Справа № 160/7573/23
Суддя: Тулянцева Інна Василівна
Дата ухвалення: 2023-09-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 вересня 2023 року Справа № 160/7573/23
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Тулянцевої І.В., розглянувши у місті Дніпрі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до відповідача 1 - Самарського відділу у місті Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, відповідача 2 - Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області, про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -
11 квітня 2023 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Самарського відділу у місті Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, в якому позивач просить:
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28 квітня 2023 року прийнято до розгляду вищевказану позовну заяву ОСОБА_1 та відкрито провадження в адміністративній справі №160/7573/23, призначено цю справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами з 29.05.2023 року, а також встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання ухвали.
Крім того вищезазначеною ухвалою суду було витребувано у відповідача належним чином завірені копії всіх документів на підставі яких було прийнято оскаржуване рішення.
До відзиву відповідачем також подані копії матеріалів справи №183 на гр. РФ ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 про надання дозволу на імміграцію в Україну.
Разом із відзивом Самарського відділу у місті Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області до суду надійшли клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з (повідомленням) викликом сторін та про залучення до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області.
Ухвалою суду від 04 липня 2023 року відмовлено у задоволенні клопотання Самарського відділу у місті Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про розгляд справи у судовому засіданні з (повідомленням) викликом сторін.
Ухвалою суду від 04 липня 2023 року задоволено клопотання Самарського відділу у місті Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області та залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області.
Ухвалою суду від 04 липня 2023 року залучено до участі у справі у якості співвідповідача - Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області.
21.08.2023 року до суду через підсистему «Електронний суд» надійшли пояснення Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області в яких зазначено, що з позовними вимогами позивачки третя особа не згодна та просить відмовити у їх задоволенні. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 25 Закону України «Про Службу безпеки України», Службі безпеки України, її органам і співробітникам для виконання покладених на них обов`язків надано право подавати органам державної влади, органам місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям усіх форм власності обов`язкові для розгляду пропозиції з питань національної безпеки. За результатами здійснення перевірки на запит Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області щодо поданої позивачкою заяви про надання дозволу на іміграцію, Управлінням проінформовано відповідача про отримання інформації, яка свідчить про те, що подальше документування громадянки рф ОСОБА_1 дозволом на іміграцію недоцільно, на підставі п. 6 ст. 10 Закону України «Про іміграцію» (інформація, документи і матеріали, які стали підставою для формування листа від 28.02.2023 року №55/2-1639нт-вих., містять гриф секретності «Таємно»). Вважають, що Управління діяло на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що перердбачений Конституцією і законами України.
Дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, а також проаналізувавши зміст норм матеріального та процесуального права, що регулюють спірні правовідносини, суд доходить висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі, виходячи з наступного.
Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , ОСОБА_2 народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце народження: м. Миколаїв, Миколаївська обл., про що в книзі записів актів громадянського стану про народження 1958 року жовтня місяця 30 числа зроблено відповідний запис за №3219. Батьки: батько ОСОБА_3 (росіянин), мати ОСОБА_4 (росіянка).
Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_3 , виданого відділом ЗАЦСу Кіровоградського міськвиконкому м. Кіровоград -25, гр. ОСОБА_5 та гр. ОСОБА_2 уклали шлюб 27 січня 1982 р. про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу 1982 року січня місяця 27 числа зроблено запис за №1. Після укладення шлюбу присвоєні чоловіку та дружині прізвища ОСОБА_6 .
17.09.2021 року ОСОБА_1 звернулась до Самарського відділу у місті Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області з заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну, у зв`язку із тим, що її батьки є громадянами України та постійно проживають у м. Дніпро (мати - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уроженка РФ, документована паспортом громадянина України серії НОМЕР_4 , виданий 22.11.1999 Самарським РВДМУ УМВС України в Дніпропетровській області, батько ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженець РФ, документований паспортом громадянина України серії НОМЕР_5 , виданий 22.12.1999 Самарським РВДМУ УМВС України в Дніпропетровській області).
З метою перевірки наявності чи відсутності підстав для відмови позивачеві у наданні дозволу на імміграцію в Україну Самарським відділом у місті Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області було надіслано відповідні запити до УІАП ГУНП України в Дніпропетровській області (лист №1217-550/000189-21 від 24.09.2021 р.), управління СБУ у Дніпропетровській області (запити №1217-605/000189-21 від 16.10.2021 р., №1217-219/000189-22 від 17.06.2022 р., №1217-420/000189-22 від 12.11.2022р. та №1217-484/000189-22 від 29.12.2022), начальнику відділу міжнародного поліцейського співробітництва ГУНП України в Дніпропетровській області (лист №1217-606/000189-21 від 16.10.2021 р.), адміністрації Державної прикордонної служби України (лист №1217-603/000189-21 від 16.10.2021 р.), відділення поліції №4 ДРУП ГУНП України в Дніпропетровській області (лист №1217-599/000189-21 від 16.10.2021р. та №1217-415/000189-22 від 12.11.2022 р.), виконавчому комітету Любимівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області (лист №1217-789/000189-21 від 28.12.2021 р. та №1217-217/000189-22 від 14.06.2022 р.), Головному центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України (лист №1217-421/000189-22 від 12.11.2022 р.),
Листом від 28.02.2023 №55/2-1639нш-вих Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області повідомило Самарський відділ у місті Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про те, що Управлінням СБ України у Дніпропетровській області відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 24 ЗУ «Про Службу безпеки України» отримано інформацію, яка свідчить, що подальше документування громадянки рф ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , дозволом на імміграцію недоцільно, на підставі п.6 ст. 10 Закону України «Про імміграцію».
07.03.2023 Самарським відділом у місті Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області складено та затверджено Висновок про відмову в наданні дозволу на імміграцію в Україну.
Рішенням Самарського відділу у місті Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області від 07.03.2023 №8602 було відмовлено громадянці російської федерації ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , у наданні дозволу на імміграцію в Україну на підставі пункту 6 статті 10 Закону України «Про імміграцію».

Вважаючи протиправним рішення відповідача про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну, позивач звернулась до суду із цим позовом.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає про таке.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначає Закон України «Про імміграцію» від 07.06.2001 № 2491-III (далі - Закон № 2491-III в редакції на час спірних відносин).

За змістом статті 1 Закону № 2491-III імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Відповідно до пункту 3 частини третьої статті 4 цього Закону, дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України.

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 9 Закону № 2491-III, заяви про надання дозволу на імміграцію подаються особами, які перебувають в Україні на законних підставах, - до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Статтею 6 Закону №2491-ІІІ визначено повноваження центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Так, відповідно до частини першої цієї статті Закону №2491-ІІІ, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів:

1) організовує роботу з прийняття заяв разом із визначеними цим Законом документами щодо надання дозволу на імміграцію від осіб, які перебувають в Україні на законних підставах;

2) організовує роботу з перевірки правильності оформлення документів щодо надання дозволу на імміграцію, виконання умов для надання такого дозволу, відсутності підстав для відмови у його наданні;

3) організовує роботу з прийняття рішень про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видання копій цих рішень особам, яких вони стосуються;

4) організовує роботу з видання та вилучення у випадках, передбачених цим Законом, посвідок на постійне проживання;

5) забезпечує ведення обліку осіб, які подали заяви про надання дозволу на імміграцію, та осіб, яким надано такий дозвіл.

Згідно з пунктами 1, 7 Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 № 360 (далі - Положення №360) Державна міграційна служба України - є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів є Державна міграційна служба України (ДМС).

ДМС здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку територіальні органи та територіальні підрозділи, у тому числі міжрегіональні.

Стаття 9 Закону №2491-ІІІ встановлює умови, порядок та перелік документів, необхідних для вирішення питання дозволу на імміграцію. Так, заяви про надання дозволу на імміграцію подаються: 1) особами, які постійно проживають за межами України, - до дипломатичних представництв та консульських установ України за кордоном за місцем їх постійного проживання; 2) особами, які перебувають в Україні на законних підставах, - до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Заяву про надання дозволу на імміграцію заявник подає особисто до відповідного органу державної влади. За наявності поважних причин (хвороба заявника, стихійне лихо тощо) заява може надсилатися поштою або за дорученням заявника, посвідченим нотаріально, подаватися іншою особою.

Для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи: 1) три фотокартки; 2) копія документа, що посвідчує особу; 3) документ про місце проживання особи; 4) відомості про склад сім`ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі); 5) документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

У разі неподання особою всіх визначених цим Законом документів заява про надання дозволу на імміграцію не приймається.

З аналізу наведених норм законодавства вбачається, що для оформлення дозволу на імміграцію заявник повинен подати заяву з доданням певного пакету документів. У разі ж ненадання особою повного пакету документів, заява про надання дозволу на імміграцію не приймається.

Статтею 10 зазначеного Закону встановлено, що дозвіл на імміграцію не надається: 1) особам, засудженим до позбавлення волі на строк більше одного року за вчинення діяння, що відповідно до законів України визнається злочином, якщо судимість не погашена і не знята у встановленому законом порядку; 2) особам, які вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності та людства, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв`язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином, або їм повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, досудове розслідування якого не закінчено; 3) особам, хворим на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я; 4) особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи; 5) особам, яким на підставі закону заборонено в`їзд на територію України; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну (далі - іммігранти), поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (далі - провадження у справах з питань імміграції), а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію визначає Порядок провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 № 1983 (далі - Порядок № 1983).

Відповідно до пункту 3 Порядку №1983 рішення за заявами про надання дозволу на імміграцію залежно від категорії іммігрантів приймають територіальні підрозділи ДМС (далі - територіальні підрозділи) - стосовно іммігрантів, які на законних підставах перебувають на території України і є іммігрантами позаквотової категорії (крім іммігрантів, стосовно яких рішення приймає ДМС або територіальний орган), а саме: одного з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітей і батьків громадян України.

За змістом пункту 12 Порядку №1983 територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію:

формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, інформацію, зазначену ними у заяві про надання дозволу на імміграцію, справжність поданих документів та відповідність, їх оформлення вимогам законодавства, у разі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з`ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію;

проводять перевірку законності перебування в Україні іммігранта з використанням інтегрованої міжвідомчої інформаційно-комунікаційної системи щодо контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон України (система «Аркан»), або шляхом надсилання запитів до Адміністрації Держприкордонслужби;

проводять перевірку даних іммігранта за банками даних Інтерполу з метою отримання інформації, яка є підставою для відмови у наданні дозволу на імміграцію відповідно до вимог пункту 2 частини першої статті 10 Закону України «Про імміграцію»;

надсилають у місячний термін разом з матеріалами справи інформацію про результати їх розгляду територіальним органам або підрозділам (відповідно до категорії іммігрантів). Справи, прийняття рішення за якими належить до компетенції ДМС чи територіальних органів, надсилаються територіальним органам, в інших випадках - територіальним підрозділам;

здійснюють провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію, якщо таке провадження належить до їх компетенції.

Згідно з пунктом 14 Порядку № 1983 територіальні органи і підрозділи після отримання документів від зазначених у пунктах 12 і 13 цього Порядку органів перевіряють у місячний термін правильність їх оформлення, з`ясовують у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених статтею 10 Закону України «Про імміграцію», надсилають відповідні запити до МВС, органів Національної поліції, регіональних органів СБУ та Держприкордонслужби.

МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ та Держприкордонслужба проводять відповідно до компетенції у місячний строк після надходження таких запитів перевірку з метою виявлення осіб, яким дозвіл на імміграцію не надається. Про результати перевірки інформується орган, який надіслав запит.

Термін перевірки може бути продовжений, але не більше ніж на один місяць.

Пунктом 16 Порядку № 1983 визначено, що у разі коли прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції територіальних органів і підрозділів, ці органи аналізують у місячний термін отриману від зазначених в абзаці другому пункту 14 цього Порядку органів інформацію та на підставі матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу.

З наведених норм вбачається, що прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції відповідних державних органів, які на підставі заяви іммігранта, аналізу отриманої інформації, матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу.

В ході судового розгляду встановлено та матеріалами справи підтверджено, що громадянка рф ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернулась до Самарського відділу у місті Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області з заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну, у зв`язку із тим, що її батьки є громадянами України та постійно проживають у м.Дніпро (мати - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уроженка РФ, документована паспортом громадянина України серії НОМЕР_4 виданий 22.11.1999 Самарським РВДМУ УМВС України в Дніпропетровській області, батько ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженець РФ, документована паспортом громадянина України серії НОМЕР_5 виданий 22.12.1999 Самарським РВДМУ УМВС України в Дніпропетровській області).

В подальшому, у відношенні громадянки рф ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку із подачею заяви про надання дозволу на імміграцію в Україну Самарським відділом у місті Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області отримано від Управління СБУ у Дніпропетровській області лист від 28.02.2023 №55/2-1639нш-вих, в якому зазначено, що останнім відповідно до п.13 ч.1 ст.24 Закону України «Про Службу безпеки України» отримано інформацію, яка свідчить, що подальше документування громадянки рф ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дозволом на імміграцію недоцільно на підставі ст.10 п.6 Закону України «Про імміграцію».

За наслідками розгляду поданих позивачем документів та аналізу отриманої інформації відповідачем прийнято рішення від 07.03.2023 №8602, яким було відмовлено позивачу у наданні дозволу на імміграцію в Україну.

В якості юридичної підстави для прийняття оскаржуваного рішення міграційним органом зазначено посилання на пункт 6 статті 10 Закону України «Про імміграцію».

Між тим, з аналізу вказаної норми Закону вбачається, що дозвіл на імміграцію не надається «в інших випадках, передбачених законом».

Однак, вказавши підставою для відмови у наданні дозволу на імміграцію в Україну пункт 6 статті 10 Закону України «Про імміграцію», відповідачем не наведено в рішенні від 07.03.2023 №8602 таких інших випадків, передбачених законом, не уточнено причин та не конкретизовано обставин, які слугували підставою для прийняття спірного рішення, що фактично позбавило позивача бути обізнаним щодо обставини, у зв`язку із якою їй було відмовлено у наданні дозволу.

Суд зазначає, що за загальними вимогами, які висуваються до актів суб`єктів владних повноважень, як актів правозастосування, є їхня обґрунтованість та вмотивованість, тобто наведення суб`єктом владних повноважень конкретних підстав (фактичних і юридичних) його прийняття, а також переконливих і зрозумілих мотивів його прийняття.

Загальне посилання відповідача у рішенні від 07.03.2023 №8602 на положення пункт 6 статті 10 Закону України «Про імміграцію» не свідчить про обґрунтованість такого рішення, оскільки ставить заявника у стан правової невизначеності щодо підстав відмови у наданні дозволу, що є неприпустимим.

Отже, щодо посилання відповідача у спірному рішенні на пункт 6 частини 1 статті 10 Закону України «Про імміграцію», суд дійшов висновку, що ні оскаржене рішення відповідача, ні висновок за результатами розгляду заяви позивача про надання дозволу на імміграцію в Україну, жодних посилань на інші закони України, які б вказували на наявність тих обставин, які стали підставою для відмови в наданні позивачеві дозволу на імміграцію, як це визначено в пункті 6 частини 1 статті 10 Закону України «Про імміграцію», не містить.

Разом з цим, суд зазначає, що не дає оцінку правомірності висновків Управління СБУ у Дніпропетровській області щодо позивача ОСОБА_1 , а перевіряє законність та обґрунтованість рішення Самарського відділу у місті Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, винесеного на підставі листа Управління СБУ у Дніпропетровській області, яким відмовлено у наданні дозволу на імміграцію в Україну.

Доводи відповідача у відзиві про те, що підставою для прийняття рішення, що оскаржується, став лист Управління СБУ у Дніпропетровській області від 28.02.2023 №55/2-1639нш-вих про недоцільність подальшого документування громадянки рф ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дозволом на імміграцію, не можуть бути прийняті судом, оскільки такі обставини не були покладені в основу оскаржуваного рішення.

Доводи відповідача в обґрунтування відзиву про те, що ГУ ДМС у Дніпропетровській області не наділено повноваженнями роз`яснювати або тлумачити висновки чи твердження Служби безпеки України суд вважає безпідставними.

У спірних правовідносинах повноваженнями щодо прийняття рішення про надання дозволу на імміграцію чи відмову у наданні такого дозволу наділені органи міграційної служби. Поряд з цим, суд повторно зазначає, рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну від 07.03.2023 №8602 не містить посилань на обставини, з якими відповідач пов`язує підстави для його прийняття.

Відповідно до частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини другої статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень полягає у тому, щоб рішення було прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі Суомінен проти Фінляндії (Suominenv. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року, вказує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

З огляду на викладене, рішення відповідача про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну від 07.03.2023 №8602 не відповідає критеріям обґрунтованості, оскільки відповідачем хоч і наведено норму законодавства, однак без зазначення причин для відмови у наданні дозволу, тобто не обґрунтовано підстав та мотивів прийняття такого рішення.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 30.01.2020 у справі №2340/2851/18.

Також суд зазначає, що висновок Самарського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області стосовно імміграції позивача в Україну не містить жодних конкретних даних щодо вчинення або можливості вчинення ОСОБА_1 протиправних дій, які містять ознаки порушення чинного законодавства України.

В матеріалах справи відсутні будь-які докази, що позивачем надавалися відповідачу свідомо неправдиві відомості, підроблені документи чи документи, що втратили чинність; та будь-яких доказів того, що дії позивача становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; доказів того, що рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; відповідачем також не надано суду жодного доказу, який би підтверджував порушення позивачем законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства. Органи Національної поліції та Держприкордонслужба, провівши відповідно до компетенції у місячний строк після надходження відповідних запитів перевірку, не виявили підстав для відмови позивачу у наданні дозволу на імміграцію в Україну.

Крім того, суд враховує, що позивач має постійне місце проживання на території України та здійснюєя догляд за батьками, які потребують сторонньої допомоги за станом здоров`я.

Згідно з частиною другою статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 21.06.1988 у справі «Боррехаб проти Нідерландів» висвітлив правову позицію щодо захисту права на «сімейне життя» у випадку депортації іноземця з території держави-учасниці Конвенції. Так, позиція Суду ґрунтувалася на тому, що відмова у видачі особі нової посвідки на проживання і подальша депортація із країни призведуть до розриву сімейних зав`язків між батьком та його неповнолітньою донькою. У наведеній справі, Суд прийшов до висновку, що в такому випадку має місце порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 № ETS N005 (право на повагу до приватного і сімейного життя).

Відповідно до рішень Європейського суду з прав людини у справі «Боррехаб проти Нідерландів» від 21.06.1988 та у справі «Каплан та інші проти Норвегії» від 24.07.2014 роз`єднання сім`ї без доведення таким заходом втручання досягнення мети - захисту національної, громадської безпеки, запобігання правопорушень чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб, навіть за умови дотримання вимоги законодавства, не відповідає вимогам ч. 2 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Стаття 1 Конвенції вимагає від держав гарантувати права та свободи не лише громадянам, а кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією. Яскравими прикладами того, як цей принцип реалізується на практиці, можуть служити заяви, де мовиться про порушення права на сімейне життя у зв`язку з діями держави, спрямованими на депортацію з недоговірної держави особи, яка влаштувала життя з громадянином/громадянкою договірної держави, або на скасування даного цій особі дозволу на проживання

У контексті практики Європейського суду з прав людини, за ст. 8 Конвенції, видворення особи з країни, де проживають її близькі родичі, становить порушення права на повагу до сімейного життя, яке гарантується положеннями зазначеної статті. У кожному такому випадку питання повинне розглядатися пропорційно меті, яка ставиться, відповідно до вимог конвенції. Право на сім`ю потребує гарантій від усіх випадків утручання, незалежно від того, ким воно ініційоване - органами державної влади, фізичними чи юридичними особами. При розв`язанні спірних правовідносин ураховано правову позицію ЄСПЛ, викладену в рішенні від 18 лютого 1991 року у справі «Мустаким проти Бельгії». ЄСПЛ підкреслив, що у випадках, коли відповідні рішення (про депортацію) являли собою втручання у права, захищені ст. 8 Конвенції, слід обґрунтувати суттєву суспільну необхідність. Крім того, рішення повинні бути співмірні цілям, яких прагнуть досягти за допомогою закону.

Підсумовуючи вищевикладене, суд вважає, що оскаржене рішення не містить жодної оцінки владним суб`єктом співрозмірності балансу між приватним інтересом іноземця на продовження перебування в Україні та публічним інтересом держави, у контексті змісту ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Враховуючи викладене, суд вважає, що рішення Самарського відділу у місті Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби в Дніпропетровській області про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну від 07.03.2023 №8602 прийняте не у порядку та не у спосіб, що визначений Конституцією та законами України, та необґрунтовано, тобто не відповідає критеріям, визначених частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, тому є протиправним та підлягає скасуванню.

Щодо іншої частини позовних вимог, суд зазначає наступне.

Нормами частини другої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до пункту 4 частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Частиною четвертою статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

За таких обставин, з урахуванням наведених судом законодавчих норм та встановлених обставин, суд з метою ефективного захисту порушеного права позивача вважає за необхідне зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву позивача про надання дозволу на імміграцію в Україну, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Відповідно до статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом змагальності сторін, диспозитивності та офіційного з`ясування всіх обставин у справі, відповідно до якого розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За змістом положень частин першої, другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем не доведено правомірності своїх дій (рішення) у спірних правовідносинах.

Враховуючи викладене, на підставі наданих доказів у їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України, суд вважає, що позовна заява підлягає задоволенню частково.

Розподіл судових витрат здійснюється у відповідності до положень ч.3 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись ст.ст. 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , документована паспортом громадянина російської федерації № НОМЕР_6 , виданого, відділенням міліції №8 УВС адміністрації м. Бєлгород 22.10.2003 року та закордонним паспортом № НОМЕР_1 виданий ФМС 31001 05.02.2013 року, дійсний до 05.02.2023, проживає: АДРЕСА_1 ) до Самарського відділу у місті Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області (, місцезнаходження: вул. Космонавтів, буд. 4, м. Дніпро, 49000), Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області (, місцезнаходження: вул. В. Липинського, буд.7, м. Дніпро, 49000), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області (, 49000, м.Дніпро, вул. Святослава Хороброго буд. 23) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Самарського відділу у місті Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області (, місцезнаходження: вул. Космонавтів, буд. 4, м. Дніпро, 49000) від 07 березня 2023 року №8602 про відмову ОСОБА_1 у наданні дозволу на імміграцію в Україну.

Зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області (, місцезнаходження: вул. В. Липинського, буд.7, м. Дніпро, 49000) повторно розглянути заяву ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , документована паспортом громадянина російської федерації № НОМЕР_6 , виданого відділенням міліції №8 УВС адміністрації м.Бєлгород 22.10.2003 та закордонним паспортом № НОМЕР_1 , виданий ФМС 31001 05.02.2013 року, дійсний до 05.02.2023, проживає: АДРЕСА_1 ) від 17.09.2021 про надання дозволу на імміграцію в Україну, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області (, місцезнаходження: вул. В. Липинського, буд.7, м. Дніпро, 49000) за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , документована паспортом громадянина російської федерації № НОМЕР_6 виданого відділенням міліції №8 УВС адміністрації м. Бєлгород 22.10.2003, та закордонним паспортом № НОМЕР_1 виданий ФМС 31001 05.02.2013 року, дійсний до 05.02.2023, проживає: АДРЕСА_1 ) судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 536,80 грн. (п`ятсот тридцять шість гривен 80 коп.).

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Третього апеляційного адміністративного суду в порядку та у строки, передбачені ст.ст. 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.В. Тулянцева