Справа № 160/5737/23
Суддя: Головко О.В.
Дата ухвалення: 2024-01-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

09 січня 2024 року м. Дніпросправа № 160/5737/23

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Головко О.В. (доповідач),

суддів: Ясенової Т.І., Суховарова А.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Дніпрі апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві

на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27 квітня 2023 року (суддя Турова О.М.) в адміністративній справі

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить: визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві від 09.02.2023 № 60 про відмову позивачеві в призначенні пенсії за віком, з урахуванням вимог ст.ст. 24, 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області призначити позивачеві пенсію за віком, з урахуванням періодів трудового стажу з 20.02.1984 по 12.02.1985, періодів навчання з 01.09.1980 по 24.12.1983, з 01.09.1985 по 07.06.1990 та 3-х років пільгового стажу за Списком № 1, відповідно до заяви про призначення пенсії від 03.02.2023.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27 квітня 2023 року позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 09.02.2023 № 60 про відмову в призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком згідно зі ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо не зарахування до стажу, що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 1, ОСОБА_1 періодів його роботи з 12.09.1988 по 01.10.1988, з 22.06.1989 по 19.09.1989 та з 22.08.1992 по 07.07.1993. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві зарахувати до загального страхового стажу ОСОБА_1 періоди його роботи з 20.02.1984 по 12.02.1985 та навчання з 01.09.1980 по 24.12.1983 і з 01.09.1985 по 07.06.1990, а також зарахувати до його стажу, що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 1, періоди його роботи з 12.09.1988 по 01.10.1988, з 22.06.1989 по 19.09.1989 та з 22.08.1992 по 07.07.1993. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві призначити ОСОБА_1 пенсію за віком згідно зі ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 18.11.2022. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві подало апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю. Апеляційна скарга ґрунтується на тому, що судом першої інстанції не надано належної оцінки нормам чинного законодавства, його висновки не відповідають обставинам справи, що призвело до прийняття невірного рішення. Зазначає, що стаж роботи позивача не підтверджений належними документами. Також стверджує, що не є належним органом, на який може бути покладений обов`язок щодо призначення пенсії, адже відповідна заява була подано позивачем до ГУ ПФУ в Дніпропетровській області.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить відмовити в її задоволенні, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права та правової оцінки обставин у справі, суд апеляційної інстанції дійшов таких висновків.

Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 03.02.2023 звернувся до органу Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області з заявою про призначення пенсії відповідно до ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Названа заява в порядку екстериторіальності була розглянута Головним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві, яким прийнято рішення від 09.02.2023 № 60 про відмову в призначенні ОСОБА_1 пенсії в зв`язку з недостатністю необхідного страхового стажу.

Згідно з названим рішенням загальний страховий стаж ОСОБА_1 становить 24 роки 1 місяць 17 днів. Пенсійним органом не зараховано до страхового стажу ОСОБА_1 періоди: роботи з 20.01.1984 по 12.02.1985 у зв`язку з відсутністю в трудовій книжці дати наказу на зарахування на роботу; навчання з 01.09.1983 по 24.12.1983 та з 01.09.1985 по 07.06.1990 у зв`язку з тим, що з 23 грудня 2022 року набрав чинності Закон України «Про зупинення дій та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу та правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справа справах від 22 січня 1993», відповідно до якого зупинене у відносинах, зокрема, з Російською Федерацією, дію Конвенції про правову допомогу та правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справа справах, вчиненої від імені України в м. Мінську 22 січня 1993 року і ратифікованої Законом України від 10 листопада 1994 року № 240/94-ВР, та Протоколу до конвенції про правову допомогу та правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справа від 22 січня 1993 року, вчиненого від імені України у м. Москва 28 березня 1997 року та ратифікованої Законом України від 03 березня 1998 року № 140/98-ВР. У рішенні зазначено, що документи, необхідні для призначення пенсії, враховуються при призначенні пенсії в разі проставлення апостилю компетентним органом держави, в якій документ був складений, передбаченого ст. 4 Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів від 05 жовтня 1961 року.

Вважаючи протиправними таке рішення УПФУ, ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, висновкам суду першої інстанції та доводам сторін, суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу:

з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року - не менше 25 років;

з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - не менше 26 років;

з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - не менше 27 років;

з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - не менше 28 років;

з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років;

з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років;

з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року;

з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 років;

з 1 січня 2026 року по 31 грудня 2026 року - не менше 33 років;

з 1 січня 2027 року по 31 грудня 2027 року - не менше 34 років;

починаючи з 1 січня 2028 року - не менше 35 років.

Досягнення позивачем віку для призначення пенсії не є спірним в даній справі.

Спірним залишається питання щодо зарахування до загального страхового стажу певного періоду роботи та навчання позивача.

В цій частині суд апеляційної інстанції зазначає, що статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Пунктом 3 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 637 від 12.08.1993, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, встановлено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Копією трудової книжки ОСОБА_1 підтверджено, що позивач, зокрема: з 01.09.1980 по 24.12.1983 навчався в Астраханському морському училищі; з 20.02.1984 прийнятий матросом т/х «Смерч» в Астраханському управлінні морського флоту; з 11.04.1984 переведений матросом 2 класу т/х «Стерегущий» загону ВОХФ; з 13.12.1984 переведений матросом т/х «Бурун»; з 12.02.1985 звільнений за власним бажанням; з 01.09.1987 зарахований на 3 курс денного відділення до Московського гірничого інституту; 31.07.1990 закінчив Московський гірничий інститут.

Пенсійний орган вірно встановив, що запис про прийняття ОСОБА_1 матросом т/х «Смерч» в Астраханському управлінні морського флоту 20.02.1984 містить лише номер відповідного наказу, без зазначення його дати.

Натомість, такий недолік не є підставою для не зарахування цього періоду роботи до страхового стажу позивача, адже сам запис дає можливість встановити, що на відповідну посаду ОСОБА_1 прийнятий 20 лютого 1984 року.

Додатково суд зазначає, що неналежне оформлення трудової книжки роботодавцем не може бути підставою для позбавлення працівника здобутого права на пенсію.

Щодо не зарахування періодів навчання позивача з 01.09.1983 по 24.12.1983 та з 01.09.1985 по 07.06.1990, суд апеляційної інстанції встановив, що відповідна інформація підтверджується записами трудової книжки ОСОБА_1 , а також дипломами про здобуття освіти та архівною довідкою Національного технічного університету «Дніпровська політехніка» від 02.03.2023 №20/55, копії яких містяться в матеріалах справи.

При цьому не є вірним висновок апелянта, що внаслідок набрання чинності 23 грудня 2022 року Закону України «Про зупинення дій та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу та правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справа справах від 22 січня 1993», відповідно до якого зупинені відносини з російською федерацією, що вимагає подання документів про навчання апостильованих державою, на території якої їх видано, адже відповідно до статті 13 Конвенції документи, що на території однієї з Договірних Сторін виготовлені або засвідчені установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції та за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на територіях інших Договірних Сторін без будь-якого спеціального посвідчення.

Документи, що на території однієї з Договірних Сторін розглядаються як офіційні документи, користуються на територіях інших Договірних Сторін і доказовою силою офіційних документів.

Як підтверджується матеріалами справи, Дипломи про здобуття ОСОБА_1 освіти на території російської федерації видані уповноваженими органами договірної держави в 1983 та в 1990 роках, в період дії Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, а тому вихід України в 2022 році з Конвенції не змінює правовий статус документів, виданих під час її дії.

Більш того, як вірно зазначив суд першої інстанції, записи трудової книжки про навчання ОСОБА_1 у вказані періоди є достатньою підставою для їх зарахування до загального страхового стажу позивача.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції в цій частині.

В частині висновків необхідності зарахування певних періодів роботи ОСОБА_1 до пільгового стажу за Списком № 1, рішення суду не оскаржується, апеляційна скарга не містить жодного доводу, який би свідчив про непогодження відповідача з відповідними висновками суду першої інстанції, відтак правильність таких висновків судом апеляційної інстанції не перевіряється.

Щодо доводів апелянта, що він не є належним суб`єктом, який має прийняти рішення про призначення пенсії ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції зазначає, що Порядком подання і оформлення документів для визначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» не визначено, що після скасування судом рішення про відмову в призначенні пенсії мають повторно застосовувати приписи пункту 4.2 цього ж нормативно-правового акту.

Апеляційна скарга не містить правового обґрунтування зворотного.

При цьому суд апеляційної інстанції зазначає, що судом визнано порушення прав ОСОБА_1 на призначення пенсії внаслідок прийняття рішення саме ГУ ПФУ в м. Києві, а тому саме цей орган має забезпечити поновлення порушеного права позивача.

З огляду на викладене, колегія суддів доходить висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене з правильним застосуванням норм матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 243, 316, 322 Кодексу адміністративного судочинства України суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27 квітня 2023 року в адміністративній справі № 160/5737/23 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з 09 січня 2024 року та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повної постанови у випадках, передбачених статтею 328 КАС України.

Повна постанова складена 09 січня 2024 року.

Головуючий - суддя О.В. Головко

суддя Т.І. Ясенова

суддя А.В. Суховаров