Справа № 160/30166/23
Суддя: Ільков Василь Васильович
Дата ухвалення: 2024-01-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді: Ількова В.В.,
УСТАНОВИВ:
17.11.2023 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, у якій позивач просить суд:
Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу між суддями від 17.11.2023 року ця справа була розподілена судді Ількову В.В.
Ухвалою суду від 20.11.2023 року відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, відповідно до ст. 262 КАС України.
Також ухвалою суду від 20.11.2023 року витребувано у відповідача додаткові докази по справі, зокрема:
- інтегровану картку платника зі сплати єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за весь період її ведення;
- пояснення із підтверджуючими доказами, чи подавалась позивачем податкова звітність;
- розрахунок суми боргу до оскаржуваної вимоги про сплату боргу (недоїмки) із зазначенням періодів та підстав нарахування;
- усі наявні документи, на підставі яких була сформована оскаржувана у цій справі вимога;
- пояснення із підтверджуючими доказами, на якій системі оподаткування перебував позивач та інші докази щодо суті спору.
20.11.2023 року позивачем долучені додаткові докази по справі.
12.12.2023 року відповідачем подано до суду відзив на позов, в якому викладено клопотання про здійснення розгляду справи за участі представника Головного управління Державної податкової служби у Дніпропетровській області в подяку загального позовного провадження за участю їх представника.
Ухвалою суду від 13.12.2023 року у задоволенні клопотання Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про розгляд справи за участі їх представника в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу, скасування рішення, відмовлено.
У відповідності до приписів статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
У відповідності до вимог ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.
Отже, рішення у цій справі приймається судом 09.01.2024 року, тобто у межах строку встановленого ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_1 , був зареєстрований як фізична особа-підприємець з 25.03.2008 року по 22.01.2020 року, в теперішній час - господарська діяльність припинена.
Вказує, що на підставі наказу про проведення документальної планової перевірки від 12.12.2019 року № 1620-п виданого Головним управлінням ДПС у Дніпропетровській області відповідно до пп.20.1.4 п.20.1 ст.20, пп.75.1.2 п.75.1 ст.75, п.77.1, п.77.4 ст.77 Податкового кодексу України від 02 грудня 2010 року № 2755VІ зі змінами та доповненнями, відповідно до плану-графіка проведення документальних планових виїзних перевірок платників податків на 2019 рік проведена документальна планова виїзна перевірки фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2017 року по 31.12.2018 року, за результатами, якої складено акт перевірки №4716/04-36-33-06/ НОМЕР_1 від 28 січня 2020 року, в якому зроблено такі висновки:
п.177.2, пп. 177.4.4, п. 177.4 ст.177 Податкового кодексу в результаті чого донараховано податок з доходів фізичних осіб в розмірі 377991,27 грн., в тому числі: за 2017 рік - 254119,24 грн., за 2018 рік -123872,03 грн.;
п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу що призвело до заниження суми податку на додану вартість, що підлягає сплаті до бюджету за жовтень 2017 року у сумі 283 грн.;
абз.5 п. б ст. 128 Господарського Кодексу України п. 44.1 п. 44.3 ст. 44 п. 177.10 ст.177 ПКУ в частині не ведення книги обліку доходів та витрат за 2017 - року.
На підставі висновків, зроблених під час перевірки, Головного управління ДПС у Дніпропетровській області прийняті наступні податкові повідомлення- рішення, а саме:
Не погоджуючись з прийнятими податковими повідомленнями-рішеннями позивач звернувся зі скаргою до Державної податкової служби України.
За результатами розгляду скарги прийнято рішення ДПС України №9375/6/99- 00-08-05-01-06 від 13.03.2020 року, яким скаргу позивача залишено без задоволення, а оскаржувані податкові повідомлення-рішення - без змін.
Не погодившись із податковими повідомленнями-рішення та вимогою про сплату боргу (недоїмки) від 18.03.2020 року позивач звернувся з позовом до суду.
Рішення № від 18.03.2020 року про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску, було отримане позивачем пізніше початку процедури оскарження податкових-повідомлень рішень та податкової вимоги, тому в судовому порядку не оскаржувалося.

Про що, також зауважив суд першої інстанції в своєму рішенні від 15.02.2021 року по справі №160/13130/20.

Вказує, про те, що зазначене рішення про застосування до штрафних санкцій в сумі 52377,17 грн., було винесено на підставі винесеної вимоги про сплату боргу № від 18.03.2020р. на суму 218098 грн. 96 коп. єдиного внеску на загальнообов`язкове держане соціальне страхування.

Однак, рішення № від 18.03.2020 року про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску на суму 52377,17 грн., в порушення вимог ст.25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» не били включені до вимоги про сплату боргу № від 18.03.2020 року.

На підставі викладеного вважає, що Рішення № від 18.03.2020 року про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску на суму 52377,17 грн., підлягає скасуванню, так як вимогу про сплату боргу № від 18.03.2020р., визнано протиправною та скасовано, згідно рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15.02.2021р. по справі №160/13130/20.

Позивач вказує, що 13 квітня 2023 року, він подав скаргу, в порядку ст.56 ПК України, в якій просив, скасувати Рішення № від 18.03.2020 року.

В травні 2023 року отримав Рішення про залишення скарги без розгляду від 02.05.2023р. за №10663/6/99-00-06-02-03-06.

В рішенні ДПС зазначено, що «Скарга до Державної податкової служби України передана 14.04.2023р, тобто є порушенням законодавчо встановленого 10-денного строку для її подання. За таких обставин, скарга на рішення про застосування штрафних санкцій за донараховані відповідним, органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 18.03.2020 № ГУ ДПС у Дніпропетровській області не підлягає розгляду, Державною податковою службою України».

У листопаді 2023 року позивач отримав Постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №7312901 від 24.10.2013р., згідно якої провадження відкрито з виконання вимоги про сплату богу (недоїмки) №Ф-22798-0436-У від 26.07.2023 р. виданого ГУ ДПС у Дніпропетровській області про стягнення з позивача на користь ГУ ДПС у Дніпропетровській області, коштів у розмірі 52179,75 грн.

У вимозі про сплату богу (недоїмки) зазначено, що вимога прийнята відповідно до ст.25 «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» даних інформаційної системи податкових органів, Рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування або несвоєчасно не нарахованого єдиного внеску№ від 18.03.2020р та рішення про підтвердження ППР по розгляду скарги по суті за №10663/6/99-00-06-02-03-06 від 02.05.2023р.

Позивач зазначає, що вимога про сплату богу (недоїмки) №Ф-22798-0436-У від 26.07.2023р. йому ні надсилалась, про її існування позивач узнав лише ознайомившись з матеріалами виконавчого провадження.

Таким чином, вважає, що спірне рішення, та вимога про сплату богу (недоїмки) прийняті з порушеннями норм діючого законодавства та Конституції України та підлягають скасуванню.

ІІІ. ДОВОДИ ВІДПОВІДАЧА

Відповідач, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, у відзиві на позовну заяву зазначив про те, що за результатами перевірки складено акт від 28.01.2020 року №4716/04-36-33-06/ про результати документальної планової виїзної перевірки ФОП ОСОБА_1 , з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства, правильності нарахування.

Обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2017 по 31.12.2018 (у відповідності до ст.42 Податкового кодексу України акт перевірки вручено платнику податку засобами поштового зв`язку 24.02.2020).

За результатами перевірки були встановлені порушення та винесені податкові повідомлення - рішення:

ППР від 18.03.2020 року № форми «Р» ПДФО на суму 566986,91грн. (основний платіж - 377991,27 грн., штрафна санкція - 188995,64грн.);

ППР від 18.03.2020 року № форми «Р» на суму 47248,91грн. (оснований платіж -31499,27 грн., штрафна санкція -15749,64 грн.);

вимога про сплату боргу ЄСВ від 18.03.2020 року № на суму 218098,96 грн.;

- рішення про застосування штрафних санкцій з ЄСВ від 18.03.2020 року № на суму 52377,17 грн.;

ППР від 18.03.2020 року № форми «Р» ПДВ на суму 353,75грн. (основний платіж - 283 грн., штрафна санкція - 70,75 грн.);

ППР від 18.03.2020 року № форми «Н» ПДВ на суму 31232,83 грн. (штрафна санкція - 31232,83 грн.).

Відповідач вказує, про те, що позовна заява ФОП ОСОБА_1 розглядалась по справі 160/13130/20, позивач просив визнати та скасувати податкові повідомлення-рішення, з урахуванням уточнень просив: визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Дніпропетровській області №, №008813306, №, № від 18.03.2020 року; визнати протиправною та скасувати податкову вимогу про сплату боргу (недоїмки) № від 18.03.2020 року. Податкові повідомлення - рішення винесені на підставі проведеної планової виїзної документальної перевірки позивача за результатами, якої складено акт перевірки №4716/04-36-33-06/ від 28 січня 2020 року.

Позивач вважає, що висновки викладені в Акті перевірки та Рішенні про результати розгляду скарги № 20762/6/99-06-02-04-06 від 02.07.2020 року є необґрунтованими, суперечать дійсним обставинам справи, мають характер суб`єктивних припущень та не відповідають вимогам діючого законодавства України.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15 лютого 2021 року по справі №160/13130/20 позовну заяву ФОП ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано ППР № від 18.03.2020 року, № від 18.03.2020 року, податкову вимога про сплату боргу (недоїмки) № від 18.03.2020 року.

Що стосується порушень виявлених під час перевірки, а саме щодо визнання нереальними відповідні операції, вказують про таке.

Згідно проведеного аналізу встановлено невідповідність придбаного та реалізованого товару, що свідчить про обрив ланцюга постачання товару, нереальність здійснення господарської операції та здійснення діяльності направленої на надання вигоди третім особам.

Таким чином, вказують, що ФОП ОСОБА_1 реалізуючи курятину в асортименті за готівкові кошти без оформлення первинних документів і без відображення в обліку третім особам, неправомірно оформлював документи з реалізації ТОВ"ФРОНТМАУНТ КОМПАШ", ТОВ «Голтрейд Лтд», ПП «Майстербудрівне» тих же ТМЦ (без фактичного руху активів) та отримував від нього кошти за нібито реалізовану продукцію.

Як наслідок, ФОП ОСОБА_1 сприяє первинному формуванню схемного податкового кредиту через штучне збільшення суми ліміту СЕА підприємствам.

Відповідно до пп. 14.1.257 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України від 02.12.10р. №2755-VI: «безповоротна фінансова допомога - це сума коштів, передана платнику податку згідно з договорами дарування, іншими подібними договорами, або без укладання таких угод».

Отже, ФОП ОСОБА_1 на підставі вищезазначеного отримував безповоротну фінансову допомогу від вищезазначених підприємств.

Відповідно видаткових та податкових накладних ФОП ОСОБА_1 здійснював оптову торгівлю товарами, в тому числі курятиною також контрагентам - неплатникам ПДВ.

Відповідач вказує, що до перевірки не надано господарські договори укладені ФОП ОСОБА_1 з контрагентами-неплатниками ПДВ.

На розрахунковий рахунок платника податків надходять готівкові кошти, як торгівельна виручка через ОСОБА_1 , за реалізацію товару, а саме: у 2017 році - 1362668,94 грн. у 2018 році - 74102,94 грн.

Також, грошові кошти в сумі 299789,52 грн. які відображені в наданій оборотній відомості, як готівкові надходження від продажу курятини у 2018 році та задекларовані в Декларації про доходи та майновий стан у 2018 році, взагалі не надходили на розрахунковий рахунок платника податків в зв`язку з чим неможливо з 'ясувати хто є платником коштів та за який товар.

Отже, готівкові кошти задекларовані у 2017-2018р. в сумі 1736561,40 грн., в тому числі 2017 р. - 1362668,94 грн., 2018 році - 373892,46 грн., неможливо ідентифікувати як оплату за курятину за сукупністю обставин, а саме:

відсутність книги обліку доходів та витрат;

відсутність складських приміщень;

відсутність спеціального транспорту;

відсутність наявності наданих транспортних;

послуг перевезення товару відсутність найманих працівників;

відсутність РРО;

відсутність договорів з покупцями відсутність товарно-транспортних накладних;

відсутність у видаткових накладних дата та номер довіреності одержувача на підставі якої отримується товар;

відсутність даних хто є платником готівкових коштів та за який товар.

За результатами перевірки ФОП ОСОБА_1 отримав інший дохід, якій не пов`язаний із постачанням товарів в розмірі 2111355,3 грн., в тому числі: 2017 р. - 1417286,04 грн., 2018 р. - 694069,26 гривень.

Фізична особа - підприємець має право включати до складу витрат суму товарів, які безпосередньо пов`язані з одержанням доходу протягом календарного (звітного) року на підставі документального підтвердження факту їх сплати.

ФОП ОСОБА_1 безпідставно завищено суму витрат відображених у додатку Ф2 до податкових декларацій 2017-2018 років в розмірі 1748059 грн., а саме: до складу витрат включено суми витрат на придбання товарно-матеріальних цінностей (курятини), які не пов`язані з отриманням доходу.

Крім того, перевіркою встановлено порушення, а саме:

- заниження суми податку на додану вартість, що підлягає сплаті до бюджету за жовтень 2017 року у сумі 283 грн.;

- у встановлені терміни не були складені податкові накладні та не зареєстровані в Єдиному реєстрі податкових накладних на занижені податкові зобов`язання в загальній сумі 62465,65 гривень.

ІV. ОБСТАВИНИ СПРАВИ ТА ЗМІСТ СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН

Суд, дослідив матеріали справи, з`ясував всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та відзив, оцінив докази, які мають значення для розгляду і вирішення позову по суті, проаналізував застосування норм матеріального та процесуального права, встановив таке.

Судом встановлено, що на підставі наказу про проведення документальної планової перевірки від 12.12.2019 № 1620-п та повідомлення від 12.12.2019 року № 651 виданих Головним Управлінням ДПС у Дніпропетровській області відповідно до пп.20.1.4 п.20.1 ст.20, пп.75.1.2 п.75.1 ст.75, п.77.1, п.77.4 ст.77 Податкового кодексу України проведена документальна планова виїзна перевірки фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2017 по 31.12.2018року.

За результатами вказаної перевірки відповідачем складено акт №4716/04-36-33-06/ НОМЕР_1 від 28.01.2020 року, в якому зроблено наступні висновки:

п.177.2, пп. 177.4.4, п. 177.4 ст.177 Податкового кодексу в результаті чого донараховано податок з доходів фізичних осіб в розмірі 377991,27 грн., в тому числі: за 2017 рік - 254119,24грн., за 2018 рік -123872,03 грн.;

п.1.2 п.161 прим.1 підр. 10 р. XX, ст.177 Податкового кодексу в результаті чого донараховано військового збору за 2017- 2018 рр. в сумі 31499,27 грн. в тому числі: За 2017 рік - 21176,60 грн., За 2018 рік 10322,67 грн.;

пункту 2 частини 1 ст. 7 Закону № 2464 у результаті чого, з урахуванням вимог ч.5 ст. 8 Закону № 2464 визначено суму єдиного внеску фізичної особи - підприємця 218098, 96 грн. в тому числі: за 2017 рік - 87573,84 грн., за 2018 рік 130525,12 грн.;

п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу що призвело до заниження суми податку на додану вартість, що підлягає сплаті до бюджету за жовтень 2017 року у сумі 283 грн.;

п.201.4, абз.4 п.201.10 ст.201 Податкового Кодексу України в результаті чого у встановлені терміни не були складені податкові накладні та не зареєстровані в Єдиному реєстрі податкових накладних на занижені податкові зобов`язання в загальній сумі 62465,65 грн., в тому числі: березень 2017 р. - 7631,85 грн., квітень 2017 - 1471 грн. січень 2018 - 2643,87 грн., лютий 2018 - 20842,11 грн., березень 2018 - 2341,56 грн., вересень 2018 - 10666,59 грн., жовтень 2018 - 16868,67 грн.;

абз.5 п. б ст.128 Господарського Кодексу України п. 44.1 п. 44.3 ст. 44 п. 177.10 ст. 177 ПКУ в частині не ведення книги обліку доходів та витрат за 2017 - 2018 року.

Не погоджуючись з висновками ГУ ДПС у Дніпропетровській області, викладеними в акті №4716/04-36-33-06/ від 28.01.2020 року, вважаючи вищезазначені висновки такими, що є необ`єктивними, хибними, надуманими та упередженими, звернулось із запереченнями на вказаний акт до Контролюючого органу.

Головне управління ДПС у Дніпропетровській області за наслідками розгляду заперечень висновки Акту перевірки залишено без змін.

На підставі висновків, зроблених під час перевірки, Головного управління ДПС у Дніпропетровській області прийняті наступні податкові повідомлення-рішення, а саме:

№ від 18.03.2020 року про збільшення суми грошового зобов`язання за платежем Податок на доходи фізичних осіб, що сплати фізичної особи за результатами річного декларування на 566986,91 грн;

№ від 18.03.2020 року про збільшення суми грошового зобов`язання за платежем Військовий збір, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування на суму 47248,91 грн;

№ від 18.03.2020 року штрафні санкції на суму 31232,83грн.;

№ від 18.03.2020 року про збільшення суми грошового зобов`язання за платежем Податок на додану вартість на суму 353,75 гривень.

Також була прийнята вимога про сплату боргу (недоїмки) від 18.03.2020 року № по ЄСВ на суму 218098,96 грн та Рішення № від 18.03.2020 року про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску.

Не погоджуючись з прийнятими податковими повідомленнями-рішеннями позивач звернувся зі скаргою до Державної податкової служби України.

За результатами розгляду скарги прийнято рішення ДПС України №9375/6/99-00-08-05-01-06 від 13.03.2020 року, яким скаргу ФОП ОСОБА_1 залишено без задоволення, а оскаржувані податкові повідомлення-рішення - без змін.

Позивач не погодившись із податковими повідомленнями-рішення та вимогою про сплату боргу (недоїмки) від 18.03.2020 року звернувся з позовом до суду.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15.02.2021 року, яке набрало законної сили, по справі №160/13130/20 позовну заяву фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровської області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, задоволено частково.

Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Дніпропетровській області № від 18.03.2020 року, № від 18.03.2020 року.

Визнано протиправною та скасувати податкову вимогу Головного управління ДПС у Дніпропетровської області про сплату боргу (недоїмки) № від 18.03.2020 року.

Згідно вказаного рішення суду від 15.02.2021 року по справі №160/13130/20 встановлено, що позивачем Рішення № від 18.03.2020 року про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску у вказаній адміністративний справі не оскаржувалось.

Згідно положень ст. 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно частини шостої статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України тільки вирок суду в кримінальній справі або постанова суду у справі про адміністративний проступок, які набрали законної сили, є обов`язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, щодо якої ухвалений вирок або постанова суду, та лише у питаннях, чи мало місце діяння та чи вчинене воно цією особою.

Згідно матеріалів справи, спірне рішення № від 18.03.2020 року про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску, було отримане позивачем пізніше початку процедури оскарження податкових- повідомлень рішень та податкової вимоги, тому в судовому порядку не оскаржувалося, про що зазначено у рішенні суду від 15.02.2021 року по справі №160/13130/20.

Вказане рішення про застосування до позивача штрафних санкцій в сумі 52377,17 грн., було винесено на підставі винесеної вимоги про сплату боргу № від 18.03.2020р. на суму 218098 грн. 96 коп. єдиного внеску на загальнообов`язкове держане соціальне страхування.

24.10.2023 року Саксаганським відділом державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) було відкрито виконавче провадження №73124901, згідно якої провадження відкрито з виконання вимоги про сплату богу (недоїмки) №Ф-22798-0436-У від 26.07.2023р. виданого ГУ ДПС у Дніпропетровській області про стягнення з позивача на користь ГУ ДПС у Дніпропетровській області, коштів у розмірі 52179,75 гривень.

Згідно матеріалів справи, встановлено, що у вимозі про сплату богу (недоїмки) №Ф-22798-0436-У від 26.07.2023р. відповідачем зазначено, що вимога прийнята відповідно до ст.25 «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» даних інформаційної системи податкових органів, та рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування або несвоєчасно не нарахованого єдиного внеску№ від 18.03.2020 року.

Позивач, не погодившись зі спірними рішенням та вимогою про сплату боргу (недоїмки), звернувся до суду з цим позовом за захистом порушених прав.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, доводам позивача, викладеним в позовній заяві, та доводам відповідача, викладених в відзиві на позов, суд врахував такі норми чинного законодавства, які діяли на момент виникнення спірних правовідносин, та релевантні їм джерела права.

V. ПРАВОВЕ РЕГУЛЮВАННЯ СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН

Відповідно до пункту 185.1 статті 185 Податкового Кодексу України об`єктом оподаткування є операції платників податку з:

а) постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з безоплатної передачі та з передачі права власності на об`єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об`єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю;

б) постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу;

в) ввезення товарів на митну територію України;

г) вивезення товарів за межі митної території України;

е) постачання послуг з міжнародних перевезень пасажирів і багажу та вантажів залізничним, автомобільним, морським і річковим та авіаційним транспортом.

Перелік господарських операцій, які визнаються контрольованими, встановлений підпунктом 39.2.1 пункту 39.2 статті 39 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до пункту 44.1 статті 44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинним документом є документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства. Водночас за відсутності факту придбання / реалізації товарів (робіт, послуг) відповідні суми не можуть включатися до складу доходів / витрат для цілей оподаткування податком на прибуток або податкових зобов`язань та податкового кредиту для цілей оподаткування податком на додану вартість навіть за наявності формально складених документів або сплати грошових коштів.

Отже, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків як обов`язкова ознака господарської операції кореспондує з нормами Податкового кодексу України.

Відповідно до підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 Податкового кодексу України об`єктом оподаткування податком на прибуток підприємств є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього розділу.

Методологічні засади формування в бухгалтерському обліку інформації про доходи підприємства та її розкриття у фінансовій звітності визначає Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 15 «Дохід», затверджене наказом Міністерства фінансів України від 29 листопада 1999 року №290. Критерії визнання доходу, наведені в цьому Положенні (стандарті), застосовуються окремо до кожної операції. Проте ці критерії потрібно застосовувати до окремих елементів однієї операції або до двох чи більше операцій разом, якщо це випливає із суті такої господарської операції (операцій). Згідно з пунктом 5 Положення дохід визнається під час збільшення активу або зменшення зобов`язання, що зумовлює зростання власного капіталу (за винятком зростання капіталу за рахунок внесків учасників підприємства), за умови, що оцінка доходу може бути достовірно визначена.

Відповідно до Національного положення (стандарту) бухгалтерського обліку 1 «Загальні вимоги до фінансової звітності», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 7 лютого 2013 року № 73, витрати - зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов`язань, які призводять до зменшення власного капіталу (за винятком зменшення капіталу за рахунок його вилучення або розподілення власниками).

Основним документом, який регулює формування витрат у бухгалтерському обліку, є Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 16 «Витрати», затверджене наказом Міністерства фінансів України від 31 грудня 1999 року № 318. Пункт 7 Положення визначає, що витрати визнаються витратами певного періоду одночасно з визнанням доходу, для отримання якого вони здійснені. Витрати, які неможливо прямо пов`язати з доходом певного періоду, відображаються у складі витрат того звітного періоду, в якому вони були здійснені.

Отже, об`єктом справляння податку на прибуток є фінансовий результат до оподаткування (прибуток або збиток), визначений у фінансовій звітності підприємства, за правилами бухгалтерського обліку та відкоригований на різниці, передбачені Податковим кодексом України.

Згідно з пунктом 14.1.181 статті 14 Податкового кодексу України встановлено, що податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Відповідно до пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

За правилами пункту 198.6 статті 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Таким чином, витрати для цілей визначення об`єкта оподаткування податком на прибуток, а також податковий кредит для цілей визначення об`єкта оподаткування податком на додану вартість мають бути фактично здійснені та підтверджені належним чином оформленими первинними документами, що відображають реальність господарських операцій, які є підставою для формування податкового обліку платника податків.

При цьому наявність формально оформлених (складених) первинних документів та/або сплати грошових коштів не може слугувати підставою для формування даних податкового обліку за відсутності факту придбання відповідного активу.

Слід вказати, що при дослідженні факту здійснення господарських операцій оцінюватися повинні відносини безпосередньо між учасниками тих операцій, на підставі яких сформовані дані податкового та бухгалтерського обліку.

При цьому, варто також зазначити, що податкове законодавство не ставить у залежність виникнення у платника податку на додану вартість права на податковий кредит, як і права на збільшення від`ємного значення фінансового результату до оподаткування, від дотримання вимог податкового законодавства іншими суб`єктами господарювання, так само, як і на платника податків не покладається обов`язок перевіряти своїх контрагентів на предмет дотримання ними вимог податкового законодавства.

Також, слід вказати, що прийняття Президентом України Указу «Про застосування штрафних санкцій за порушення норм з регулювання готівки» від 12.06.1995 №436/95 відбулося відповідно до статті 25 Конституційного Договору між Верховною Радою України та Президентом України «Про основні засади організації функціонування державної влади і місцевого самоврядування в Україні на період до прийняття нової Конституції України» від 08.06.1995 №1к/95-ВР (далі - Конституційний Договір), за якою Президент України в межах своїх повноважень видає укази і розпорядження, які є обов`язковими для виконання на всій території України, дає їх тлумачення. Президент України видає укази з питань економічної реформи, не врегульованих чинним законодавством України, які діють до прийняття відповідних законів.

Положеннями абзацу третього статті 1 Указу №436/95 визначено, що у разі порушення юридичними особами всіх форм власності, фізичними особами - громадянами України, іноземними громадянами та особами без громадянства, які є суб`єктами підприємницької діяльності, а також постійними представництвами нерезидентів, через які повністю або частково здійснюється підприємницька діяльність, норм з регулювання обігу готівки у національній валюті, що встановлюються Національним банком України, до них застосовуються фінансові санкції у вигляді штрафу: за неоприбуткування (неповне та/або несвоєчасне) оприбуткування у касах готівки - у п`ятикратному розмірі неоприбуткованої суми.

У свою чергу, Верховною Радою України 06 липня 1995 року прийнятий Закон України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», у преамбулі якого вказано, що він визначає правові засади застосування РРО у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг. Дія його поширюється на всіх суб`єктів господарювання, їх господарські одиниці та представників (уповноважених осіб) суб`єктів господарювання, які здійснюють розрахункові операції у готівковій та/або безготівковій формі.

Пунктом 3 розділу ІІ Прикінцевих положень Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» визначено, що до приведення чинного законодавства у відповідність із цим Законом чинні закони та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Згідно з пунктом 13 статті 3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» суб`єкти господарювання, які здійснюють розрахункові операції в готівковій та/або в безготівковій формі (із застосуванням платіжних карток, платіжних чеків, жетонів тощо) при продажу товарів (наданні послуг) у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг, а також операції з приймання готівки для подальшого її переказу зобов`язані забезпечувати відповідність сум готівкових коштів на місці проведення розрахунків сумі коштів, яка зазначена в денному звіті РРО, а у випадку використання розрахункової книжки - загальній сумі продажу за розрахунковими квитанціями, виданими з початку робочого дня. Такі вимоги не поширюються на фізичних осіб - підприємців, які є платниками єдиного податку та не зареєстровані платниками податку на додану вартість.

Пунктом 2.6 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженим постановою Національного банку України від 15.12.2004 №637 та зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 13.01.2005 за №40/10320 (зі змінами та доповненнями, далі - Положення №637), яке втратило чинність 05 січня 2018 року згідно з постановою Правління Національного банку України від 29 грудня 2017 року № 148, установлено, що вся готівка, що надходить до кас, має своєчасно (у день одержання готівкових коштів) та в повній сумі оприбутковуватися.

Оприбуткуванням готівки в касах підприємств, які проводять готівкові розрахунки з оформленням їх касовими ордерами і веденням касової книги відповідно до вимог глави 4 цього Положення, є здійснення обліку готівки в повній сумі її фактичних надходжень у касовій книзі на підставі прибуткових касових ордерів.

У разі проведення готівкових розрахунків із застосуванням РРО або використанням розрахункової книжки (РК) оприбуткуванням готівки є здійснення обліку зазначених готівкових коштів у повній сумі їх фактичних надходжень у книзі обліку розрахункових операцій на підставі фіскальних звітних чеків РРО (даних РК) (абзаци перший - третій цього пункту).

Тобто, як норма пункту 13 статті 3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», так і норма пункту 2.6 Положення № 637 встановлюють для суб`єкта підприємницької діяльності, який здійснює розрахункові операції готівкою із застосуванням РРО, обов`язок забезпечення обліку отриманих готівкових коштів в повній сумі надходжень від розрахункових операцій. При цьому такий облік згідно з пунктом 13 статті 3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» здійснюється в денному звіті (за визначенням, наведеним у статті 1 цього Закону, денний звіт - це документ встановленої форми, надрукований РРО, що містить інформацію про денні підсумки розрахункових операцій, проведених з його застосуванням), а згідно з пунктом 2.6 Положення №637 - у книзі обліку розрахункових операцій на підставі фіскальних звітних чеків РРО.

При цьому, як вже було зазначено, абзацом третім статті 1 Указу №436/95 встановлювалась відповідальність за порушення суб`єктами підприємницької діяльності норм з регулювання обігу готівки у національній валюті у вигляді штрафу за неоприбуткування (неповне та/або несвоєчасне) оприбуткування у касах готівки - у п`ятикратному розмірі неоприбуткованої суми.

Разом з тим, прийнятим 06 липня 1995 року Законом України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» також установлена за порушення вимог цього Закону відповідальність суб`єктів господарювання, які здійснюють розрахункові операції за товари (послуги). Перелік таких порушень та санкції визначені розділом V «Відповідальність за порушення вимог цього Закону».

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 травня 2020 року у справі №1340/3510/18 відступила від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 02 квітня 2013 року №21-77а13 щодо того, що «відносини стосовно відповідальності суб`єктів господарювання за неоприбуткування (неповне та/або несвоєчасне) оприбуткування у касах готівки не врегульовані Законом України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», прийнятим у часі пізніше, ніж видано Указ №436/95. На час виникнення спірних відносин не було прийнято й будь-яких інших законів, сфера дії яких би охоплювала такі відносини, тому застосування штрафних (фінансових) санкцій на підставі абзацу третього статті 1 Указу №436/95 є обґрунтованим».

Статтею 1 Указу №436/95 визначена відповідальність за неоприбуткування (неповне та/або несвоєчасне) оприбуткування у касах готівки у вигляді фінансової санкції (штрафу).

Пунктом 1 частини першої статті 17 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» передбачено фінансові санкції за порушення вимог цього закону, а саме: за встановлення протягом календарного року в ході перевірки факту проведення розрахункових операцій з використанням РРО або розрахункових книжок на неповну суму вартості проданих товарів (наданих послуг); непроведення розрахункових операцій через РРО з фіскальним режимом роботи; невідповідності у юридичних осіб на місці проведення розрахунків суми готівкових коштів сумі коштів, зазначеній у денному звіті, більше ніж на 10 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року, а в разі використання юридичною особою розрахункової книжки - загальній сумі продажу за розрахунковими квитанціями, виданими з початку робочого дня; нероздрукування відповідного розрахункового документа, що підтверджує виконання розрахункової операції, або проведення її без використання розрахункової книжки на окремому господарському об`єкті такого суб`єкта господарювання.

Аналіз зазначених положень свідчить про те, що об`єктивна сторона обох порушень, як того, що визначено абзацом третім статті 1 Указу №436/95, так і того, що визначене пунктом 1 частини першої статті 17 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», фактично полягає у одних і тих самих діях.

Відповідно до змісту статті 25 Конституційного Договору метою постановлення Указу №436/95 було врегулювання відносин щодо належного обліку готівкових операцій суб`єктами підприємницької діяльності, які до цього не були належним чином урегульовані іншими законодавчими актами, а термін його дії обмежувався прийняттям відповідного закону.

Оскільки шляхом прийняття Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» ці правовідносини врегулював законодавчий орган, то Указ №436/95 припинив дію як у частині визначення складу такого правопорушення як неоприбуткування (неповне та/або несвоєчасне) оприбуткування у касах готівки, так і в частині встановлених за таке правопорушення санкцій, його положення уже не могло застосовуватися.

Отже, Велика Палата Верховного Суду вказала на неможливість застосування положень абзацу третього статті 1 Указу №436/95 до правовідносин, що виникли після набрання чинності Законом України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг».

Такий правовий висновок викладено також у постановах Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі №500/39/19 та від 24 червня 2020 року у справі №520/795/19.

VІ. ОЦІНКА СУДУ

Відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску, врегульовані Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» платниками єдиного внеску є, зокрема, роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами, а також підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, військові частини та органи, які виплачують грошове забезпечення, допомогу по тимчасовій непрацездатності, допомогу у зв`язку з вагітністю та пологами, допомогу або компенсацію відповідно до законодавства.

Платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок (пункт 1); подавати звітність та сплачувати до органу доходів і зборів за основним місцем обліку платника єдиного внеску у строки, порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування (пункт 4 частини 2 статті 6 цього ж Закону).

Згідно частини 1 статті 8 Закону № 2464-VI розмір єдиного внеску для кожної категорії платників, визначених цим Законом, та пропорції його розподілу за видами загальнообов`язкового державного соціального страхування встановлюються з урахуванням того, що вони повинні забезпечувати застрахованим особам страхові виплати і соціальні послуги, передбачені законодавством про загальнообов`язкове державне соціальне страхування; фінансування заходів, спрямованих на профілактику страхових випадків; створення резерву коштів для забезпечення страхових виплат та надання соціальних послуг застрахованим особам; покриття адміністративних витрат із забезпечення функціонування системи загальнообов`язкового державного соціального страхування,

Приписи частини 11 статті 8 Закону № 2464- VI визначають, що єдиний внесок для платників, зазначених у пунктах 4 та 5 частини першої статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 34,7 відсотка визначеної пунктами 2 та 3 частини першої статті 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

Абзацом 1 пункту 2 частини 1 статті 7 Закону № 2464-VI передбачено, що єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пункті 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб, та на суму доходу, що розподіляється між членами сімї фізичних осіб - підприємців, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за кожну особу за місяць, у якому отримано дохід (прибуток).

З наведеного випливає, що розмір єдиного внеску обраховується виходячи з розміру доходу (прибутку), отриманого від господарської діяльності фізичної особи-підприємця, що підлягає оподаткуванню податком з доходів фізичних осіб.

Частиною 2 статті 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» встановлено, що обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок, а частиною 8 цієї статті що платники єдиного внеску, крім платників, зазначених у пунктах 4 і 5 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 20 числа наступного місяця, крім гірничих підприємств, які зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 28 числа наступного місяця.

З 13 березня 2015 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до розділу VIII Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» щодо зменшення навантаження на фонд оплати праці» від 02.03.2015 № 219-VIII.

Цим Законом доповнено розділ VIII Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» пунктом 95, яким з метою зменшення навантаження на фонд оплати праці передбачено можливість застосування понижуючого коефіцієнту при обчисленні розміру єдиного внеску.

Дослідивши докази по справі, судом встановлено, що рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15.02.2021 року, яке набрало законної сили, по справі №160/13130/20 позовну заяву фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровської області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, задоволено частково.

Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Дніпропетровській області № від 18.03.2020 року, № від 18.03.2020 року.

Визнано протиправною та скасувати податкову вимогу Головного управління ДПС у Дніпропетровської області про сплату боргу (недоїмки) № від 18.03.2020 року.

Згідно вказаного рішення суду від 15.02.2021 року по справі №160/13130/20 встановлено, що позивачем рішення № від 18.03.2020 року про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску у вказаній адміністративний справі не оскаржувалось.

Згідно матеріалів справи, спірне рішення № від 18.03.2020 року було винесено на підставі вимоги про сплату боргу № від 18.03.2020р. на суму 218098 грн. 96 коп. єдиного внеску на загальнообов`язкове держане соціальне страхування.

Вказані обставини також не заперечуються і відповідачем.

Як зазначалось вище, рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15.02.2021 року, яке набрало законної сили, по справі №160/13130/20 було визнано протиправною та скасовано податкову вимогу Головного управління ДПС у Дніпропетровської області про сплату боргу (недоїмки) № від 18.03.2020 року, на підставі якої і було прийнято вказане рішення Головного управління ДПС у Дніпропетровській області Рішення № від 18.03.2020 року.

Рішення № від 18.03.2020 року про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску на суму 52377,17 грн., в порушення вимог ст.25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», не били включні до вимоги про сплату боргу № від 18.03.2020р.

Враховуючи наведене, спірне рішення є протиправним, та як наслідок підлягає скасуванню.

24.10.2023 року Саксаганським відділом державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) було відкрито виконавче провадження №73124901, згідно якої провадження відкрито з виконання вимоги про сплату богу (недоїмки) №Ф-22798-0436-У від 26.07.2023р. виданого ГУ ДПС у Дніпропетровській області про стягнення з позивача на користь ГУ ДПС у Дніпропетровській області, коштів у розмірі 52179,75 гривень.

Згідно матеріалів справи, встановлено, що у вимозі про сплату богу (недоїмки) №Ф-22798-0436-У від 26.07.2023р. відповідачем зазначено, що вимога прийнята відповідно до ст.25 «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» даних інформаційної системи податкових органів, та рішення про застосування штрафних санкцій за дорахування або несвоєчасно не нарахованого єдиного внеску№ від 18.03.2020 року.

Враховуючи наведене вище, суд вважає, що оскаржувана вимоги про сплату боргу (недоїмки) від №Ф-22798-0436-У від 26.07.2023р. підлягає визнанню протиправним та скасуванню.

Враховуючи вищевикладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України, суд вважає, що наявні правові підстави для задоволення позову.

VІІ. ВИСНОВКИ СУДУ

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини четвертої статті 242 КАС України судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Ухвалюючи це судове рішення, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення «Серявін та інші проти України») та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України»(п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо.

Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України.

Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права, яка проявляється в рівності всіх перед законом, цілях і засобах, що обираються для їх досягнення.

Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід та неупередженість.

Положеннями частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою статті 2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частинами першою та другою статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Відповідно до частин першої, другої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд, відповідно до статті 90 КАС України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позивачем обґрунтовані та доведені позовні вимоги у вказаній вище частині.

Оцінивши докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та, враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про задоволення позову ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу, скасування рішення.

Щодо розподілу судових витрат, зокрема судового збору.

Частиною першою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до приписів статті 139 КАС України, суд вважає за необхідне стягнути на користь позивача документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 2147,20 грн. за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись статтями 241-246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

УХВАЛИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу, скасування рішення - задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Дніпропетровській області № від 18.03.2020 року.

Визнати протиправним та скасувати податкову вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-22798-0436-У від 26.07.2023 року.

Стягнути з Головного управління ДПС у Дніпропетровській області за рахунок їх бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судові витрати з оплати судового збору в сумі 2147,20 гривень.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код ОКПП НОМЕР_1 ).

Відповідач: Головне управління ДПС у Дніпропетровській області (адреса: вул. Сімферопольська, 17-А, м. Дніпро, 49005; код ЄДРПОУ ВП 44118658).

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення складено 09.01.2024 року.

Суддя В.В. Ільков