Справа № 520/24423/23
Суддя: Старосєльцева О.В.
Дата ухвалення: 2024-01-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Харків

10 січня 2024 р. справа № 520/24423/23

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Старосєльцевої О.В., розглянувши за процедурою письмового провадження у порядку ст. 263 КАС України справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

встановив:

Позивач, ОСОБА_1 (далі по тексту - заявник, позивач), у порядку адміністративного судочинства заявив вимоги про: 1) визнання протиправним та скасування Рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 06.04.2023 про розгляд подання про призначення пенсії за вислугу років, передбаченої Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», від Адміністрації Державної прикордонної служби України Цапенко Андрію Анатолійовичу, яким відмовлено в призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугу років відповідно до статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб»; 2) зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років відповідно до пункту «а» ч. 1 статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», починаючи з 23.05.2022, як такому, який має на день звільнення вислугу 25 років 05 місяців 27 днів.

Аргументуючи ці вимоги зазначив, що субєктом владних повноважень протиправно відмовлено в призначенні пенсії за вислугу років на підставі пункту "а" частини 1 статті 12 Закону України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб за пільговою вислугою років.

Відповідач із поданим позовом не погодився.

Аргументуючи заперечення проти позову, зазначив, що заявник не набув права на ініціювання питання з приводу призначення пенсії за вислугу років у порядку Закону України від 09.04.1992р. №2662-ХІІ "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", адже показник календарної вислуги років є меншим за 25 років.

Суд, вивчивши доводи позову та аргументи відзиву на позов, повно виконавши процесуальний обов`язок із збору доказів, всебічно перевіривши доводи сторін добутими доказами, з`ясувавши обставини фактичної дійсності, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.

Установлені судом обставини спору полягають у наступному.

Заявник, ІНФОРМАЦІЯ_1 , проходив службу в органах Державної прикордонної служби України та наказом начальника НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 16.02.2022 №77-ОС було припинено (розірвано) контракт, виключено його зі списків особового складу загону та всіх видів забезпечення.

Згідно наказу від 16.02.2022 №77-ОС вислуга років заявника на день звільнення складає: у календарному обчисленні 17 років 05 місяців 27 днів, у пільговому обчисленні 08 років 01 місяці 24 днів, загальна 25 років 05 місяців 27 днів.

23.05.2022 заявник звернувся до Адміністрації Державної прикордонної служби України із заявою з додатками до неї про призначення йому пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та просив підготувати і направити до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області всі необхідні документи для призначення йому пенсії за вислугу років; скласти розрахунок вислуги років для призначення пенсії, виготовити грошовий атестат та довідку про додаткові види грошового забезпечення за останні 24 місяці перед звільненням.

Листом Адміністрації Державної прикордонної служби України від 20.06.2022 №11/Ц-4182-6834 заявнику відмовлено у наданні доручення 4 прикордонному загону про підготовку документів, необхідних для призначення позивачу пенсії за вислугу років на умовах, визначених статтею 12 Закону №2262, та їх надсилання до відповідного органу Пенсійного фонду України.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 26.09.2022 у справі №520/5425/22, яке набрало законної сили, зобов`язано Адміністрацію Державної прикордонної служби України повторно розглянути заяву позивача від 23.05.2022 про призначення йому пенсії за вислугу років, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у даному рішенні.

24.03.2023 на виконання вказаного вище рішення суду, Адміністрація Державної прикордонної служби України підготувала подання про призначення пенсії та документи для призначення заявнику пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та направила їх листом №11/12863/23-Вих від 24.03.2023 на адресу Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області.

Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області рішенням від 06.04.2023 року відмовило в призначенні заявнику пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», оскільки підстави для її призначення за п."а" та за п."б" ч.1 ст.12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» відсутні.

Стверджуючи про невідповідність закону оскарженого управлінського волевиявлення суб"єкта владних повноважень з приводу відмови у призначенні пенсії за вислугу років, саме за п."а" ч.1 ст.12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» за пільговою вислугою років, заявник ініціював даний спір.

Вирішуючи спір по суті, суд вважає, що в Україні як у правовій державі, де проголошена дія верховенства права та найвищою соціальною цінністю є людина, згідно з ст.ст. 1, 3, 8, ч.2 ст.19, ч.1 ст.68 Конституції України усі без виключення суб`єкти права (учасники суспільних відносин) зобов`язані дотримуватись існуючого правового порядку, утримуючись від використання права на "зло"/зловживання правом, а суб`єкти владних повноважень (органи публічної адміністрації) додатково обтяжені ще й обов`язком виконувати покладені законом завдання виключно за наявності приводів та способом, чітко обумовленими законом, і тому до відносин, які склались на підставі встановлених обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.

Право громадян України на соціальний захист проголошено ст.46 Конституції України, конкретизовано п.6 ч.1 ст.92 Конституції України і з 01.01.2004р. деталізовано нормами, насамперед, Закону України від 09.07.2003р. №1058-ІV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", який був прийнятий на зміну положенням Закону України від 05.11.1991р. №1788-ХІІ "Про пенсійне забезпечення" і тому має пріоритет у застосуванні як однопредметний та рівносильний акт права, прийнятий пізніше у часі.

У силу дії бланкетної норми ст.4 Закону України від 09.07.2003р. №1058-ІV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" умови, норми та порядок пенсійного забезпечення військовослужбовців, а також осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейських та членів їхніх сімей встановлюються Законом України від 09.04.1992р. №2662-ХІІ "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" (далі за текстом - Закон України №2662-ХІІ).

Отже, стосовно відносин з приводу пенсійного забезпечення заявника приписи Закону України №2662-ХІІ є спеціальною нормою права, що поміж тим не виключає випадку регламентування прогалин нормами Закону України від 09.07.2003р. №1058-ІV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", а також інших актів права з питання пенсійного забезпечення, котрі не суперечать самій суті Закону України №2662-ХІІ.

Законом України №2662-ХІІ запроваджено дві окремі, самостійні і незалежні одна від одної процедури, за якими відбувається обчислення розміру пенсії громадянина, а саме: 1) за ст.43 Закону України №2662-ХІІ - у випадку призначення пенсії вперше та 2) за ст.63 Закону України №2662-ХІІ - у випадку перерахунку розміру (обчислення нового розміру) раніше вже призначеної пенсії за подією збільшення розміру поточної оплати праці працівника на аналогічній (прирівняній) посаді публічної служби.

При цьому, у процедурі обчислення грошового розміру пенсії за ст.43 Закону України №2662-ХІІ базовою розрахунковою величиною є виключно виплати (як винагорода за працю), одержані особисто особою-пенсіонером під час проходження служби (тобто складові елементи структури власного грошового забезпечення).

Натомість, у процедурі обчислення грошового розміру пенсії за ст.63 Закону України №2662-ХІІ базовою розрахунковою величиною є виключно реально отримані (а не уявно можливі до нарахування) виплати (як винагорода за працю) третьої сторонньої особи - діючого публічного службовця за рівнозначною посадою (або тією ж самою, або прирівняною).

Згідно з абз.1 ст.11 Закону України №2662-ХІІ законодавство про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, базується на Конституції України і складається з цього Закону, Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та інших нормативно-правових актів України, прийнятих відповідно до цих законів.

Згідно з ч.1 ст.2 Закону України №2662-ХІІ військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, які мають право на пенсійне забезпечення, пенсії відповідно до цього Закону призначаються і виплачуються після звільнення їх зі служби.

Положеннями ст.10 Закону України №2662-ХІІ визначено, що призначення і виплата пенсій особам, зазначеним у статті 12 цього Закону, здійснюються органами Пенсійного фонду України.

За правилами п. «а» ч.1 ст.12 Закону України №2662-ХІІ пенсія за вислугу років призначається особам з числа військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової служби) рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу, іншим особам, зазначеним у пунктах "б"-"д", "ж", "з" статті 1-2 цього Закону (крім осіб, зазначених у частині третій статті 5 цього Закону), незалежно від віку, якщо вони звільнені зі служби з 1 жовтня 2020 року або після цієї дати і на день звільнення мають вислугу 25 календарних років і більше.

Відповідно до п. «б» ч.1 ст.12 Закону України №2662-ХІІ пенсія за вислугу років призначається особам з числа військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової служби) рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу, іншим особам, зазначеним у пунктах "б"-"д", "з" статті 1-2 цього Закону, в разі досягнення ними на день звільнення зі служби 45-річного віку, крім осіб, зазначених у частині третій статті 5 цього Закону, за наявності у них страхового стажу 25 років і більше, з яких не менше ніж 12 календарних років і 6 місяців становить військова служба або служба в органах внутрішніх справ, Національній поліції, на посадах начальницького складу в Національному антикорупційному бюро України, Службі судової охорони, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції, Бюро економічної безпеки України чи Державній кримінально-виконавчій службі України.

Як то указано ч.2 ст.12 Закону України №2662-ХІІ, до календарної вислуги років зараховується також період, зазначений у частині другій статті 17 цього Закону.

Згідно з п. «а» ч.1 ст.17 Закону України №2662-ХІІ особам з числа військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової служби) рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу, іншим особам, зазначеним у пунктах "б"-"д", "з" статті 12 цього Закону, які мають право на пенсію за цим Законом, до вислуги років для призначення пенсії зараховуються військова служба.

Відповідно до ч.2 ст.17 Закону України №2662-ХІІ до вислуги років поліцейським, співробітникам Служби судової охорони, особам офіцерського складу, особам середнього, старшого та вищого начальницького складу органів внутрішніх справ, державної пожежної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби України, особам, які мають спеціальні звання Бюро економічної безпеки України, при призначенні пенсії на умовах цього Закону додатково зараховується час їхнього навчання (незалежно від форми навчання) у цивільних закладах вищої освіти, а також в інших закладах освіти, після закінчення яких присвоюється офіцерське (спеціальне) звання, до вступу на військову службу, службу до органів внутрішніх справ, Національної поліції, Служби судової охорони, державної пожежної охорони, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, Бюро економічної безпеки України чи Державної кримінально-виконавчої служби України або призначення на відповідну посаду в межах до п`яти років із розрахунку один рік навчання за шість місяців служби.

Положеннями ст.171 Закону України №2662-ХІІ визначено, що порядок обчислення вислуги років та визначення пільгових умов призначення пенсій особам, які мають право на пенсію за цим Законом, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згаданий порядок затверджений постановою КМУ від 17.07.1992р. №393 (далі за текстом Постанова №393).

Так, п.1 Постанови №393 передбачено обчислення показника вислуги, досягнення якого призводить до набуття права на призначення пенсії, виключно за правилами суто календарної вислуги років.

Пунктом 2 Постанови №393 передбачено обчислення показника вислуги, досягнення якого призводить до набуття права на призначення пенсії, за рахунок період навчання.

Згідно з п.21 Постанови №393 у редакції постанови КМУ від 16.02.2022р. №119 для призначення пенсій обчислення календарної вислуги років проводиться згідно з пунктами 1 і 2 цієї постанови.

Пункт п.3 Постанови №393 у редакції постанови КМУ від 16.02.2022р. №119 передбачає зарахування до вислуги років на пільгових умовах стажу роботи (служби) виключно для визначення розміру пенсії, а не для визначення календарного моменту набуття права на пенсію.

Суд відзначає, що за правовою позицією постанов Верховного Суду від 24.11.2021 по справі №360/3128/19, від 14.04.2021 по справі №480/4241/18, від 03.03.2021 року по справі №805/3923/18-а (на які посилається заявник у позовній заяві) редакція пункту 3 Постанови №383 (чинна на момент розгляду вказаних справ) на відміну від ст.12 Закону України №2262-XII передбачала можливість зарахування пільгової вислуги років до стажу для призначення пенсії за вислугу років, оскільки абзац 1 пункту 3 Постанови №393 до внесення змін Постановою Кабінету Міністрів України від 16.02.2022 №119 Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 р. 393 встановлював, що до вислуги років для призначення пенсій особам, зазначеним в абзаці першому пункту 1 цієї постанови, зараховується на пільгових умовах […] час проходження служби, протягом якого особа брала участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів […], тож суд дійшов висновку, що відповідачем безпідставно не було враховано приписи підзаконного нормативно-правового акта.

Утім, після прийняття постанови Кабінету Міністрів України від 16.02.2022 №119 Про внесення змін до Постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 р. №393, і стаття 12 Закону України №2262-XII, і Постанова №393 встановлюють однакове правове регулювання спірних правовідносин в частині розмежування календарної та пільгової вислуги, порядку їх обчислення та застосування.

Відтак, виходячи з положень статті 12 Закону України №2262-XII та пунктів 1 та 21 Постанови №393 календарна вислуга застосовується для призначення пенсії за вислугу років, а пункт 3 Постанови №393 визначає, що певні періоди, зокрема час проходження служби у військових частинах і підрозділах внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ, Національної гвардії з охорони дипломатичних представництв, консульських установ іноземних держав, представництв міжнародних організацій в Україні, у підрозділах Управління державної охорони, Служби судової охорони, що визначаються в установленому порядку, а також у підрозділах спеціального призначення Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, установ виконання покарань органів внутрішніх справ, воєнізованих формуваннях Державної кримінально-виконавчої служби, у частинах і підрозділах (загонах) спеціального призначення внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ, Національної гвардії та у підрозділах міліції особливого призначення за Переліком посад і умовами (в порядку), що визначаються керівниками відповідних міністерств і відомств, підлягають пільговому обчисленню для визначення розміру пенсії особам, зазначеним в абзаці першому пункту 1 цієї постанови.

Тобто, постановою Кабінету Міністрів України від 16.02.2022 №119 Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року №393 було усунуто розбіжності між Законом України №2262-XII та постановою КМУ №393 щодо врахування пільгової вислуги років для призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону України №2262-XII.

Таким чином, висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 24.11.2021 по справі №360/3128/19, від 14.04.2021 по справі №480/4241/18, від 03.03.2021 року по справі №805/3923/18-а, ґрунтуються на іншому правовому регулюванні.

З огляду на викладене, посилання заявника на постанови Верховного Суду від 24.11.2021 по справі №360/3128/19, від 14.04.2021 по справі №480/4241/18, від 03 березня 2021 року у справі № 805/3923/18-а є необґрунтованими та не можуть бути враховані при розгляді цієї справи, оскільки втратили свою актуальність для цього спору.

Отже, згідно законодавством, чинним на час виникнення спірних відносин у цій справі, необхідною умовою для призначення спірної пенсії є наявність необхідної календарної вислуги років.

Саме такий правовий висновок викладено у постанові Верховного суду від 14.11.2023р. у справі №600/3836/22-а та у постановах Верховного Суду від 31 серпня 2023 року у справі №200/4951/22, від 11 вересня 2023 року у справі №480/4827/22, від 07 вересня 2023 року у справі №560/9478/22, від 15 вересня 2023 року у справі №380/10714/22 та від 18 жовтня 2023 року у справі №360/17/23.

Згідно з ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

За матеріалами справи вислуга років заявника на день звільнення складає: у календарному обчисленні 17 років 05 місяців 27 днів, у пільговому обчисленні 08 років 01 місяці 24 днів.

Відносно цих обставин між учасниками справи відсутній спір.

Оскільки календарна вислуга років позивача становить менше 25 років, а пільгова вислуга років враховується лише для визначення розміру пенсії, а не для призначення пенсії, то заявник не набув права на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту а ч.1 ст.12 Закону України №2262-XII.

Також, заявник не набув права на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту б ч.1 ст.12 Закону України №2262-XII, оскільки заявник на день звільнення зі служби не досяг 45-річного віку.

Кваліфікуючи реально вчинене у спірних правовідносинах управлінське волевиявлення суб`єкта владних повноважень, суд виходить із того, що за загальним правилом під рішенням суб`єкта владних повноважень слід розуміти письмовий акт, під дією суб`єкта владних повноважень слід розуміти вчинок посадової/службової особи, під бездіяльністю суб`єкта владних повноважень слід розуміти невиконання обов`язків, під відмовою суб`єкта владних повноважень слід розуміти письмово зафіксоване діяння з приводу незадоволення звернення приватної особи.

За змістом правових позицій постанови Верховного Суду від 03.06.2020р. у справі №464/5990/16-а та постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.09.2022р. у справі №9901/276/19 протиправною бездіяльністю суб`єкта владних повноважень є зовнішня форма поведінки (діяння) органу/посадової особи у вигляді неприйняття рішення (нездійснення юридично значимих дій) у межах компетенції за наявності фізичної змоги реалізувати управлінську функцію.

Суд зауважує, що критерії законності управлінського волевиявлення (як у формі рішення, так і у формі діяння) суб`єкта владних повноважень викладені законодавцем у приписах ч.2 ст.2 КАС України.

Обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв покладений у першу чергу саме на субєкта владних повноважень ч.2 ст.77 КАС України і повинен виконуватись шляхом подання до суду доказів на спростування вимог приватної особи та зазначення у процесуальних документах належних аргументів відповідності закону вчиненого волевиявлення.

Водночас із цим, за змістом правових позицій постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2020р. по справі №520/2261/19 та постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023р. у справі №916/3027/21 обов`язок відповідача - суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного ч.1 ст.77 КАС України обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги.

Тому під час відправлення правосуддя у даній конкретній справі суд виходить із того, що реальність (справжність та правдивість) конкретної обставини фактичної дійсності не може бути сприйнята доведеною виключно через неспростування одним із учасників справи (навіть суб`єктом владних повноважень) декларативно проголошеного, але не доказаного твердження іншого учасника справи, позаяк протилежне явно та очевидно прямо суперечить меті правосуддя - з`ясування об`єктивної істини у справі.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Тлумачення змісту цієї норми процесуального закону було викладено Верховним Судом у постанові від 07.11.2019р. по справі №826/1647/16 (адміністративне провадження № К/9901/16112/18), де указано, що обов`язковою умовою визнання протиправним волевиявлення суб`єкта владних повноважень є доведеність приватною особою факту порушення власних прав (інтересів) та доведеність факту невідповідності закону оскарженого управлінського волевиявлення.

Оцінивши добуті по справі докази в їх сукупності за правилами ст.ст.72-77, 90, 211 КАС України, суд доходить до переконання про те, що у спірних правовідносинах субєктом владних повноважень не було допущено порушень ч.2 ст.19 Конституції України та ч.2 ст.2 КАС України, що виключає неправомірність реально вчиненого управлінського волевиявлення суб`єкта владних повноважень та факт існування порушеного права (ущемленого інтересу) приватної особи.

Тому позов підлягає залишенню без задоволення.

При розв`язанні спору, суд зважаючи на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом - Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22.02.2007р. у справі "Красуля проти Росії", від 05.05.2011р. у справі "Ільяді проти Росії", від 28.10.2010р. у справі "Трофимчук проти України", від 09.12.1994р. у справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 01.07.2003р. у справі "Суомінен проти Фінляндії", від 07.06.2008р. у справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії"), вичерпно реалізував усі діючі мехамізми зясування об`єктивної істини; надав оцінку усім юридично значим факторам та нормам закону, котрі здатні вплинути на правильне вирішення спору; дослухався до усіх ясно і чітко сформульованих та здатних вплинути на результат вирішення спору аргументів сторін; повно та детально виклав власні висновки та міркування як з приводу тлумачення належних норм права, так і з приводу усіх слушних доводів поданих учасниками спору процесуальних документів.

Розгорнуті і детальні мотиви та висновки суду з приводу юридично значимих аргументів, доводів учасників справи та обставин справи викладені у тексті судового акту.

Решта доводів сторін окремій оцінці у тексті судового акту не підлягає, позаяк не впливає на правильність розв`язання спору по суті.

Розподіл судових витрат по справі слід здійснити відповідно до ст.139 КАС України та Закону України "Про судовий збір".

Керуючись ст.ст. 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 6-9, ст.ст. 72-77, 211, 241-243, 255, 263, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

вирішив:

Позов - залишити без задоволення.

Роз`яснити, що рішення підлягає оскарженню згідно з ч.1 ст.295 КАС України (протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення); набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України.

Суддя О.В. Старосєльцева