Справа № 520/20559/23
Суддя: Мар'єнко Л.М.
Дата ухвалення: 2024-01-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м.Харків

10 січня 2024 року №520/20559/23

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Лариси Мар`єнко, розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України у Харківській області, третя особа: Державна казначейська служба України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач - ОСОБА_1 , звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України у Харківській області, Державної судової адміністрації України, третя особа: Державна казначейська служба України, в якому, з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог від 03.11.2023, просить суд:

- визнати протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Харківській області щодо нарахування та виплати суддівської винагороди, допомоги на оздоровлення та вихідної допомоги судді у зв`язку з відставкою за період з 01 січня 2021 року по 15 березня 2023 року, виходячи із розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді у розмірі 2102,00 грн;

- зобов`язати Державну судову адміністрацію України в Харківській області здійснити фінансування Територіального управління Державної судової адміністрації України в Харківській області з єдиного рахунку Державного бюджету України, передбаченого на виконання рішень судів на користь суддів, коштів для проведення виплати судді у відставці Фрунзенського районного суду м.Харкова ОСОБА_1 суддівської винагороди, допомоги на оздоровлення та вихідної допомоги судді у зв`язку з відставкою за період з 01 січня 2021 року по 15 березня 2023 року, обчислених виходячи з базового розміру посадового окладу судді, обрахованого з прожиткового мінімуму для працездатних осіб в розмірі: 2270,00 грн за 2021 рік, 2481,00 грн за 2022 рік, 2684,00 грн за 2023 рік, з урахуванням раніше виплачених сум;

- зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Харківській області нарахувати та виплатити судді у відставці Фрунзенського районного суду м.Харкова ОСОБА_1 суддівську винагороду, допомогу на оздоровлення та вихідну допомогу судді у зв`язку з відставкою за період з 01 січня 2021 року по 15 березня 2023 року, обчислені, виходячи з базового розміру посадового окладу судді, обрахованого з прожиткового мінімуму для працездатних осіб в розмірі: 2270,00 грн за 2021 рік, 2481,00 грн за 2022 рік, 2684,00 грн за 2023 рік, з урахуванням раніше виплачених сум та з утриманням передбачених законом податків і обов`язкових платежів;

- стягнути з Державної судової адміністрації України на користь ОСОБА_1 недонараховану та невиплачену суддівську винагороду, допомогу на оздоровлення та вихідну допомогу судді у зв`язку з відставкою за період з 01 січня 2021 року по 15 березня 2023 року в розмірі 514339,48 грн, з утриманням із цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті, шляхом безспірного списання коштів з бюджетної програми КПКВК 0501150 "Виконання рішень судів на корить суддів та працівників апарату судів".

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що Територіальне управління Державної судової адміністрації України у Харківській області всупереч вимогам статті 130 Конституції України та статті 135 Закону України від 02.06.2016 №1402-VІІІ "Про судоустрій і статус суддів" при обчисленні та виплаті суддівської винагороди та допомоги на оздоровлення за період з 01.01.2021 по 15.03.2023 року включно застосувало розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що встановлений для визначення базового розміру посадового окладу судді згідно зі статтею 7 Закону України від 15.12.2020 №1082-ІХ "Про Державний бюджет України на 2021 рік", Закону України "Про Державний бюджет України на 2022 рік", Закону України "Про Державний бюджет України на 2023 рік" тобто з розміру 2102,00 грн, замість розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого станом на 1 січня календарного року, та який станом на 01 січня 2021 року становить 2270 грн, станом на 01 січня 2022 року - 2481,00 грн, станом на 01 січня 2023 - 2684,00 грн, внаслідок чого виплатив позивачці належну їй суддівську винагороду та допомогу на оздоровлення у меншому розмірі, аніж це визначено статтею 135 Закону №1402-VІІІ. Вважаючи такі дії відповідачів протиправними, позивачка звернулась до суду з вимогою про стягнення недонарахованої та невиплаченої суддівської винагороди та допомоги на оздоровлення за період з 01 січня 2021 року по 15.03.2023 року у розмірі 514339,48 грн.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 07.08.2023 відкрито спрощене позовне провадження у справі без виклику сторін у судове засідання.

Від представника відповідача - Територіального управління Державної судової адміністрації України в Харківській області, через ЄСІТС "Електронний суд", надійшов відзив на позовну заяву, в якій представник відповідача просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що територіальне управління, як розпорядник бюджетних коштів нижчого рівня, здійснює усі нарахування і виплати суддям місцевих судів лише у межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисом видатків на відповідний бюджетний період, затверджений відповідно до вимог Закону України "Про Держаний бюджет України на 2021 рік", Закону України "Про Держаний бюджет України на 2022 рік", Закону України "Про Держаний бюджет України на 2023 рік" та не має права самостійно зменшувати чи збільшувати розмір суддівської винагороди суддям. Вказано, що Територіальне управління Державної судової адміністрації України у Харківській області здійснює свої повноваження в межах асигнувань, які Державна судова адміністрація України затвердила у рамках кошторису на відповідний бюджетний рік.

Представник відповідача - Державної судової адміністрації України, надіслав до суду відзив на позовну заяву, в якому заперечував проти заявлених позовних вимог, вказуючи, що видатки на оплату праці працівників державних органів, суддів розраховано та затверджено відповідно до положень ст.4, 34, 48, 116 Бюджетного кодексу України, Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та з дотриманням Інструкції з підготовки бюджетних запитів на 2021-2023 року, наданої Міністерством фінансів України в листі від 11.08.2020 №04110-08-2/24733, відповідно до якої, на 2021-2023 роки видатки на оплату праці працівників бюджетної сфери розраховано з урахуванням прогнозного розміру посадового окладу працівника І тарифного розряду ЄТС та прогнозного розміру мінімальної заробітної плати на рівні 2020 року. Таким чином, з боку відповідачів відсутні протиправні дії, спрямовані на порушення прав та законних інтересів позивача.

Третя особа - Державна казначейська служба України, правом надати письмові пояснення стосовно заявлених позовних вимог не скористалась.

Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється згідно до вимог ст.229 КАС України.

Відповідно до частини 5 статті 262 КАС України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Оцінивши повідомлені позивачем та відповідачем обставини, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні обставини.

Указом Президента України від 12.02.2002 року №96/22 "Про призначення суддів" ОСОБА_1 призначено на посаду судді Фрунзенського районного суду міста Харкова строком на 5 років.

Постановою Верховної Ради України від 05.04.2007 №878-V позивачку призначено на суддею Фрунзенського районного суду міста Харкова безстроково.

Рішенням Вищої ради правосуддя від 07.03.2023 №187/о/15-23 ОСОБА_1 звільнено у відставку з посади судді Фрунзенського районного суду міста Харкова та наказом від 10.03.2023 №02/06-22 відраховано зі штату Фрунзенського районного суду міста Харкова з посади судді 15 березня 2023 року.

Обґрунтовуючи доводи заявлених позовних вимог позивачка вказала, що в період з 01.01.2021 по 15.03.2023 року включно Територіальне управління Державної судової адміністрації України у Харківській області здійснило нарахування та виплату її щомісячної суддівської винагороди, допомоги на оздоровлення та вихідної допомоги судді у зв`язку з відставкою, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді у розмірі 2102 грн, замість належного розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого станом на 1 січня кожного календарного року.

Вважаючи вказані дії відповідачів протиправними, а свої права порушеними, позивачка звернулась до суду з відповідним позовом.

Надаючи оцінку заявленим позовним вимогам та запереченням проти них, суд зазначає наступне.

Згідно із ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 130 Конституції України визначено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Частиною 1 статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" визначено, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до частини 2 статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Згідно з частиною 3 статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" базовий розмір посадового окладу судді становить: 1) судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; 2) судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; 3) судді Верховного Суду - 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Частиною 4 статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" визначено, що до базового розміру посадового окладу, визначеного частиною третьою цієї статті, додатково застосовуються такі регіональні коефіцієнти: 1) 1,1 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше сто тисяч осіб; 2) 1,2 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше п`ятсот тисяч осіб; 3) 1,25 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше один мільйон осіб.

Відповідно до частини 5 статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суддям виплачується щомісячна доплата за вислугу років у розмірі: за наявності стажу роботи більше 3 років - 15 відсотків, більше 5 років - 20 відсотків, більше 10 років - 30 відсотків, більше 15 років - 40 відсотків, більше 20 років - 50 відсотків, більше 25 років - 60 відсотків, більше 30 років - 70 відсотків, більше 35 років - 80 відсотків посадового окладу.

Частиною 9 статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" визначено, що обсяги видатків на забезпечення виплати суддівської винагороди здійснюються за окремим кодом економічної класифікації видатків.

Відповідно до положень Закону України "Про прожитковий мінімум" від 15.07.1999 року №966-XIV, прожитковий мінімум - вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості.

Прожитковий мінімум визначається нормативним методом у розрахунку на місяць на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років; дітей віком від 6 до 18 років; працездатних осіб; осіб, які втратили працездатність.

Перелік основних соціальних і демографічних груп населення, викладений у Законі України "Про прожитковий мінімум" є вичерпним та розширеному тлумаченню не підлягає.

Статтею 7 Закону України від 15.12.2020 № 1082-IX "Про Державний бюджет України на 2021 рік" встановлено у 2021 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня - 2189 гривень, з 1 липня - 2294 гривні, з 1 грудня - 2393 гривні, а для основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років: з 1 січня - 1921 гривня, з 1 липня - 2013 гривень, з 1 грудня - 2100 гривень; дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня - 2395 гривень, з 1 липня - 2510 гривень, з 1 грудня - 2618 гривень; працездатних осіб: з 1 січня - 2270 гривень, з 1 липня - 2379 гривень, з 1 грудня - 2481 гривня; працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді: з 1 січня - 2102 гривні; працездатних осіб, який застосовується для визначення посадових окладів працівникам інших державних органів, оплата праці яких регулюється спеціальними законами: з 1 січня - 2102 гривні; працездатних осіб, який застосовується для визначення посадового окладу прокурора окружної прокуратури: з 1 січня - 1600 гривень; осіб, які втратили працездатність: з 1 січня - 1769 гривень, з 1 липня - 1854 гривні, з 1 грудня - 1934 гривні.

Статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2022 рік" від 02.12.2021 № 1928-ІХ передбачено у 2022 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня - 2393 гривні, з 1 липня - 2508 гривень, з 1 грудня - 2589 гривень, а для основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років: з 1 січня - 2100 гривень, з 1 липня - 2201 гривня, з 1 грудня - 2272 гривні; дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня - 2618 гривень, з 1 липня - 2744 гривні, з 1 грудня - 2833 гривні; працездатних осіб: з 1 січня - 2481 гривня, з 1 липня - 2600 гривень, з 1 грудня - 2684 гривні; працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді: з 1 січня - 2102 гривні; працездатних осіб, який застосовується для визначення посадових окладів працівників інших державних органів, оплата праці яких регулюється спеціальними законами, а також працівників податкових і митних органів: з 1 січня - 2102 гривні; працездатних осіб, який застосовується для визначення посадового окладу прокурора окружної прокуратури: з 1 січня - 1600 гривень; осіб, які втратили працездатність: з 1 січня - 1934 гривні, з 1 липня - 2027 гривень, з 1 грудня - 2093 гривні.

Статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2023 рік" від 03.11.2022 №2710-ІХ встановлено з 1 січня 2023 року прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі 2589 гривень, а для основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років - 2272 гривні; дітей віком від 6 до 18 років - 2833 гривні; працездатних осіб - 2684 гривні; працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, - 2102 гривні; працездатних осіб, який застосовується для визначення посадових окладів працівників інших державних органів, оплата праці яких регулюється спеціальними законами, а також працівників податкових і митних органів - 2102 гривні; працездатних осіб, який застосовується для визначення посадового окладу прокурора окружної прокуратури, - 1600 гривень; осіб, які втратили працездатність, - 2093 гривні.

Таким чином, законодавцем фактично було розширено перелік основних соціальних і демографічних груп населення та встановлено окремі розміри прожиткового мінімуму для суддів, прокурорів окружної прокуратури та працівників інших державних органів, оплата праці яких регулюється спеціальними законами. При цьому, розмір прожиткового мінімуму для вказаних категорій осіб встановлено у розмірі меншому, ніж прожитковий мінімум для працездатних осіб.

Верховний Суд у постанові від 30.11.2021 у справі №360/503/21 сформував наступні правові висновки: "Виплата суддівської винагороди регулюється статтею 130 Конституції України та статтею 135 Закону № 1402-VIII. Норми інших законодавчих актів до цих правовідносин (щодо виплати суддівської винагороди) застосовуватися не можуть... Разом із цим розмір посадового окладу судді, який є складовим елементом суддівської винагороди, на пряму залежить від прожиткового мінімуму для працездатних осіб… Верховний Суд зазначає, що Законом №966-XIV не визначено такого виду прожиткового мінімуму, як "прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді". Водночас Законом № 966-XIV судді не віднесені до соціальної демографічної групи населення стосовно яких прожитковий мінімум повинен встановлюватися окремо… Водночас Закон України "Про Державний бюджет України на 2021 рік" фактично змінив складову для визначення базового розміру посадового окладу судді, що порушує гарантії незалежності суддів, одна з яких передбачена частиною другою статті 130 Конституції України і частиною третьою статті 135 Закону № 1402-VIIІ".

При цьому будь-які обмеження суддівської винагороди не можуть бути застосовані іншими нормативно-правовими актами, окрім Закону України "Про судоустрій і статус суддів", з огляду на таке.

Статтею 8 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України повинні відповідати їй.

Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Відповідно до статті 126 Конституції України незалежність і недоторканність судді гарантуються Конституцією і законами України.

Конституційний Суд України в п. 4.1 рішення від 11 березня 2020 року в справі №4-р/2020 з посиланням в тому числі на норми міжнародного права зазначив, що Конституційний Суд України неодноразово висловлював юридичні позиції щодо незалежності суддів, зокрема їх належного матеріального забезпечення, зміни розміру суддівської винагороди, рівня довічного грошового утримання суддів у відставці (рішення Конституційного Суду України від 24 червня 1999 року №6-рп/99, від 20 березня 2002 року №5-рп/2002, від 1 грудня 2004 року №19-рп/2004, від 11 жовтня 2005 року №8-рп/2005, від 18 червня 2007 року №4-рп/2007, від 22 травня 2008 року №10-рп/2008, від 3 червня 2013 року №3-рп/2013, від 19 листопада 2013 року №10-рп/2013, від 8 червня 2016 року №4-рп/2016, від 4 грудня 2018 року №11-р/2018, від 18 лютого 2020 року №2-р/2020).

Конституційний Суд України послідовно вказував: однією з конституційних гарантій незалежності суддів є особливий порядок фінансування судів; встановлена система гарантій незалежності суддів не є їхнім особистим привілеєм; конституційний статус судді передбачає достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень (суддівська винагорода), так і в майбутньому у зв`язку з досягненням пенсійного віку (пенсія) чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці (щомісячне довічне грошове утримання); гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом; суддівська винагорода є гарантією незалежності судді та невід`ємною складовою його статусу; зменшення органом законодавчої влади розміру посадового окладу судді призводить до зменшення розміру суддівської винагороди, що, у свою чергу, є посяганням на гарантію незалежності судді у виці матеріального забезпечення та передумовою впливу як на суддю, так і на судову владу в цілому (перше речення абзацу третього пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 24 червня 1999 року № 6-рп/99, перше речення абзацу шостого підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 3 червня 2013 року № 3-рп/2013, друге речення абзацу шостого підпункту 3.2., абзаци двадцять сьомий, тридцять третій, тридцять четвертий підпункту 3.3 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 4 грудня 2018 року №11-р/2018).

Відповідно до пункту 62 Висновку Консультативної ради європейських судів для Комітету Міністрів Ради Європи щодо стандартів незалежності судової влади та незмінюваності суддів від 1 січня 2001 року №1 (2001) у цілому важливо (особливо стосовно нових демократичних країн) передбачити спеціальні юридичні приписи щодо убезпечення суддів від зменшення винагороди суддів, а також щодо гарантування збільшення оплати праці суддів відповідно до зростання вартості життя.

Європейська Комісія "За демократію через право" (Венеційська Комісія) наголосила, що зменшення винагороди суддів за своєю суттю не є несумісним із суддівською незалежністю; зменшення винагороди лише для певної категорії суддів, безсумнівно, порушить суддівську незалежність (пункт 77 Висновку щодо внесення змін до законодавства України, яке регулює діяльність Верховного Суду та органів суддівського врядування, від 9 грудня 2019 року №969/2019) (далі - Висновок).

Гарантії незалежності суддів зумовлені конституційно визначеною виключною функцією судів здійснювати правосуддя (ч.1 ст.124 Основного Закону України).

Наведені положення Конституції України, юридичні позиції Конституційного Суду України дають підстави стверджувати, що законодавець не може свавільно встановлювати або змінювати розмір винагороди судді, використовуючи свої повноваження як інструмент впливу на судову владу через інші законодавчі акти.

Законами України "Про Державний бюджет України на 2021 рік" від 15.12.2020 №1082-IX, "Про Державний бюджет України на 2022 рік" від 02.12.2021 №1928-ІХ та "Про Державний бюджет України на 2023 рік" від 03.11.2022 №2710-ІХ не вносилось жодних змін до Закону №1402-VIII ні в частині, яка регламентує розмір суддівської винагороди, ні до Закону №966-XIV щодо запровадження спеціального "прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді", тобто не існувало жодних законних підстав для фактичного зменшення розміру прожиткового мінімуму, який встановлено для працездатних осіб на 1 січня календарного року, з метою розрахунку суддівської винагороди.

Оскільки, змін до Закону №1402-VIII в частині, яка регламентує розмір суддівської винагороди у спірний період, а також в Закон №966-XIV щодо визначення прожиткового мінімуму не було внесено, тому законних підстав для зменшення розміру прожиткового мінімуму, який встановлено для працездатних осіб на 1 січня календарного року, з метою визначення суддівської винагороди, немає.

Отже, для спірних правовідносин спеціальними є норми статті 135 Закону №1402-VIII, які у часі прийняті раніше, мають пріоритет стосовно пізніших положень Законів України "Про Державний бюджет України на 2021 рік", "Про Державний бюджет України на 2022 рік", "Про Державний бюджет України на 2023 рік".

Вказане вище узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 10.11.2021 у справі №400/2031/21, від 30.11.2021 у справі №360/503/21, від 12.07.2023 року по справі №140/5481/22.

У справі "Кечко проти України" (заява №63134/00) ЄСПЛ зауважив, що держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплати з державного бюджету, однак свідома відмова від цих виплата не допускається, доки відповідні положення є чинними (пункт 23). У пункті 26 вказаного рішення зазначено, що органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

У рішеннях ЄСПЛ у справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" (заява №70297/01) та у справі "Бакалов проти України" (заява №14201/02) також зазначено, що відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України, не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання (пункти 48 та 40 цих рішень відповідно).

Відповідно до правил частини третьої статті 148 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", ДСА України здійснює функції головного розпорядника бюджетних коштів щодо фінансового забезпечення усіх інших судів, окрім Верховного Суду та вищих спеціалізованих судів.

За правилами статті 149 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", суди фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, визначених державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України.

Отже, у спірних правовідносинах щодо виплати суддівської винагороди у належному розмірі, зважаючи на положення статей 148, 149 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", у зіставленні з положеннями частин першої, другої, п`ятої статті 22, частин першої статті 23 Бюджетного кодексу України, виплата суддівської винагороди здійснюється в межах бюджетних призначень, головним розпорядником яких є ДСА України. У свою чергу, Харківський апеляційний суд як розпорядник бюджетних коштів нижчого рівня, здійснює свої повноваження у межах асигнувань, які ДСА України затвердила у його кошторисі (на 2021, 2022,2023 роки).

Згідно з висновком, який міститься у постанові Верховного Суду від 12.07.2023 року по справі №140/5481/22, у цій справі №140/5481/22 було правильно з`ясовано судом першої інстанції, хто з розпорядників бюджетних коштів прийняв рішення про виплату суддівської винагороди із застосуванням непередбаченої Законом України "Про судоустрій і статус суддів" величини - а саме розпорядник бюджетних коштів нижчого рівня, яким у даній справі є Харківський апеляційний суд, та правильно розраховано належні позивачу до виплати кошти, які рішенням суду першої інстанції у справі №140/5481/22 стягнуто з Державної судової адміністрації України. При цьому рішення суду першої інстанції залишено постановою Верховного Суду без змін.

Судом з наданого відділом планово-фінансової діяльності ТУ ДСА у Харківській області розрахунку суддівської винагороди та допомоги на оздоровлення судді Фрунзенського районного суду м.Харкова ОСОБА_1 за період з 01.01.2021 по 31.12.2021 рік встановлено, що різниця між нарахованою суддівською винагородою, виходячи з прожиткового мінімуму 2270,00 грн та нарахованою суддівською винагородою, виходячи з розміру прожиткового мінімуму 2102,00 грн складає 117006,21 грн. Сума прибуткового податку становить 21061,12 грн, військовий збір 1755,10 грн. До виплати 94189,99 грн.

Відповідно до довідки Територіального управління Державної судової адміністрації України в Харківській області від 30.10.2023 №04-47/2709/23вих позивачка у 2021 році перебувала на лікарняному в період 15.02.2021-19.02.2021, 12.04.2021-26.04.2021, 29.07.2021-02.08.2021, 20.12.2021-24.12.2021. Сума оплачених лікарняних листків склала 75013,68 грн.

Згідно з наданого відділом планово-фінансової діяльності ТУ ДСА у Харківській області розрахунку суддівської винагороди та допомоги на оздоровлення судді Фрунзенського районного суду м.Харкова ОСОБА_1 за період з 01.01.2022 по 31.12.2022 рік, різниця між нарахованою суддівською винагородою, виходячи з прожиткового мінімуму 2481,00 грн та нарахованою суддівською винагородою, виходячи з розміру прожиткового мінімуму 2102,00 грн складає 219573,93 грн. Сума прибуткового податку становить 39523,30 грн, військовий збір 3293,61 грн. До виплати 176757,02 грн.

Відповідно до довідки Територіального управління Державної судової адміністрації України в Харківській області від 30.10.2023 №04-47/2709/23вих у 2022 році ОСОБА_1 перебувала на лікарняному в період 31.01.2022-08.02.2022. Сума оплачених лікарняних листків склала 43588,16 грн.

Згідно з наданого відділом планово-фінансової діяльності ТУ ДСА у Харківській області розрахунку суддівської винагороди та допомоги на оздоровлення судді Фрунзенського районного суду м.Харкова ОСОБА_1 за період з 01.01.2023 по 15.03.2023 рік, різниця між нарахованою суддівською винагородою, виходячи з прожиткового мінімуму 2684,00 грн та нарахованою суддівською винагородою, виходячи з розміру прожиткового мінімуму 2102,00 грн складає 210376,48 грн. Сума прибуткового податку становить 37867,76 грн, військовий збір 3155,65 грн. До виплати 169353,07 грн.

Відповідно до довідки Територіального управління Державної судової адміністрації України в Харківській області від 30.10.2023 №04-47/2709/23вих позивачка у 2023 році перебувала на лікарняному в період 02.01.2023-06.01.2023, 07.01.2023-10.01.2023, 11.01.2023-13.01.2023, 02.03.2023-07.03.2023. Сума оплачених лікарняних листків склала 58728,36 грн.

Таким чином, загальна сума недоплаченої суддівської винагороди, допомоги на оздоровлення та вихідної допомоги у зв`язку із звільненням у відставку за період з 01.01.2021 по 15.03.2023 складає 440300,08 грн (94189,99 грн +176757,02 грн + 169353,07 грн), з урахування сум належних до утримання податків і обов`язкових платежів.

З огляду на вищевикладене суд приходить до висновку про протиправність дій Головного управління Державної судової адміністрації України в Харківській області щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди, допомоги на оздоровлення за період з 01 січня 2021 року по 15 березня 2023 року, та вихідної допомоги, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді у розмірі 2102 грн.

При цьому, належним та ефективним способом захисту порушеного права позивача суд вважає стягнення з Державної судової адміністрації України на користь на користь ОСОБА_1 недонараховану та невиплачену суддівську винагороду, допомогу на оздоровлення та вихідну допомогу судді у зв`язку з відставкою за період з 01 січня 2021 року по 15 березня 2023 року в розмірі 440300,08 грн, з урахуванням утриманних із цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів, шляхом безспірного списання коштів з бюджетної програми КПКВК 0501150 "Виконання рішень судів на корить суддів та працівників апарату судів".

Позовні вимоги щодо зобов`язання Головне управління Державної судової адміністрації України в Харківській області нарахувати та виплатити недоплачену частину суддівської винагороди та зобов`язання Державну судову адміністрацію країни здійснити фінансування нарахованих позивачу сум суддівської винагороди за період з 01.01.2021 по 15.03.2023 не підлягають задоволенню, оскільки повністю поглинаються вимогами про стягнення недоплачених сум суддівської винагороди, допомоги на оздоровлення та вихідної допомоги, та повністю відновлюють порушене право позивача.

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч.1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Зважаючи на встановлені у справі обставини, з огляду на приписи норм чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 371 КАС України Негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць.

Витрати зі сплати судового збору розподілу не підлягають, оскільки, позивач звільнений від його сплати на підставі пункту 1 частини 1 статті 5 Закону України "Про судовий збір".

Керуючись ст.ст.19, 139, 229, 241-247, 250, 255, 293, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Територіального управління Державної судової адміністрації України у Харківській області (майдан Героїв Небесної Сотні, буд.36, корпус 2, м.Харків, 61050, ), Державна судова адміністрація України (вул..Липська, буд.18/5, м.Київ, 01601, ), третя особа - Державна казначейська служба України (вул.Бастіонна, буд.6, м.Київ, 01601, ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Харківській області щодо нарахування та виплати суддівської винагороди, допомоги на оздоровлення та вихідної допомоги судді у зв`язку з відставкою за період з 01 січня 2021 року по 15 березня 2023 року, виходячи із розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді у розмірі 2102,00 грн.

Стягнути з Державної судової адміністрації України () на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) недонараховану та невиплачену суддівську винагороду, допомогу на оздоровлення та вихідну допомогу судді у зв`язку з відставкою за період з 01 січня 2021 року по 15 березня 2023 року в розмірі 440300 (чотириста сорок тисяч триста) гривень 08 копійок шляхом безспірного списання коштів з бюджетної програми КПКВК 0501150 "Виконання рішень судів на корить суддів та працівників апарату судів".

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення грошової винагороди в межах суми стягнення за один місяць.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 з 24 лютого 2022 року був введений воєнний стан на території України, у зв`язку з бойовими діями на території м.Харків та Харківської області, повний текст рішення складено 10 січня 2024 року.

Суддя Лариса МАР`ЄНКО