурора складається з посадового окладу та доплат за:

1) вислугу років;

2) виконання обов`язків на адміністративній посаді та інших виплат, передбачених законодавством.

3. Посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури встановлюється у розмірі 12 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно:

з 1 липня 2015 року 10 мінімальних заробітних плат;

з 1 січня 2016 року 11 мінімальних заробітних плат;

з 1 січня 2017 року 12 мінімальних заробітних плат.

[…]

6. Прокурорам виплачується щомісячна доплата за вислугу років у розмірах: за наявності стажу роботи понад один рік 10 відсотків, понад 3 роки 15 відсотків, понад 5 років 18 відсотків, понад 10 років 20 відсотків, понад 15 років 25 відсотків, понад 20 років 30 відсотків, понад 25 років 40 відсотків, понад 30 років 45 відсотків, понад 35 років 50 відсотків посадового окладу.

7. Фінансування оплати праці прокурорів здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України».

На підставі пп. 8 п. 10 Закону України від 12 лютого 2015 року № 198-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо забезпечення діяльності Національного антикорупційного бюро України та Національного агентства з питань запобігання корупції» (далі Закон № 198), який набрав чинності 04 березня 2015 року, внесені зміни до ст. 81 Закону № 1697, а саме після ч. 5 ця стаття була доповнена новою частиною щодо посадового окладу прокурора Спеціалізованої антикорупційної прокуратури; у зв`язку з цим ч. ч. 6 і 7 вирішено вважати відповідно ч. ч. 7 і 8.

На підставі пп. 30 п. 1 Закону України від 02 липня 2015 року № 578-VIII «Про внесення змін до Закону України «Про прокуратуру» щодо удосконалення та особливостей застосування окремих положень» (далі Закон № 578), який набрав чинності 16 липня 2015 року, внесені зміни до ст. 81 Закону № 1697, а саме:

а) у частині другій:

в абзаці першому слова «та доплат» замінені словами «премій та надбавок»;

доповнена абзацом четвертим такого змісту:

«Преміювання прокурорів здійснюється в межах фонду преміювання, утвореного в розмірі не менш як 10 відсотків посадових окладів та економії фонду оплати праці»;

б) у частині сьомій:

слово «доплата» замінено словом «надбавка»;

доповнена абзацом другим такого змісту:

«Порядок виплати щомісячної надбавки за вислугу років прокурорам затверджується Кабінетом Міністрів України»;

в) після частини сьомої доповнена новою частиною такого змісту:

«8. Грошове забезпечення військовослужбовців, які проходять службу в органах прокуратури на прокурорсько-слідчих посадах, складається з посадового окладу та інших виплат, встановлених цим Законом».

У зв`язку з цим частину восьму вирішено вважати частиною дев`ятою».

На підставі пп. 1 п. 44 Закону України від 06 грудня 2016 року № 1774-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» (далі Закон № 1774), який набрав чинності 01 січня 2017 року, внесені зміни до ст. 81 Закону № 1697, а саме: ч. 3 викладена в такій редакції:

«3. Посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури з 1 січня 2017 року становить 12 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року».

На підставі п. 66 п. 21 Закону України від 19 вересня 2019 року № 113-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформування органів прокуратури» (далі Закон № 113), який набрав чинності 25 вересня 2019 року, внесені зміни до ст. 81 Закону № 1697, а саме:

у частині другій:

абзац четвертий викладений в такій редакції:

«Преміювання прокурорів здійснюється в порядку, затвердженому Генеральним прокурором, за результатами оцінювання якості їх роботи за календарний рік у межах фонду преміювання, утвореного в розмірі не менш як 10 відсотків посадових окладів та економії фонду оплати праці»;

доповнена абзацом п`ятим такого змісту:

«Розмір щорічної премії прокурора не може становити більше 30 відсотків розміру суми його посадового окладу, отриманої ним за відповідний календарний рік»;

частини третю п`яту викладено в такій редакції:

«3. Посадовий оклад прокурора окружної прокуратури становить 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

З 1 січня 2021 року посадовий оклад прокурора окружної прокуратури становить 20 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, а з 1 січня 2022 року - 25 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

4. Посадові оклади інших прокурорів установлюються пропорційно до посадового окладу прокурора окружної прокуратури з коефіцієнтом:

1) прокурора обласної прокуратури - 1,2;

2) прокурора Офісу Генерального прокурора - 1,3.

[…]

частину восьму виключено».

Суд зауважує, що прийняття Верховною Радою України у межах своїх конституційних повноважень Закону № 113 стало черговим етапом процесу реформування прокуратури.

Цим Законом внесено зміни до кодексів та законів України не скільки щодо форми чи змісту діяльності прокуратури, а скільки щодо реформи органів прокуратури в частині кадрових питань. Передбачена Законом № 113 переатестація не має систематичного характеру, відбувається одноразово за окремим законом, є винятковою. У Пояснювальній записці до проекту цього Закону зазначено, що він спрямований на запровадження першочергових і, багато в чому, тимчасових заходів, пов`язаних передусім із кадровим перезавантаженням органів прокуратури шляхом атестації чинних прокурорів, а також надання можливості всім доброчесним кандидатам, які мають належні теоретичні знання та практичні навички, на конкурсних засадах зайняти посаду прокурора у будь-якому органі прокуратури. Основною метою цього Закону є створення передумов для побудови системи прокуратури, діяльність якої базується на засадах ефективності, професійності, незалежності та відповідальності.

Реалізація «кадрового перезавантаження» органів прокуратури передбачає, крім іншого, приведення кількісного складу прокурорів у відповідність до вимог ст. 14 Закону № 1697 зі змінами, внесеними Законом № 113, шляхом атестації прокурорів.

Тож проведення атестації прокурорів є обов`язковою складовою запровадженого Законом № 113 процесу реформування системи органів прокуратури та за своєю суттю є спеціальною процедурою, яка має на меті підтвердження здатності прокурорами виконувати свої повноваження на належному рівні за визначеними законом критеріями, шляхом здійснення оцінки їхньої професійної компетентності, професійної етики та доброчесності, що стосувалась, зокрема, усіх без винятку прокурорів, які мали бажання продовжувати працювати у органах прокуратури.

Така атестація передбачає чітку процедуру та умови звільнення і переведення прокурорів до Офісу Генерального прокурора, обласних та окружних прокуратур, що здійснюється на підставі відповідних рішень кадрових комісій.

При цьому п. 3 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113 встановлено, що до дня початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур їх повноваження здійснюють відповідно Генеральна прокуратура України, регіональні прокуратури, місцеві прокуратури. За прокурорами та керівниками регіональних, місцевих і військових прокуратур, прокурорами і керівниками структурних підрозділів Генеральної прокуратури України зберігається відповідний правовий статус, який вони мали до набрання чинності цим Законом при реалізації функцій прокуратури до дня їх звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури. На зазначений період оплата праці працівників Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури.

Отже, правовий статус зазначених вище прокурорів, який вони мали до набрання чинності Законом № 113, характеризується і державними гарантіями щодо виплати заробітної плати з відповідних джерел фінансування.

Тобто правове регулювання оплати праці, яке існувало до прийняття спеціального Закону № 113, здійснювалося у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України.

Системний аналіз приписів Закону № 113, дозволяє зробити висновок, що на зазначений період (тобто, до дня звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури) оплата праці працівників Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 року № 505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури» (далі Постанова КМУ № 505), яка була чинною у оспорюваний позивачем період.

Водночас, ті прокурори, які переведені на посаду прокурора в Офіс Генерального прокурора, обласну прокуратуру, окружну прокуратуру отримують заробітну плату згідно зі ст. 81 Закону № 1697 зі змінами, внесеними Законом № 113.

Положеннями п. 3 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113 запроваджено різні підходи до оплати праці прокурорів залежно від проходження чи непроходження атестації.

Тому прирівняння посадового окладу позивача до посадових окладів прокурорів Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури за відсутності факту переведення його на посаду прокурора в ці установи, суперечило вимогам Закону № 113 в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 26 травня 2022 року у справі № 540/1268/21, від 08 грудня 2022 року у справі № 140/6013/21.

Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України, сформульованої у Рішенні від 26 березня 2020 року № 6-р/2020 (абз. 11 пп. 2.2 п. 2), заробітна плата прокурорів, як елемент організації та порядку діяльності прокуратури в розумінні ст. 131-1 Основного Закону України, має визначатися виключно законом.

Таким чином, Конституційний Суд України дав тлумачення ст. 81 Закону № 1697 зі змінами в розумінні ст. 131-1 Основного Закону України, яка водночас відповідно до іншого Рішення Конституційного Суду України від 18 червня 2020 року № 5-р(II)/2020 вказує на те, що за новим конституційним правопорядком прокуратуру як інститут, що виконує функцію кримінального переслідування, структурно вмонтовано в загальну систему правосуддя.

Конституція України, як неодноразово зазначав Верховний Суд у своїх постановах від 21 вересня 2021 року у справі № 160/6204/20, від 13 жовтня 2021 року у справі № 560/4176/19, від 26 листопада 2021 року у справі № 200/14545/19-а, віднесла прокурорів у розділ правосуддя, змінила характер їх діяльності з загального нагляду на основну функцію кримінального обвинувачення та запровадила нові принципи в проведенні оцінювання прокурорів. Таке оцінювання було визначено на законодавчому рівні і стосувалось без винятку усіх прокурорів, які мали бажання продовжувати працювати у органах прокуратури.

Тобто Рішення Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року у справі № 6-р/2020, на яке посилається позивач, стосується приписів ст. 81 Закону № 1697 зі змінами, офіційне тлумачення яких здійснено в розумінні ст. 131-1 Основного Закону України і пов`язане з організацією і порядком діяльності прокуратури нової якості функцією кримінального обвинувачення та проведення кадрового перезавантаження через оцінювання прокурорів.

Як наслідок, застосування ст. 81 Закону № 1697 зі змінами в редакції Закону № 113 без обмежень у цій справі, пов`язується з фактом переведення прокурорів (після їхньої атестації) на посади в «новоутворені»/«оновлені» прокуратури (відповідно до Закону № 113).

Суд встановив, що впродовж спірного періоду з 25 вересня 2019 року по 29 грудня 2020 року ОСОБА_1 обіймав посаду прокурора Слов`янської місцевої прокуратури.

29 грудня 2020 року позивач був звільнений з займаної посади та органів прокуратури Донецької області на підставі рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації за п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону № 1697.

Отже, позивач не є прокурором, який успішно пройшов атестацію, а тому у спірних правовідносинах застосуванню підлягають чинні на час існування спірних правовідносин приписи абз. 3 п. 3 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113, зі змісту якого слідує, що на період до дня звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури оплата праці прокурорів, які не завершили процедуру атестації, здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури, тобто відповідно до Постанови КМУ № 505.

Саме такий правовий висновок викладений Верховним Судом в постановах від 14 вересня 2021 року у справі № 320/1874/19, від 26 травня 2022 року у справі № 540/1268/21, від 14 липня 2022 року у справі № 160/13767/20 та від 28 липня 2022 року у справі № 620/1338/21, від 19 жовтня 2022 року у справі № 540/352/21, від 30 листопада 2022 року у справах № 440/7678/21, № 160/11950/20, від 08 грудня 2022 року у справах № 140/6013/21, № 280/3724/21, № 540/583/21, від 25 січня 2023 року № 280/7476/21, від 26 жовтня 2023 року у справі № 160/22209/21.

Застосувавши до спірних правовідносин нормативно-правові акти, які регламентували оплату праці прокурорів місцевих прокуратур, які не пройшли атестацію, зокрема норми абз. 3 п. 3 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113, з урахуванням висновків Верховного Суду, суд відхиляє доводи позивача про неможливість застосування актів Кабінету Міністрів України, зокрема Постанови КМУ № 505, при визначенні заробітної плати прокурорів місцевих прокуратур, які не пройшли атестацію та не були переведені до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури, оскільки це суперечить Конституції України, посягає на незалежність прокурорів та є втручанням виконавчої гілки влади в діяльність прокуратури, яка внаслідок змін, внесених до Конституції України, віднесена до системи правосуддя.

Перевіривши дії прокуратури Донецької області, а в подальшому Донецької обласної прокуратури, які полягали в нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 заробітної плати в періоди з 25 вересня 2019 року по 29 грудня 2020 року включно із застосуванням п. 3 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113 та Постанови КМУ № 505, на відповідність критеріям, наведеним у ч. 2 ст. 2 КАС, суд дійшов висновку про їх правомірність.

Позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання протиправною бездіяльності Донецької обласної прокуратури, яка полягає у ненарахуванні та невиплаті позивачеві грошового забезпечення, до якого входять премії, які встановлено законодавством, матеріальна допомога, компенсація за невикористані відпустки, виплати, пов`язані з індексацією цін, коефіцієнт підвищення та інші виплати, передбачені законодавством, а також розміри і порядок надання компенсації громадянам у зв`язку з роботою, яка передбачає доступ до державної таємниці, з урахуванням посадового окладу, визначеного відповідно до ст. 81 Закону № 1697, за період з 25 вересня 2019 року по 29 грудня 2020 року, не підлягають задоволенню.

Такий висновок суду ґрунтується на тому, що впродовж спірного періоду за позивачем як прокурором Слов`янської місцевої прокуратури зберігався відповідний правовий статус, який він мав до набрання чинності Законом № 113 при реалізації функцій прокуратури; до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури чи окружної прокуратури він переведений не був.

Отже, оплата праці позивача як прокурора місцевої прокуратури мала здійснюватися відповідно до Постанови КМУ № 505, як це передбачено п. 3 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113.

Норми ст. 81 Закону № 1697 в редакції Закону № 113, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, не підлягають застосуванню до спірних правовідносин в силу приписів п. 3 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113.

З приводу посилання позивача на Рішення КСУ № 6-р/2020 суд зазначає наступне.

Згадане рішення стосується приписів ст. 81 Закону № 1697 зі змінами, офіційне тлумачення яких здійснено в розумінні ст. 131-1 Основного Закону України і пов`язане з організацією і порядком діяльності прокуратури нової якості функцією кримінального обвинувачення та проведення кадрового перезавантаження через оцінювання прокурорів. А тому застосування ст. 81 Закону № 1697 зі змінами в редакції Закону № 113 без обмежень пов`язується з фактом переведення прокурорів (після їхньої атестації) на посади в новоутворені/оновлені прокуратури (відповідно до Закону № 113).

Також суд зауважує, що у спірних правовідносинах відповідач не застосовував норму п. 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, яка визнана неконституційною Рішенням КСУ № 6-р/2020.

З огляду на це відхиляє доводи та заперечення сторін, які стосуються неможливості держави покликатися на відсутність коштів як причину невиконання прийнятих на себе зобов`язань.

З приводу посилання позивача на Рішення КСУ № 8-р(ІІ)/2023 суд зазначає таке.

13 вересня 2023 року Другий сенат Конституційного Суду України ухвалив рішення № 8-р(II)/2023 справа № 3-80/2022, яким визнав таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), друге речення абз. 3 п. 3 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113.

Згідно з п. 2 резолютивної частини Рішення КСУ № 8-р(ІІ)/2023 друге речення абз. 3 п. 3 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113, визнане неконституційним, утрачає чинність із дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Отже, правова норма, відповідно до якої оплата праці працівників Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури, яка містилась в другому реченні абз. 3 п. 3 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113, втратила чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України Рішення № 8-р(ІІ)2023, тобто 13 вересня 2023 року.

Між тим, спірні правовідносини виникли щодо нарахування та виплати позивачу як прокурору місцевої прокуратури заробітної плати за період з 25 вересня 2019 року по 29 грудня 2020 року, тобто за період впродовж якого, норма, закріплена у другому реченні абз. 3 п. 3 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113, була чинною і неконституційною не визнавалася.

Відповідно до ч. 2 ст. 152 Конституції України закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Аналогічне положення міститься у ст. 91 Закону України від 13 липня 2017 року № 2136-VІІІ «Про Конституційний Суд України» (далі Закон № 2136).

Ст. 97 Закону № 2136 установлено, що Конституційний Суд України у рішенні, висновку може встановити порядок і строки їх виконання.

Доводи позивача, які стосуються неможливості протиправного позбавлення його права власності та втручання в його право на мирне володіння своїм майном суд відхиляє, з огляду на те, що у спірних правовідносинах Донецька обласна прокуратура довела правомірність своїх дій щодо нарахування та виплати йому заробітної плати; при цьому заборгованості з виплати заробітної плати відповідач перед позивачем не має.

В контексті спірних правовідносин суд відхиляє доводи позивача, які стосуються відшкодування особі шкоди, завданої актом, що визнаний неконституційним, оскільки спірні правовідносини, що виникли між сторонам, стосуються оплати праці, що не робить цей спір спором про відшкодування шкоди.

Подібні висновки наведені Верховним Судом в постановах від 18 травня 2023 року у справі № 420/24821/21 та від 26 жовтня 2023 року у справі № 160/22209/21.

Позовні вимоги в частині зобов`язання Донецької обласної прокуратури перерахувати та нарахувати ОСОБА_1 з урахуванням посадового окладу відповідно до ст. 81 Закону № 1697 грошового забезпечення, до якого входять премії, які встановлено законодавством, матеріальна допомога, компенсація за невикористані відпустки, виплати, пов`язані з індексацією цін, коефіцієнт підвищення та інші виплати, передбачені законодавством, а також розміри і порядок надання компенсації громадянам у зв`язку з роботою, яка передбачає доступ до державної таємниці, за період з 25 вересня 2019 року по 29 грудня 2020 року, з урахуванням раніше виплачених сум; а також в частині стягнення з Донецької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 різницю суми грошового забезпечення (заробітної плати), яка йому була несплачена з урахуванням посадового окладу та інших виплат, передбачених відповідно до ст. 81 Закону № 1697, за період з 25 вересня 2019 року по 29 грудня 2020 року, з урахуванням раніше виплачених сум, мають похідний характер від вимог про визнання протиправною бездіяльності відповідача, а тому також не підлягають задоволенню.

Таким чином, у задоволенні позовних вимог належить відмовити повністю.

Суд надав оцінку основним доводам і запереченням сторін; решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті позовних вимог не спростовують.

Щодо строку звернення до суду.

Спірні правовідносини виникли щодо нарахування та виплати заробітної плати особі, яка перебувала на публічній службі.

Відповідно ч. 1 ст. 122 КАС позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Ч. 2 цієї статті передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Аналіз зазначених норм дає підстави зробити висновок, що шестимісячний строк звернення до суду в адміністративному судочинстві є загальним і застосовується, якщо інше не встановлено цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до ч. 5 ст. 122 КАС для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Згідно з ч. 3 ст. 122 КАС для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Отже, КАС передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у ч. 2 ст. 122 цього Кодексу.

Водночас, у зазначених положеннях КАС відсутні норми, що регулювали б порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства в частині оплати праці.

Умови проходження більшості видів публічної служби, зокрема й у питаннях щодо оплати праці, регулюються як спеціальним законодавством, так і загальними нормами трудового законодавства, тобто нормами законодавства про працю.

Ч. 2 ст. 233 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України), в редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин, (до внесення змін Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин»), було встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Отже, право позивача на звернення до суду з цим позовом не було обмежено будь-яким строком.

Розподіл судових витрат.

Оскільки суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, в силу положень ст. 138 КАС судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись ст. ст. 2, 12, 241, 242, 243, 244, 245, 246, 250, 251, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

1. У задоволенні позову ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_2 ) до Донецької обласної прокуратури (ідентифікаційний код: 25707002, юридична адреса: Донецька обл., м. Маріуполь, вул. Університетська, буд. 6, місцезнаходження: м. Дніпро, вул. Боброва, буд. 32) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії відмовити повністю.

2. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

3. Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Першого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

4. Повне судове рішення складено 11 січня 2024 року.

Суддя Т.О. Кравченко