Справа № 240/15761/23
Суддя: Драчук Т. О.
Дата ухвалення: 2024-01-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/15761/23

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Семенюк М.М.

Суддя-доповідач - Драчук Т. О.

09 січня 2024 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Драчук Т. О.

суддів: Смілянця Е. С. Полотнянка Ю.П. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 13 вересня 2023 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної установи "Центр пробації" Міністерства юстиції України про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

в червні 2023 року позивач, - ОСОБА_1 , звернулась до Житомирського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної установи "Центр пробації" Міністерства юстиції України про визнання протиправними дії Державної установи «Центр пробації» Міністерства юстиції України, які полягають у не нарахуванні та не виплаті ОСОБА_1 , відповідно до пункту 1 глави 14 наказу № 925/5 Міністерства юстиції України від 28.03.2018 "Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення та компенсаційних виплат особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України", допомоги для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення за 2023 рік.

Також, позивач просила зобов`язати Державну установу «Центр пробації» Міністерства юстиції України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , відповідно до пункту 1 глави 14 наказу № 925/5 Міністерства юстиції України від 28.03.2018 Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення та компенсаційних виплат особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, допомоги для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення за 2023 рік та зобов`язати Державну установу «Центр пробації» Міністерства юстиції України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати відповідно до Закону України від 19 жовтня 2000 року № 2050-ІІІ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати».

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 13.09.2023 у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій апелянт просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити адміністративний позов в повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Враховуючи, що матеріали справи містять достатньо доказів для вирішення спору, колегія суддів вважає за можливе розглядати справу в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 проходила службу у Державній установі «Центр пробації» на посаді старшого інспектора сектору ювенальної пробації м. Житомир та наказом директора Державної установи «Центр пробації» №173/К від 20.02.2023 «Про особовий склад» звільнено за пунктом 5 статті 23 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» та пунктом 4 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів) з 28.02.2023.

Як випливає з розрахункового листка за лютий 2023 року матеріальна допомога на оздоровлення не виплачувалась.

Не погоджуючись із такими діями відповідача, позивач звернулась до суду із вказаним позовом.

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що грошова допомога на оздоровлення не є обов`язковою виплатою, і її надання залежить від асигнувань, що виділяються відповідачу на його утримання.

Для отримання допомоги для оздоровлення особа повинна звернутися з відповідним рапортом, який погоджується фінансовою службою та установою приймається наказ, видання якого, згідно пп. 3 п. 5 постанови № 704 є правом керівника установи і залежить від асигнувань, що виділяються відповідачу на його утримання.

Отже, для отримання передбаченої п.1 главі 14 розділу II Порядку № 925/5 допомоги для оздоровлення за 2023 рік позивач повинен був звернутися з відповідним рапортом.

Як вбачається з матеріалів справи, 03.01.2023 позивачем подано директору ДУ "Центру пробації" рапорт про надання частини щорічної основної чергової відпустки за 2023 рік тривалістю 10 діб з 01.02.2023.

Вимогу про надання матеріальної допомоги для оздоровлення у вказаному рапорті не зазначено.

Також, відповідачем до відзиву додано рапорт позивача від 08.02.2023 про залишення без розгляду рапорту Пономаренко І.М. про виплату матеріальної допомоги на оздоровлення, за надану щорічну відпустку тривалістю 10 діб у період з 01 лютого по 10 лютого 2023 року.

Жодних доказів подання позивачем відповідачу рапорту про виплату допомоги для оздоровлення за 2023 рік суду не надано.

Те, що позивач після звільнення зі служби звернулася до відповідача із заявою від 26.05.2023 про виплату допомоги для оздоровлення за 2023 рік не є доказом зазначеного в позові твердження, що позивач під час проходження служби подавала рапорт на отримання цієї допомоги.

З урахуванням вказаного, суд першої інстанції зазначив, що позивач не звертався під час служби до відповідача з рапортом про виплату допомоги для оздоровлення за 2023 рік, а тому відповідач не повинен був вчиняти будь-яки дії щодо виплати позивачу вказаної допомоги.

Таким чином, перевіривши в межах доводів позовної заяви спірні дії (бездіяльність) відповідача на відповідність приписам ч. 2 ст. 2 КАС України, суд першої інстанції дійшов висновку, що вони вчинені на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, а тому відмовляє в задоволенні позовних вимог про визнання протиправними дій відповідача.

Враховуючи відмову в задоволенні основних позовних вимог, суд першої інстанції відмовляє і в задоволенні похідних позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

У відповідності до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з вимог ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог ч.1 ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Згідно з вимогами ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з пп. 3 п. 5 Постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" визначено, що керівникам державних органів надано право у межах асигнувань, що виділяються на їх утримання, надавати один раз на рік військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), особам рядового і начальницького складу матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення, та допомогу для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення.

На виконання положень Постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" наказом Міністерстваюстиції України від 28.03.2018 №925/5 затверджено Порядок виплати грошового забезпечення та компенсаційних виплат особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України.

Відповідно до п.2 Розділу І Порядку №925/5 цей Порядок визначає механізм виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України (далі - особи рядового і начальницького складу).

Згідно з п.3 Розділу І Порядку №925/5 грошове забезпечення осіб рядового і начальницького складу включає:

- щомісячні основні види грошового забезпечення;

- щомісячні додаткові види грошового забезпечення;

- одноразові додаткові види грошового забезпечення.

До одноразових додаткових видів грошового забезпечення належать:

- допомога для оздоровлення;

- матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань.

Як передбачено п.5 Розділу І Порядку №925/5 виплата грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу здійснюється за місцем їх служби в межах асигнувань, затверджених кошторисом відповідного органу або установи на грошове забезпечення.

Особам рядового і начальницького складу, які проходять службу в державних підприємствах Державної кримінально-виконавчої служби України, грошове забезпечення виплачується за рахунок і в межах коштів відповідних підприємств.

Відповідно до п.9 Розділу І Порядку №925/5 підставою для виплати грошового забезпечення особі рядового чи начальницького складу є наказ органу або установи про призначення на штатну посаду, яка відноситься до його номенклатури, про присвоєння спеціального звання, встановлення конкретного розміру посадового окладу (тарифного розряду за посадою), підвищень до посадових окладів, надбавок та доплат, премії, одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Згідно з п.20 Розділу І Порядку №925/5 грошове забезпечення, не виплачене особі рядового чи начальницького складу своєчасно або виплачене у меншому розмірі, ніж належало, виплачується за весь період, що передував моменту звернення за одержанням недоотриманого грошового забезпечення, протягом якого вказана особа мала на нього право, але не більше ніж за три роки, що передували зверненню за одержанням грошового забезпечення.

Виплата одноразових додаткових видів грошового забезпечення здійснюється, якщо звернення про їх отримання надійшли до закінчення трьох років з дня виникнення права на їх отримання.

Згідно з п.1, 2 глави 14 Розділу ІІ Порядку №925/5 особам рядового і начальницького складу один раз на рік надається допомога для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення.

Виплата допомоги для оздоровлення особам рядового і начальницького складу здійснюється на підставі наказу органу або установи, а начальникам цих органів або установ - згідно із пунктом 24 розділу I цього Порядку.

Зазначені рапорти попередньо погоджуються фінансовою службою відповідного органу або установи.

Разом з цим, колегія суддів зазначає, що відповідно до п.4 глави 14 Розділу ІІ Порядку №925/5 особам, які прибули для подальшого проходження служби на посадах рядового і начальницького складу органів і установ кримінально-виконавчої служби зі Збройних Сил України, Державної служби України з надзвичайних ситуацій, Міністерства внутрішніх справ України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Державної спеціальної служби транспорту України, інших утворених відповідно до законодавства України військових формувань та правоохоронних органів, допомога для оздоровлення в році їх прибуття виплачується тільки в разі підтвердження невиплати допомоги для оздоровлення за попереднім місцем служби.

Тобто, з урахуванням вказаного можна дійти висновку, що особа має право на отримання допомоги для оздоровлення, у будь-який період використання щорічної відпустки. Крім того, якщо особа не отримала одноразову допомогу для оздоровлення, то вона може отримати таку допомогу на новому місці роботи, якщо рік вибуття і рік прибуття на нове місце роботи тотожні.

Також, колегія суддів звертає увагу, що відповідачем надано наказ №49В від 24.01.2023 про надання частини щорічної основної оплачуваної відпустки позивачу без зазначення інформації щодо виплати допомоги для оздоровлення. Також, відповідний рапорт позивача не містить інформації щодо прохання виплатити допомогу для оздоровлення, а містить інформацію лише щодо використання частини щорічної основної оплачуваної відпустки.

Щодо доводів в частині відсутності обов`язку подавати рапорт на отримання допомоги для оздоровлення, колегія суддів звертає увагу, що в межах даної справи позивач використовувала не всю щорічну основну відпустку, а лише частину щорічної основної оплачуваної відпустки, а тому без зазначення у відповідному рапорті, заяві вимоги про надання допомоги на оздоровлення, відповідач був позбавлений можливості на визначення, що позивач мала бажання отримати допомогу на оздоровлення саме до відпустки в лютому 2023 року.

На підставі зазначеного, колегія суддів дійшла висновку про правомірність висновку суду першої інстанції, щодо обов`язкової необхідності рапорту для отримання виплати допомоги для оздоровлення особам рядового і начальницького складу (саме в межах даних правовідносин, оскільки позивачем використовувалась лише частина щорічної основної оплачуваної відпустки).

Щодо рапорту про залишення без розгляду рапорту про виплату матеріальної допомоги на оздоровлення (а.с.24 з.с.), колегія суддів зазначає, що даний рапорт не свідчить про наявність рапорту на отримання допомоги на оздоровлення під час використання частини щорічної основної оплачуваної відпустки.

З урахуванням вказаного, колегія суддів приходить до висновку відмову у задоволенні позовних вимог про визнання протиправної бездіяльності Державної установи «Центр пробації» Міністерства юстиції України, яка полягає у не нарахуванні та не виплаті ОСОБА_1 , відповідно до пункту 1 глави 14 Порядку № 925/5, допомоги для оздоровлення за відповідний період та зобов`язання нарахувати і виплатити таку допомогу.

Щодо позовної вимоги в частині компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, колегія суддів зазначає, що оскільки дана вимога містить пряму залежність від вимоги щодо зобов`язання нарахувати і виплатити допомогу для оздоровлення (є похідною вимогою), то і в межах даної частини адміністративного позову слід відмовити.

Оскільки, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції надав належну оцінку наявним у справі доказам та зробив вірний висновок щодо відмови у задоволенні адміністративного позову.

Відповідно до ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного та приймаючи до уваги, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваної постанови вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку, та прийняв законне і обґрунтоване рішення, висновки суду відповідають обставинам справи, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 13 вересня 2023 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених пп. "а"-"г" п.2 ч.5 ст. 328 КАС України.

Головуючий Драчук Т. О.

Судді Смілянець Е. С. Полотнянко Ю.П.