Справа № 420/20713/23
Суддя: Аракелян М.М.
Дата ухвалення: 2024-01-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 січня 2024 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Аракелян М.М.

розглянувши у письмовому провадженні справу за адміністративною позовною заявою ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ; адреса: АДРЕСА_2 ), Військової частини НОМЕР_4 (код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ; адреса: АДРЕСА_2 ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

10 серпня 2023 року до Одеського окружного адміністративного суду надійшла адміністративна позовна заява ОСОБА_1 (надіслана поштою 08.08.2023 року) до Військової частини НОМЕР_2 та Військової частини НОМЕР_4 , в якій позивач просить суд: витребувати від військової частини НОМЕР_2 та військової частини НОМЕР_4 наступні докази:

у письмовому вигляді інформацію щодо ОСОБА_1 по формі визначеній в Додатку 14 до Правил організації фінансового забезпечення військових частин, установ, організацій Збройних Сил України та Державної спеціальної служби транспорту затверджених наказом Міністерства оборони України 22 травня 2017 року № 280 (картка особового рахунку військовослужбовця) за період з 01 січня 2020 року по 23 травня 2023 року включно;

копію витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_2 щодо невиплати ОСОБА_1 додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністру України від 28.02.2022 р. №168, за серпень 2022 року;

копію витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_2 щодо притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності у серпні 2022 року;

копію витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_2 про зарахування ОСОБА_1 до списків особового складу військової частини НОМЕР_2 , копію витягу із наказу (наказів) командира військової частини НОМЕР_2 про призначення на посаду (посади) протягом часу проходження ОСОБА_1 військової служби у військовій частині НОМЕР_2 ;

визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_2 , військової частини НОМЕР_4 щодо обчислення та виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення з 29.01.2020 року по 23.05.2023 року, грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку за 2022, 2023 роки, грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій за 2020-2023 роки, грошової допомоги для оздоровлення за 2020-2023 роки, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2020-2023 роки, без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України про Державний бюджет на перше січня відповідного року;

зобов`язати військову частину НОМЕР_2 , військову частину НОМЕР_4 здійснити перерахунок грошового забезпечення ОСОБА_1 з 29.01.2020 року по 31.12.2020 року, грошової допомоги для оздоровлення за 2020 рік, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2020 рік, з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2020 рік станом на 01.01.2020 року, на відповідний тарифний коефіцієнт та провести їх виплату з урахуванням раніше виплачених сум;

зобов`язати військову частину НОМЕР_2 , військову частину НОМЕР_4 здійснити перерахунок грошового забезпечення ОСОБА_1 з 01.01.2021 року по 31.12.2021 року, грошової допомоги для оздоровлення за 2021 рік, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2021 рік, з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням. визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2021 рік станом на 01.01.2021 року, на відповідний тарифний коефіцієнт та провести їх виплату з урахуванням раніше виплачених сум.

зобов`язати військову частину НОМЕР_2 , військову частину НОМЕР_4 здійснити перерахунок грошового забезпечення ОСОБА_1 з 01.01.2022 року по 31.12.2022 року, грошової допомоги для оздоровлення за 2022 рік, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2022 рік. з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2022 рік станом на 01.01.2022 року, на відповідний тарифний коефіцієнт та провести їх виплату з урахуванням раніше виплачених сум.

зобов`язати військову частину НОМЕР_2 військову частину НОМЕР_4 здійснити перерахунок грошового забезпечення ОСОБА_1 з 01.01.2023 року по 23.05.2023 року, грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2022, 2023 роки, грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2020-2023 роки, грошової допомоги для оздоровлення за 2023 рік, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2023 рік. з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2023 рік станом на 01.01.2023 року, на відповідний тарифний коефіцієнт та провести їх виплату з урахуванням раніше виплачених сум.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справа розподілена на суддю Аракелян М.М.

Ухвалою суду від 15.08.2023 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін згідно ст. 262 КАС України; витребувано від Військової частини НОМЕР_2 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) та у Військової частини НОМЕР_4 (код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ): у письмовому вигляді інформацію щодо ОСОБА_1 по формі визначеній в Додатку 14 до Правил організації фінансового забезпечення військових частин, установ, організацій Збройних Сил України та Державної спеціальної служби транспорту затверджених наказом Міністерства оборони України 22 травня 2017 року № 280 (картка особового рахунку військовослужбовця) за період з 01 січня 2020 року по 23 травня 2023 року включно; копію витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_2 щодо невиплати ОСОБА_1 додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністру України від 28.02.2022 р. №168, за серпень 2022 року; копію витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_2 щодо притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності у серпні 2022 року; копію витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_2 про зарахування ОСОБА_1 до списків особового складу військової частини НОМЕР_2 , копію витягу із наказу (наказів) командира військової частини НОМЕР_2 про призначення на посаду (посади) протягом часу проходження ОСОБА_1 військової служби у військовій частині НОМЕР_2 .

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач з 22 липня 2020 року по 20 травня 2023 року проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_2 та 23 травня 2023 року його було звільнено з військової служби. У період проходження військової служби позивача нарахування йому грошового забезпечення здійснювалося у заниженому розмірі. Так, у період з 22.07.2020 року по 23.05.2023 року позивачу виплачувався посадовий оклад, оклад за військовим званням, інші щомісячні додаткові види грошового забезпечення та одноразові виплати, які обраховуються виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого станом на 01.01.2018 року замість прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня станом на 01.01.2020, 01.01.2021, 01.01.2022, 01.01.2023. Вказане, на думку позивача, порушувало його соціальні права як військовослужбовця та свідчить про неналежне нарахування та виплату грошового забезпечення, що і стало підставою звернення до суду із даним позовом.

При цьому, позивач обґрунтовуючи свій позов наголошує, що через невірне нарахування відповідачем грошового забезпечення, йому у заниженому розмірі було нараховано та виплачено за спірний період матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2020-2023 роки, грошову допомогу на оздоровлення за 2020-2023 роки, грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2020-2023 роки, грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2022, 2023 роки. Відтак, вказані виплати мають бути перераховані позивачу, а недоплачені суми виплачені за рішенням суду.

Окрему увагу позивач звертав на тому, що ним дотримано строк звернення до суду із даним позовом, а відтак провадження у справі має бути відкрите, а спір вирішений по суті заявленого позову.

У той же час, ОСОБА_1 акцентував увагу на тому, що Військова частина НОМЕР_2 перебуває на фінансовому забезпеченні Військової частини НОМЕР_4 , а відтак саме остання має здійснити виплату належних коштів позивача на підставі рішення суду у даній справі.

За викладених аргументів та фактичних обставин, позивач просив суд адміністративний позов задовольнити у повному обсязі та відновити його порушені права.

Військова частина НОМЕР_4 позов не визнала та подала до суду відзив на позовну заяву, в якому з посиланням на рішення Конституційного Суду України від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011 зазначено, що передбачені законами соціальні права не є абсолютними, а відтак можуть бути обмежені зокрема в умовах воєнного стану в Державі.

Представник відповідача звертав увагу суду, що з огляду на наявність в Державі особливого періоду у позивача було відсутнє право на використання додаткової відпустки як учасника бойових дій, тому підстав для виплати відповідної компенсації відсутні. До того ж, за твердженням відповідача, вказаний вид відпустки не належить до щорічних основних відпусток, у зв`язку із чим при звільненні жодної грошової компенсації законодавством для військовослужбовця не передбачено.

Відповідач наголошував, що дефініція «щомісячна додаткова грошова винагорода» відсутня в законодавстві зокрема через втрату чинності Постанови Кабінету Міністрів України № 889 від 22.09.2022 року.

У той же час, як вказував відповідач, відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_6 № 225 від 19.05.2023 року позивача виключено зі списків особового складу та всіх видів грошового забезпечення та ОСОБА_1 вищезгаданий наказ не оскаржувався, що може свідчити про законність дій відповідача в частині здійснення з позивачем повного та належного розрахунку при звільненні.

Окрему увагу суду сторона відповідача звертала на тому, що позивачем пропущено місячний строк звернення до суду, встановленого ч. 2, 5 ст. 122 КАС України, оскільки фактично спір стосується проходження позивачем військової служби.

Військова частина НОМЕР_2 відзив на позовну заяву та витребувані судом докази у встановлений строк не надала, хоча про відкриття провадження у справі повідомлена належним чином.

Відповідно до ч.6 ст.162 КАС України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Інших процесуальних заяв по суті спору, які визначені статтею 159 КАС України від сторін до суду не надходило.

Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, які мають значення для вирішення спору, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, суд дійшов наступного.

Судом встановлено та не заперечується відповідачами, що ОСОБА_1 до 23 травня 2023 року проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_2 .

Наказом Командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (по особовому складу) № 225 від 19.05.2023 року старшого лейтенанта ОСОБА_1 начальника відділення автоматизованих систем управління звільнено із займаної посади на підставі пункту г пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Наказом командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) № 146 від 23 травня 2023 року ОСОБА_1 виключено з особового складу та всіх видів забезпечення. Вислуга років у Збройних Силах станом на 23.05.2023 року становить: календарна 06 років 06 місяців 18 днів, пільгова 00 років 05 місяців 18 днів, загальна 07 років 05 місяців 24 дні.

Щорічна основна відпустка за 2022 рік невикористана у кількості 16 діб, виплатити грошову компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 16 тисяч 612 гривень 40 копійок.

Щорічна основна відпустка за 2023 рік невикористана у кількості 10 діб, виплатити грошову компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 10 тисяч 382 гривень 75 копійок.

Виплатити грошову допомогу на оздоровлення, згідно наказу Міністра оборони України від 07 червня 2018 року № 260 за 2023 рік, у розмірі 31 тисяча 148 гривень 25 копійок.

Виплатити щомісячну премію за особистий внесок у загальні результати служби в розмірі 390% від посадового окладу місячного грошового забезпечення за період з 01 по 23 травня 2023 року.

Виплатити надбавку за особливості проходження військової служби в розмірі 65% від посадового окладу з 21 тарифним розрядом з урахуванням посадового окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років за період з 01 по 23 травня 2023 року.

Відповідно до «Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил України, Національної гвардії, Служби безпеки України, служби зовнішньої розвідки Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за не отримане речове майно», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 року № 178, виплатити грошову компенсацію за не отримане речове майно, що належить до видачі № 7 від 23.05.2023, в сумі 25 тисяч 710 гривень 64 копійок.

Відпустка як учасника бойових дій, передбачену пунктом 12 частиною 1 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», за період з 2020 по 2023 рік не надавалась, за 2020, 2021, 2022, 2023 роки за 56 днів виплатити грошову компенсацію у розмірі 58 тисяч 143 гривні 40 копійок.

Постійним або службовим житлом не забезпечувався.

13 липня 2023 року адвокатом Жосан Тетяною Юріївною до командира Військової частини НОМЕР_2 в інтересах ОСОБА_1 направлено адвокатський запит № 1307 у якому представник просила надати наступну інформацію:

по формі визначеній в Додатку 14 до Правил організації фінансового забезпечення військових частин, установ, організацій Збройних Сил України та Державної спеціальної служби транспорту затверджених наказом Міністерства оборони України 22 травня 2017 року № 280 (картка особового рахунку військовослужбовця) за період з 01 січня 2020 року по 23 травня 2023 року включно;

копію витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_2 щодо невиплати ОСОБА_1 додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністру України від 28.02.2022 р. №168, за серпень 2022 року;

копію витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_2 щодо притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності у серпні 2022 року;

копію витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_2 про зарахування ОСОБА_1 до списків особового складу військової частини НОМЕР_2 , копію витягу із наказу (наказів) командира військової частини НОМЕР_2 про призначення на посаду (посади) протягом часу проходження ОСОБА_1 військової служби у військовій частині НОМЕР_2 .

Також, 13 липня 2023 року адвокатом Жосан Тетяною Юріївною до командира Військової частини НОМЕР_4 в інтересах ОСОБА_1 направлено адвокатський запит № 1306 у якому представник просила надати наступну інформацію:

по формі визначеній в Додатку 14 до Правил організації фінансового забезпечення військових частин, установ, організацій Збройних Сил України та Державної спеціальної служби транспорту затверджених наказом Міністерства оборони України 22 травня 2017 року № 280 (картка особового рахунку військовослужбовця) за період з 01 січня 2020 року по 23 травня 2023 року включно;

копію витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_2 щодо невиплати ОСОБА_1 додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністру України від 28.02.2022 р. №168, за липень 2022 року;

копію витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_2 щодо притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності у липень 2022 року;

копію витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_2 про зарахування ОСОБА_1 до списків особового складу військової частини НОМЕР_2 , копію витягу із наказу (наказів) командира військової частини НОМЕР_2 про призначення на посаду (посади) протягом часу проходження ОСОБА_1 військової служби у військовій частині НОМЕР_2 .

Вважаючи протиправними дії відповідачів щодо нарахування та виплати грошового забезпечення, допомог та компенсацій за період проходження військової служби у заниженому розмірі, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За змістом статті 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право, зокрема на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Конституційний Суд України у пункті 3 мотивувальної частини Рішення від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002, посилаючись на своє ж Рішення від 6 липня 1999 року № 8-рп/99, зауважив, що «служба в міліції, державній пожежній охороні передбачає ряд специфічних вимог, які дістали своє відображення у законодавстві. Норми, що регулюють суспільні відносини у цих сферах, враховують екстремальні умови праці, пов`язані з постійним ризиком для життя і здоров`я, жорсткі вимоги до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватись наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових та економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення. Частина п`ята статті 17 Конституції України покладає на державу обов`язки щодо соціального захисту не тільки таких громадян, а й членів їхніх сімей.

Конституційний Суд України вважає, що ці положення поширюються і на службу в Збройних Силах України, Військово-Морських Силах України, в органах Служби безпеки України, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо».

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі Закон № 2011-ХІІ) соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Згідно абзацу першого пункту 1 статті 9 Закону України № 2011-ХІІ, держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 9 цього ж Закону до складу грошового забезпечення входять посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Таким чином, держава гарантує військовослужбовцю належне матеріальне грошове забезпечення при проходженні ним військової служби, враховуючи при цьому як звання та посаду, так і характер й інтенсивність службових обов`язків.

Щодо позовних вимог про визнання протиправними дій військової частини НОМЕР_2 , військової частини НОМЕР_4 щодо обчислення та виплати позивачу грошового забезпечення з 29.01.2020 року по 23.05.2023 року без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України про Державний бюджет на перше січня відповідного року, суд зазначає наступне.

Частиною 4 статті 9 Закону № 2011-XII вказано, що грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

30 серпня 2017 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб", яка передбачала з 01.03.2018 збільшення розмірів посадових окладів та окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців.

Пунктом 2 постанови № 704, установлено, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Додатком 1 до постанови № 704, встановлено тарифну сітку розрядів і коефіцієнтів посадових окладів військовослужбовців з числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу, офіцерського складу (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу.

Пунктом 4 постанови №704 (в первинній редакції) передбачалось, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14.

21 лютого 2018 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 103, у пункті 6 якої передбачено внесення змін до постанови №704, внаслідок яких пункт 4 постанови №704 викладено у новій редакції, а саме: "4. Установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2018, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14".

Отже, станом на 01.01.2018 та 01.01.2019 пункт 4 постанови № 704, визначав, що при обчисленні розмірів посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу використовується такий показник, як "розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року".

Проте, постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 у справі №826/6453/18 визнано протиправним та скасовано п. 6 постанови Кабінету Міністрів України №103, яким були внесені зміни до п. 4 постанови Кабінету Міністрів України №704.

Вказаною постановою суду скасовані зміни, у тому числі до п. 4 постанови Кабінету Міністрів України №704, та відновлено його попередню редакцію (станом на 30.07.2018), згідно якої розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14.

Відповідно до частини другої статті 265 Кодексу адміністративного судочинства України нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду.

Таким чином, саме з 29.01.2020 - дня набрання законної сили рішенням Шостого апеляційного адміністративного суду у справі №826/6453/18 - діє редакція пункту 4 постанови №704, яка діяла до зазначених змін.

Відтак, з 29 січня 2020 року розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14.

При вирішенні питання щодо можливості застосування мінімальної заробітної плати, в даному випадку не менше її 50 відсотків, як розрахункової величини при обрахунку посадового окладу, суд враховує, що пунктом 3 розділу II «;Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», який набрав чинності 01 січня 2017 року, встановлено, що після набрання чинності цим Законом мінімальна заробітна плата не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат.

Норми пункту 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1774-VIII були чинними як на дату прийняття Постанови №704, так і станом після 29.01.2020 неконституційними не визнавалися.

Враховуючи юридичну силу законів та підзаконних нормативно-правих актів, яким є постанова №704, місце таких в системі нормативно-правових актів, оскільки всі підзаконні нормативно-правові акти приймаються на основі законів та за своїм змістом не повинні суперечити їм, перевагу слід надати положенням Закону, як акту вищої юридичної сили з урахуванням принципу верховенства права, закріпленого у статті 8 Конституції України.

З урахуванням висновків Великої Палати Верховного Суду, які викладені у постанові від 11.12.2019 року у справі №240/4946/18, щодо застосування норм права, а саме пункту 3 розд. ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 06.12.2016 року №1774-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», за якою після набрання чинності цим Законом положення нормативно-правових актів щодо обчислення виплат у процентному співвідношенні до мінімальної заробітної плати застосуванню не підлягають, суд доходить висновку, що п.4 постанови № 704 з 29.01.2020 року має застосовуватись у наступній редакції:

«Розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14.».

З карток особового рахунку ОСОБА_1 за 2020-2023 роки вбачається, що розмір окладу за військове звання позивача з 2020 по березень 2022 року складає 1200 грн., у квітні 2022 року становить 1277,50 грн., з травня 2022 року по жовтень 2022 року складає 1270 грн., листопад 2022 року 1075,80 грн., з грудня 2022 року по квітень 2023 року становить 1200 грн., у травні 2023 року складає 2090,32 грн.

Розмір посадового окладу позивача у спірний період становив: січень 2020 року 2774,19 грн., з лютого по липень 2020 3440 грн., серпень 2020 року 3830,32 грн., з вересня 2020 року по квітень 2023 року 4650 грн., у травні 2023 року 8100 грн.

Як слідує з наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) № 146 від 23 травня 2023 року, яким ОСОБА_1 виключено з особового складу та всіх видів забезпечення, то тарифний розряд позивача вказано 21, матеріали справи не містять доказів, що у спірний період такий розряд змінювався.

З урахуванням наявного правового регулювання щодо механізму визначення розміру посадового окладу, окладу за військове звання, визначеного постановою КМУ № 704, а також беручи до уваги 21 тарифний розряд позивача та відображені у картках особового рахунку, нараховані та виплачені позивачу суми, суд доходить висновку, що доводи позивача про здійснення відповідачами невірного розрахунку та виплати його грошового забезпечення є частково ґрунтовними та знайшли підтвердження в матеріалах справи.

При цьому суд звертає увагу на наступні арифметичні розрахунки, які у свою чергу доводять протиправність дій відповідачів.

Так, при розрахунку розміру посадового окладу з урахуванням 21 тарифного розряду, показник відповідного тарифного коефіцієнта позивача становить 2,64 (додаток № 1 до Постанови КМУ № 704).

З карток особового рахунку судом встановлено, що загалом розмір посадового окладу позивача фактично не був змінний та зазвичай становив 4650 грн., за виключенням січня 2020 (2774,19 грн.), з лютого по липень 2020 року (3440 грн.), серпня 2020 року (3830,32 грн.), травня 2023 року (8100 грн.)

За наведених даних розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовувався відповідачем при розрахунку грошового забезпечення позивача був визначений нарівні 2018 року, що підтверджується здійсненим розрахунком суду: 1762грн.*2,64=4651,68 грн.

При цьому, в частині обрахунку розміру посадового окладу позивача за травень 2023 року суд не вбачає порушень зі сторони відповідачів, оскільки такий розмір визначений відповідачем вірно з урахуванням показника прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2023 року.

Що ж стосується розрахунку розміру окладу за військове звання, то суд звертає увагу на наступне.

Так, при розрахунку розміру окладу за військове звання позивача (старший лейтенант), показник відповідного тарифного коефіцієнта становить 0,68 (додаток № 14 до Постанови КМУ № 704).

З карток особового рахунку ОСОБА_1 за 2020-2023 роки вбачається, що розмір окладу за військове звання позивача з 2020 по березень 2022 року складав 1200 грн., у квітні 2022 року становив 1277,50 грн., з травня 2022 року по жовтень 2022 року складав 1270 грн., листопад 2022 року 1075,80 грн., з грудня 2022 року по квітень 2023 року становив 1200 грн., у травні 2023 року складав 2090,32 грн.

За наведених даних розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовувався відповідачем при розрахунку грошового забезпечення в частині окладу за військове звання позивача був визначений нарівні 2018 року, що підтверджується здійсненим розрахунком суду: 1762 грн.*0,68=1198,16 грн.

При цьому, в частині обрахунку розміру окладу за військове звання позивача за травень 2023 року суд не вбачає порушень зі сторони відповідачів, оскільки такий розмір визначений відповідачем вірно з урахуванням показника прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2023 року.

Статтею 7 Закону України від 14 листопада 2019 року № 294-IX «Про Державний бюджет України на 2020 рік» з 1 січня 2020 року встановлено прожитковий мінімум для працездатних осіб у розмірі 2102 гривні.

Статтею 7 Закону України від 15 грудня 2020 року № 1082-IX «Про Державний бюджет України на 2021 рік» з 1 січня 2021 року встановлено прожитковий мінімум для працездатних осіб у розмірі 2270 гривень та прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення посадових окладів працівникам інших державних органів, оплата праці яких регулюється спеціальними законами, у розмірі 2102,00 гривні.

Статтею 7 Закону України від 02 грудня 2021 року № 1928-ІХ «Про Державний бюджет України на 2022 рік» з 1 січня 2022 року встановлено прожитковий мінімум для працездатних осіб у розмірі 2481 гривень та прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення посадових окладів працівникам інших державних органів, оплата праці яких регулюється спеціальними законами, а також працівників податкових і митних органів, у розмірі 2102,00 гривні.

Статтею 7 Закону України від 03 листопада 2023 року № 2710-ІХ «Про Державний бюджет України на 2023 рік» з 1 січня 2023 року встановлено прожитковий мінімум для працездатних осіб у розмірі 2684 гривень та прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення посадових окладів працівникам інших державних органів, оплата праці яких регулюється спеціальними законами, а також працівників податкових і митних органів, у розмірі 2102,00 гривні.

Тобто, матеріалами справи підтверджено та не спростовано відповідачами, що позивачу посадовий оклад та оклад за військовим званням у спірний період (за виключенням травня 2023 року) обчислювався в порядку, визначеному п.4 постанови № 704 в редакції, яка втратила чинність, а саме виходячи із прожиткового мінімуму 2018 року, чим вчинено протиправні дії, а тому, позовні вимоги в даній частині є частково обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню.

З вищевикладеного слідує, що у спірний період у позивача виникло право на обчислення розміру грошового забезпечення шляхом застосування пункту 4 постанови №704 в первинній редакції, а саме множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14.

Разом з тим, як свідчать матеріали справи, а саме особисті картки грошового забезпечення позивача, грошове забезпечення позивача (за виключенням травня 2023 року) обраховувалось з січня 2020 року з урахуванням прожиткового мінімуму станом на 01 січня 2018 року, а не календарного року, який є значно меншим і що суперечить приписам постанови № 704.

На підставі вищевикладеного суд робить висновок, що позовні вимоги позивача в частині визнання протиправними дій відповідачів щодо нарахування та виплати грошового забезпечення у період з 29.01.2020 року по 23.05.2023 року без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України про Державний бюджет на перше січня відповідного року знайшли своє часткове підтвердження, а тому підлягають задоволенню частково.

Щодо позовних вимог зобов`язального характеру про необхідність перерахунку та виплати всіх інших належних за спірний період компенсацій та виплат, то такі вимоги є похідними та підлягають задоволенню, виходячи із розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» станом на 01.01.2020 року та Законом України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» станом на 01.01.2021 року, Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» станом на 01.01.2022 року, Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» станом на 01.01.2023 року.

При цьому, суд враховує, що відповідно до статті 2 КАС України метою адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Ця мета перекликається зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Відповідно до неї кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги статті 13, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством (пункт 64 рішення Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» від 15.10.2009 (заява № 40450/04).

Засіб юридичного захисту має бути «ефективним» в теорії права та на практиці, зокрема, в тому сенсі, що можливість його використання не може бути невиправдано ускладнена діями або бездіяльністю органів влади держави-відповідача (пункт 95 рішення ЄСПЛ у справі «Аксой проти Туреччини» від 18.12.1996 (заява № 21987/93).

При оцінці ефективності необхідно враховувати не тільки формальні засоби правового захисту, а й загальний правовий і політичний контекст, в якому вони діють, й особисті обставини заявника (пункт 101 рішення ЄСПЛ у справі «Джорджевич проти Хорватії» від 24.07.2012 (заява № 41526/10); пункти 36-40 рішення ЄСПЛ у справі «Ван Остервійк проти Бельгії» від 06.11.1980 (заява № 7654/76). Отже, ефективність засобу захисту оцінюється не абстрактно, а з урахуванням обставин конкретної справи та ситуації, в якій опинився позивач після порушення.

Як зазначається у рішенні Конституційного Суду України від 29.08.2012 № 16-рп/2012, Конституція України гарантує здійснення судочинства судами на засадах, визначених у частині третій статті 129 Конституції, які забезпечують неупередженість здійснення правосуддя судом, законність та об`єктивність винесеного рішення тощо. Ці засади, є конституційними гарантіями права кожного на судовий захист, зокрема, шляхом забезпечення перевірки судових рішень в апеляційному та касаційному порядках, крім випадків, встановлених законом (рішення Конституційного Суду України від 02.11.2011 № 13-рп/2011).

Крім того, Конституційний Суд України у рішенні від 30.01.2003 № 3-рп/2003 підкреслив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до частини першої статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. При цьому за своєю суттю правосуддя визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 № 3-рп/2003).

Отже, рішення суду, у випадку задоволення позову, має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Отже, за наявного правового регулювання та встановлених обставин суд робить висновок, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню у спосіб:

- визнання протиправними дій Військової частини НОМЕР_2 , Військової частини НОМЕР_4 щодо обчислення та виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення з 29.01.2020 року по 30.04.2023 року, грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку за 2022, 2023 роки, грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій за 2020-2023 роки, грошової допомоги для оздоровлення за 2020-2023 роки, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2020-2023 роки без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» станом на 01.01.2020 року, Законом України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» станом на 01.01.2021 року, Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» станом на 01.01.2022 року, Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» станом на 01.01.2023 року;

- зобов`язання Військової частини НОМЕР_2 здійснити перерахунок грошового забезпечення ОСОБА_1 з 29.01.2020 року по 30.04.2023 року, а також грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку за 2022, 2023 роки, грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій за 2020-2023 роки, грошової допомоги для оздоровлення за 2020-2023 роки, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2020-2023 роки з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» станом на 01.01.2020 року, Законом України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» станом на 01.01.2021 року, Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» станом на 01.01.2022 року, Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» станом на 01.01.2023 року на відповідний тарифний коефіцієнт;

- зобов`язання Військової частини НОМЕР_4 здійснити виплату грошового забезпечення ОСОБА_1 з 29.01.2020 року по 30.04.2023 року, а також грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку за 2022, 2023 роки, грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій за 2020-2023 роки, грошової допомоги для оздоровлення за 2020-2023 роки, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2020-2023 роки з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» станом на 01.01.2020 року, Законом України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» станом на 01.01.2021 року, Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» станом на 01.01.2022 року, Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» станом на 01.01.2023 року на відповідний тарифний коефіцієнт, з урахуванням раніше проведених виплат.

Що ж стосується доводів представника військової частини НОМЕР_4 про те, що соціальні права позивача в умовах воєнного стану можуть бути обмежені, то суд вказане оцінює критично та зазначає, що реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних, чинних на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.

Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 16 червня 2020 року по справі № 206/4411/16-а.

Також суд відхиляє за необґрунтованістю доводи військової частини НОМЕР_4 стосовно того, що з огляду на неоскарження позивачем наказу про виключення його зі списків особового складу та всіх видів грошового забезпечення, то це свідчить про здійснення повного та належного розрахунку при звільненні. Адже наявні в матеріалах справи докази підтверджують протиправність дій відповідачів щодо належного обрахунку та виплати грошового забезпечення позивача за спірний період, а сам факт не оскарження наказу про виключення зі списків особового складу не є безумовним доказом правомірності дій суб`єктів владних повноважень. При цьому законність наказу про виключення зі списків особового складу та всіх видів забезпечення не є предметом спору у даній адміністративній справі, а відтак наказ не може оцінюватися судом на відповідність критеріям, визначених статтею 2 КАС України.

Відносно доводів відповідача про те, що дефініція щомісячна додаткова грошова винагорода відсутня в законодавстві зокрема через втрату чинності Постанови Кабінету Міністрів України № 889 від 22.09.2022 року, суд звертає увагу, що вказане не є спірним у контексті розгляду цієї справи, тому правового значення при вирішенні спору не має.

Також суд не приймає до уваги доводи представника Військової частини НОМЕР_4 стосовно того, що у позивача було відсутнє право на використання додаткової відпустки як учасника бойових дій, тому підстав для виплати відповідної компенсації не має, оскільки як слідує з наказу командира військової частини НОМЕР_2 № 146 від 23.05.2023 року, позивачу грошова компенсація за відпустку як учаснику бойових дій була нарахована та виплачена.

Відносно аргументів відповідача про пропуск ОСОБА_1 місячного строку звернення до суду, оскільки спір стосується проходження військової служби, суд зазначає наступне.

Частина перша статті 118 КАС України визначає, що процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.

Процесуальні строки визначаються днями, місяцями і роками, а також можуть визначатися вказівкою на подію, яка повинна неминуче настати.

Відповідно до частин першої та другої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з частиною третьою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (ч. 5 ст. 122 КАС України).

Так, виходячи із заявлених позовних вимог, суд констатує, що фактично спірним питанням у даній справі є стягнення на користь позивача належної заробітної плати, оскільки саме неправильне нарахування грошового забезпечення та належних компенсацій при звільнені позивача з військової служби стали підставою звернення до суду.

Водночас Кодекс адміністративного судочинства України не містить положень, які регулювали б строк звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду з позовом про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці (грошового забезпечення службовця).

Враховуючи предмет спору, суд вважає, що спеціальною нормою, яка встановлює строк звернення до суду з цим позовом є ч. 2 ст. 233 КЗпП України.

Згідно з частиною другою статті 233 КЗпП України, у редакції, яка діяла до 19.07.2022 року, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Таким чином, до 19.07.2022 звернення до суду з позовом про стягнення належної заробітної плати не було обмежено строками.

19.07.2022 року набрав чинності Закон України від 01.07.2022 року №2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» (далі - Закон №2352-ІХ), згідно з яким частина перша і друга статті 233 КЗпП України діють у новій редакції.

Відповідно до статті 233 КЗпП України (в редакції Закону №2352-ІХ) працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Тобто, з 19.07.2022 року відсутня законодавча норма щодо звернення до суду з позовом про стягнення заробітної плати без обмеження будь-яким строком, відтак застосуванню підлягає тримісячний строк.

Водночас, відповідно до пункту 1 Розділу «Прикінцеві положення Кодексу законів про працю України», під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 року №1236 "Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" на території України запроваджено карантин з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Постановою Кабінету Міністрів України від 23 грудня 2022 року № 1423 «Про внесення змін до розпорядження Кабінету Міністрів України від 25 березня 2020 р. № 338 і постанови Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 р. № 1236» дію карантину через COVID-19 продовжено до 30 квітня 2023 року.

Постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2023 року №383 дію карантину продовжено на всій території України до 30.06.2023 року.

Між тим, лише постановою Кабміну від 27 червня 2023 року № 651 "Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2", дія карантину скасована.

З врахуванням зазначених норм строки звернення до суду у даній категорії справи почали обраховуватись з 01.07.2023 року.

Позивач звернувся до суду з даним позовом 08.08.2023 року, тобто з дотриманням тримісячного строку звернення до суду. З огляду на це доводи відповідача про пропуск позивачем процесуального строку звернення до суду не знайшли свого підтвердження, а висловлені з цього приводу аргументи є помилковими, тому підлягають відхиленню.

Таким чином, оцінивши надані докази та позиції сторін, суд приходить висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог. При цьому, суд наголошує, що відповідачами відповідно до вимог статті 77 КАС України не доведено у процесуальний спосіб правомірності дій щодо нарахування та виплати позивачу в спірний період належних коштів, а викладені доводи військової частини НОМЕР_4 суд відхиляє з вищенаведених мотивів.

Частиною 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Частиною 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно ч. 1 ст. 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Позивач звільнений від сплати судового збору, інші витрати для розподілу відсутні.

Керуючись ст. ст. 139, 241-246, 250, 255, 260, 262, 295, 297 КАС України, суд,-

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ; адреса: АДРЕСА_2 ), Військової частини НОМЕР_4 (код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ; адреса: АДРЕСА_2 ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_2 , Військової частини НОМЕР_4 щодо обчислення та виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення з 29.01.2020 року по 30.04.2023 року, грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку за 2022, 2023 роки, грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій за 2020-2023 роки, грошової допомоги для оздоровлення за 2020-2023 роки, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2020-2023 роки без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» станом на 01.01.2020 року, Законом України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» станом на 01.01.2021 року, Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» станом на 01.01.2022 року, Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» станом на 01.01.2023 року.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ; адреса: АДРЕСА_2 ) здійснити перерахунок грошового забезпечення ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ) з 29.01.2020 року по 30.04.2023 року, а також грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку за 2022, 2023 роки, грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій за 2020-2023 роки, грошової допомоги для оздоровлення за 2020-2023 роки, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2020-2023 роки з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» станом на 01.01.2020 року, Законом України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» станом на 01.01.2021 року, Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» станом на 01.01.2022 року, Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» станом на 01.01.2023 року на відповідний тарифний коефіцієнт.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_4 (код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ; адреса: АДРЕСА_2 ) здійснити виплату грошового забезпечення ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ) з 29.01.2020 року по 30.04.2023 року, а також грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку за 2022, 2023 роки, грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій за 2020-2023 роки, грошової допомоги для оздоровлення за 2020-2023 роки, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2020-2023 роки з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» станом на 01.01.2020 року, Законом України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» станом на 01.01.2021 року, Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» станом на 01.01.2022 року, Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» станом на 01.01.2023 року на відповідний тарифний коефіцієнт, з урахуванням раніше проведених виплат.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в порядку та в строки, встановлені ст. ст. 293,295 КАС України, до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та в строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Суддя М.М. Аракелян