Справа № 340/10050/23
Суддя: О.С. ПЕТРЕНКО
Дата ухвалення: 2024-01-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КІРОВОГРАДСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 січня 2024 року м. Кропивницький Справа № 340/10050/23

Кіровоградський окружний адміністративний суд в складі головуючого судді Петренко О.С., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу ОСОБА_1 до Управління забезпечення примусового виконання рішення у Кіровоградській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), третя особа: Головне управління ПФУ в Кіровоградській області про визнання протиправної бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до Кіровоградського окружного адміністративного суду з позовом, в якому, з урахуванням уточнень, просить:

1)визнати незаконною та безпідставною бездіяльність відповідача щодо виконання рішення Кіровоградського ОАС від 04.05.2022 в справі №34/1968/22;

2) скасувати постанову від 29.11.2023 про повернення виконавчого документу стягувачу, винесеного державним виконавцем Ігнатьєвою О.І. по виконавчому провадженню НОМЕР_1.

Ухвалою суду від 27.12.2023 відкрито провадження в справі за правилами спрощеного провадження, з повідомленням сторін.

Зазначеною ухвалою відповідачу встановлено строк для подання до суду відзиву на позовну заяву з відповідними доказами в їх обґрунтування.

Відповідач подав відзив по суті позовних вимог, в яких вказав, що за наслідками постанови про відкриття виконавчого провадження до відділу надійшла відповідь від боржника за вих. №1100-0902-8/40692 від 06.12.2022. У зазначеній відповіді пенсійний орган повідомляє, що загальна сума пенсії, що належали чоловіку позивачки та залишились недоотриманими в зв`язку з його смертю становить 181 031,60 грн., яка буде виплачена при надходженні відповідного фінансування з Державного бюджету України. Вказує, що ухвалою суду від 06.04.2023 в справі №340/1968/22 відмовлено в задоволені заяви державного виконавця про зміну способу і порядку виконання рішення суду. За наведених обставин, відповідач вважає, що в межах повноважень, ним вжито всіх заходів на виконання рішення суду, на підставі якого видано зазначений виконавчий документ. Вказує, що оскільки законом не визначено інших повноважень виконавця щодо проведення виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення, дане виконавче провадження завершено 29.11.2023 на підставі п. 9 ч. 1 ст. 37 Закону України "Про виконавче провадження", а виконавчий документ повернуто стягувачу.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що на виконанні у відділі примусового виконання рішень перебувало виконавче провадження НОМЕР_1 щодо зобов`язання Головного управління ПФУ в Кіровоградській області здійснити перерахунок та виплати ОСОБА_1 суму пенсії, що належали її чоловіку ОСОБА_2 та залишились недотриманими, в зв`язку з його смертю, як члену сім`ї померлого пенсіонера у загальній сумі 181 031, 60 грн. (а.с.30).

Постановою від 23.11.2022 відкрито виконавче провадження, з зазначенням строку для його виконання (а.с.30).

На виконання вказаної постанови до відділу примусового виконання рішень надійшла відповідь від боржника за вих. №1100-0902-8/40692 від 06.12.2022, в якій вказано, що загальна сума пенсії, що належали чоловіку позивачки та залишились недоотриманими в зв`язку з його смертю становить 181 031,60 грн., яка буде виплачена при надходженні відповідного фінансування з Державного бюджету України (а.с.32-33).

З метою виконання судового рішення, державний виконавець звернувся до суду з заявою про зміну способу і порядку виконання судового рішення.

Ухвалою суду від 06.04.2023 в задоволені заяви державного виконавця про зміну способу і порядку виконання рішення суду в справі №340/1968/22 відмовлено (а.с.41-44).

В зв`язку з наведеними обставинами, вважаючи, що в межах повноважень та у спосіб наданий Законом, державним виконавцем вжито усіх заходів на виконання рішення суду, на підставі якого видано виконавчий документ, вказане виконавче провадження завершено 29.11.2022 на підставі п. 9 ч.1 ст. 37 Закону України "Про виконавче провадження", а виконавчий документ повернуто стягувачу (а.с.46).

Не погодившись з вказаними діями, позивач звернувся до суду з вказаними вимогами.

Вирішуючи позовні вимоги по суті, суд виходить з такого.

Частина друга статті 19 Конституції України зобов`язує органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про виконавче провадження" від 02 червня 2016 року № 1404-VIII (далі- Закон № 1404-VIII) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначає Закон України від 02.06.2016 №1404-VIII "Про виконавче провадження" (далі - Закон №1404-VIII).

Статтею 1 Закону №1404-VІІІ передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у вказаному Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з частиною першою статті 3 Закону №1404-VIII, примусовому виконанню підлягають рішення на підставі, зокрема, виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Частиною першою статті 5 Закону №1404-VIII передбачено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених вказаним Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Вимогами частини першої, пункту 1 частини другої статті 18 Закону України №1404-VIII встановлено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених вказаним Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Частиною третьою статті 18 Закону У№1404-VIII передбачено, що виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право, зокрема, проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до вказаного Закону; з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, в тому числі конфіденційну; звертатися до суду або органу, який видав виконавчий документ, із заявою (поданням) про роз`яснення рішення, про видачу дубліката виконавчого документа у випадках, передбачених вказаним Законом, до суду, який видав виконавчий документ, - із заявою (поданням) про встановлення чи зміну порядку і способу виконання рішення, про відстрочку чи розстрочку виконання рішення; накладати стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних та посадових осіб у випадках, передбачених законом.

Частинами першою, шостою статті 26 Закону №1404-VIII передбачено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 вказаного Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення. За рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню, рішень про встановлення побачення з дитиною).

Згідно частин першої, другої статті 63 Закону №1404-VIII за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 вказаного Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження. У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.

Пунктом 9 частини першої статті 37 Закону №1404-VIII передбачено, що виконавчий документ повертається стягувачу, якщо законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.

За правилами частини п`ятої вказаної статті повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених вказаної статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 вказаного Закону

Суд зазначає, що фактичне та у повному обсязі виконання судового рішення органом Пенсійного фонду України можливе лише за наявності відповідних бюджетних асигнувань на відповідні цілі за рахунок коштів Державного бюджету України.

Проте, приймаючи оскаржену постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, державний виконавець на підставі листа Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області від 06.12.2022 року №1100-0902-8/40692 дійшов висновку про наявність обставин, які виключають можливість вчинення державним виконавцем виконавчих дій в порядку статей 63, 75 Закону України №1404-VIII, якими визначено умови і порядок виконання рішень, за якими боржник зобов`язаний вчинити певні дії, та встановлена відповідальність за невиконання таких рішень. Фактично державний виконавець без-будь яких належних доказів, які б містили інформацію щодо бюджетних призначень, прийняв позицію боржника про те, що бюджетних асигнувань для виплати позивачу заборгованості у сумі станом на недостатньо і дійшов висновку, що застосування заходів, передбачених Законом України №1404-VIII, буде не результативним.

Суд зазначає, що оскаржена постанова не містить обґрунтування наявності підстав для повернення виконавчого документа, з якими пункт 9 частини першої статті 37 Закону України №1404-VIII пов`язує можливість повернення виконавчого документу стягувачу. Згадана норма права передбачає існування декількох обставин, як умову її застосування. Проте постанова відповідача не містить обґрунтування існування одної з них або декількох.

Оскільки в матеріалах виконавчого провадження, крім листа Головного управління Пенсійного фонду України у відсутні будь-які документи, які б вказували на відсутність фінансового ресурсу для виплати позивачу заборгованості, нарахованої за рішенням суду, то постанова державного виконавця не може вважатися мотивованою та обґрунтованою і не дає підстав погодитися із відповідачем, що відсутні підстави для вжиття заходів примусового виконання рішення суду.

Суд критично оцінює й посилання відповідача на відсутність правових підстав у державного виконавця для накладення на суб`єкта владних повноважень штрафу у зв`язку із невиконанням судового рішення в частині виплати грошових коштів за відсутності відповідного фінансового забезпечення та фактичної відсутності коштів, оскільки такі не є достатньою та мотивованою підставою для повернення виконавчого документа стягувачу. За наслідками прийняття оскарженої постанови державного виконавця рішення суду залишилось невиконаним, що суперечить основним завданням виконавчого провадження.

Подібна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 16.09.2020 у справі №287/1/17-а, від 22.08.2019 у справі №1140/3479/18.

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 20.01.2021 у справі №619/562/18 належним доказом вжиття усіх передбачених Законом заходів з примусового виконання рішення суду, що набрало законної сили, що свідчить про повноту виконавчих дій, є повне виконання рішення суду. Невиконання рішення суду, що набрало законної сили, свідчить про неповноту виконавчих дій, що є недопустимим з огляду на статтю 129-1 Конституції України.

Враховуючи викладене, суд вважає, що оскаржена постанова про повернення виконавчого документа стягувачу у виконавчому провадженні НОМЕР_1 від 29 листопада 2023 року, на підставі пункту 9 частини першої статті 37 Закону України №1404-VIII, з посиланням на те, що законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також що проведення інших виконавчих дій стосовно боржника виключає можливість виконання відповідного рішення, не ґрунтується на вимогах закону, а тому є протиправною та підлягає скасуванню.

Закріплений у ч. 1 ст. 9 КАС України, принцип змагальності сторін передбачає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 2 ст. 73 КАС України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є підставними та обґрунтованими, а тому позов підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст.132, 139, 143, 242-246, 255, 271, 287, 295-297 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов - задовольнити.

Визнати незаконною бездіяльність Управління забезпечення примусового виконання рішення у Кіровоградській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) щодо виконання рішення Кіровоградського ОАС від 04.05.2022 року в справі №340/1968/22.

Визнати протиправною та скасувати постанову відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Кіровоградській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) про повернення виконавчого документа стягувачу у виконавчому провадженні НОМЕР_1 від 29 листопада 2023 року.

Рішення суду першої інстанції за наслідками розгляду справи, визначеної ст. 287 КАС України, оскаржується у строк та порядок встановлений ч. 6 ст. 287 КАС України.

Суддя Кіровоградського

окружного адміністративного суду О.С. ПЕТРЕНКО