Справа № 120/5531/23
Суддя: Сало Павло Ігорович
Дата ухвалення: 2024-01-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

09 січня 2024 р. Справа № 120/5531/23

Вінницький окружний адміністративний суд у складі судді Сала Павла Ігоровича, розглянувши в місті Вінниці у письмовому провадженні звіт Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про виконання рішення суду в адміністративній справі № 120/5531/23 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

УСТАНОВИВ:

В провадженні Вінницького окружного адміністративного суду перебувала адміністративна справа за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії.

Рішенням суду від 28.06.2023 вказаний позов задоволено. Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області щодо відмови у нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 з 01.10.2022 щомісячної доплати до пенсії у розмірі 2000 грн згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 14.07.2021 № 713 "Про додатковий соціальний захист окремих категорій осіб". Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області з 01.10.2022 нараховувати та виплачувати ОСОБА_1 щомісячну доплату до пенсії у розмірі 2000 грн згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 14.07.2021 № 713 "Про додатковий соціальний захист окремих категорій осіб".

22.11.2023 поштою до суду надійшла заява позивача про встановлення судового контролю за виконанням вищевказаного рішення суду, подана в порядку, визначеному статтею 382 КАС України, шляхом зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області подати у 10-денний строк звіт про виконання судового рішення.

Заява обґрунтовується тим, що позивач звернувся до відповідача із заявою з метою з`ясування причини невиконання судового рішення у справі № 120/5531/23. Листом від 25.10.2023 відповідач повідомив позивача про те, що на виконання рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 28.06.2023, яке набрало законної сили 31.07.2023, Головним управлінням здійснено перерахунок пенсії позивача з 01.10.2022 з урахуванням щомісячної доплати до пенсії у розмірі 2000 грн. Водночас після виконання вказаного рішення розмір пенсії не змінився та доплата відсутня, оскільки на виконання рішення суду від 13.12.2022 у справі № 120/9286/22 позивачу нараховано пенсію без обмеження максимальним розміром в сталому розмірі на дату, з якої судом зобов`язано здійснити перерахунок. Відтак, на думку позивача, з 01.10.2022 щомісячна доплата в розмірі 2000 грн йому нараховується, але не виплачується, що своєю чергою свідчить про невиконання відповідачем судового рішення від 28.06.2023 у справі № 120/5531/23.

Ухвалою суду від 24.11.2023 заяву позивача прийнято до розгляду та вирішено здійснити її розгляд у десятиденний строк в порядку письмового провадження.

Ухвалою суду від 18.12.2023 заяву позивача задоволено. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області протягом 20 днів з дня постановлення ухвали подати до Вінницького окружного адміністративного суду звіт про виконання рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 28.06.2023 у справі № 120/5531/23 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії.

09.01.2024 до суду надійшов звіт Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про виконання вищевказаного рішення суду.

У звіті зазначається, що на виконання судового рішення Головним управлінням проведено розрахунок розміру пенсії позивача з урахуванням щомісячної доплати у розмірі 2000 грн, який на 01.10.2022 становить 23008,80 грн. Оджнак, як зауважує відповідач, виплаті підлягає фактично отримувана позивачем пенсія в розмірі 21008,80 грн з огляду на її обмеження максимальним розміром.

Відповідач вказує на те, що рішенням суду у справі № 120/5531/23 надавалась оцінка спірним правовідносинам щодо перерахунку та виплати позивачу з 01.10.2022 щомісячної доплати до пенсії у розмірі 2000 грн згідно з По тановою № 713, тобто предметом розгляду у справі були правовідносини, які існували на момент розгляду справи по суті. Водночас позивач не вирішував у судовому порядку питання щодо виплати йому пенсії без обмеження її максимальним розміром з 01.10.2022. Натомість, як вважає відповідач, судове рішення не може прийматись на майбутнє, зокрема із зобов`язанням вчиняти певні дії на майбутнє, та не може ґрунтуватися на припущеннях, домислах і фактичних обставин, які на момент його ухвалення ще не відбулися, проте ймовірно можуть мати місце у майбутньому.

Таким чином, відповідач вважає, що Головним управлінням рішення суду від 28.06.2023 у справі № 120/5531/26 виконано в межах покладених судом зобов`язань та з дотриманням вимог чинного законодавства.

Вивчивши матеріали справи та оцінивши звіт відповідача, суд при вирішенні питання про його прийняття керується такими мотивами.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Згідно з ч. 2-4 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд у межах повноважень, наданих йому законом. Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом.

Такі ж вимоги передбачені статтею 14 КАС України.

Крім того, згідно зі ст. 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, за її межами.

В абзаці 3 пункту 2.1 мотивувальної частини Рішення від 26.06.2013 № 5-рп/2013 Конституційний Суд України зазначив, що складовою права кожного на судовий захист є обов`язковість виконання судового рішення. Це право охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13.12.2012 № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25.04.2012 № 11-рп/2012).

Також у Рішенні від 26.06.2013 Конституційний Суд України врахував практику Європейського суду з прав людини, який, зокрема, в пункті 43 рішення від 20.07.2004 у справі "Шмалько проти України", заява № 60750/00, зазначив, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбачений статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду.

В пункті 2.1 мотивувальної частини Рішення від 15.05.2019 № 2-р(II)/2019, на підставі аналізу статей 3, 8, частин першої та другої статті 55, частин першої та другої статті 129-1 Конституції України в системному взаємозв`язку, Конституційний Суд України вказав на те, що обов`язкове виконання судового рішення є необхідною умовою реалізації конституційного права кожного на судовий захист, тому держава не може ухилятися від виконання свого позитивного обов`язку щодо забезпечення виконання судового рішення задля реального захисту та відновлення захищених судом прав і свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави. Позитивний обов`язок держави щодо забезпечення виконання судового рішення передбачає створення належних національних організаційно-правових механізмів реалізації права на виконання судового рішення, здатних гарантувати здійснення цього права та обов`язковість судових рішень, які набрали законної сили, що неможливо без їх повного та своєчасного виконання.

Положеннями пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судове рішення проголошується публічно, але преса і публіка можуть бути не допущені в зал засідань протягом усього судового розгляду або його частини в інтересах моралі, громадського порядку чи національної безпеки в демократичному суспільстві, якщо того вимагають інтереси неповнолітніх або захист приватного життя сторін, або тією мірою, що визнана судом суворо необхідною, коли за особливих обставин публічність розгляду може зашкодити інтересам правосуддя.

Європейський суд з прав людини у справі "Горнсбі проти Греції" наголосив на тому, що, відповідно до усталеного прецедентного права, пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує "право на суд", одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію.

Отже, стадія виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина "судового розгляду".

З аналізу рішень Європейського суду з прав людини (остаточні рішення у справах "Алпатов та інші проти України", "Робота та інші проти України", "Варава та інші проти України", "ПМП "Фея" та інші проти України"), якими було встановлено порушення пункту 1 статті 6, статті 13 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, вбачається однозначна позиція про те, що правосуддя не може вважатися здійсненим доти, доки не виконане судове рішення, а також констатується, що виконання судового рішення, як завершальна стадія судового процесу, за своєю юридичною природою є головною стадією правосуддя, що повністю узгоджується з нормою статті 129-1 Конституції України.

Тому обов`язковою складовою судового процесу є фактичне втілення судових присуджень у певні матеріальні блага, яких особа була протиправно позбавлена до отримання судового захисту.

Отже, судовий акт, який набрав законної сили, підлягає обов`язковому та безумовному виконанню стороною, на яку покладено відповідний обов`язок.

Це означає, що учасник справи, якому належить виконати судовий акт, повинен здійснити достатні дії для організації процесу його виконання, незалежно від будь-яких умов, оскільки інше суперечило б запровадженому статтею 8 Конституції України принципу верховенства права.

Частинами другою, четвертою статті 372 КАС України визначено, що судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.

Примусове виконання судових рішень в адміністративних справах здійснюється в порядку, встановленому законом.

Згідно із ст. 1 Закону України № 1403-VIII від 2 червня 2016 року "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" примусове виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) покладається на органи державної виконавчої служби та у визначених Законом України "Про виконавче провадження" випадках на приватних виконавців.

Поряд з цим суд здійснює контроль за виконанням судового рішення в порядку та на підставах, визначених нормами процесуального права.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Положення Кодексу адміністративного судочинства України не містять обмеження щодо стадій процесу на яких може бути вирішено питання про застосування заходів судового контролю, передбачених ч. 1 ст. 382 КАС України. Тобто зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення, суд може й після ухвалення такого рішення за наслідком розгляду клопотання позивача.

Вказана позиція узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду викладеною в ухвалі від 20.06.2018 у справі № 800/592/17, та правовою позицію Верховного Суду, викладеною в постанові від 18.04.2019 у справі № 286/766/17 та в ухвалі від 05.07.2018 у справі № 206/3911/17.

За наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або в разі неподання такого звіту суд своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, а також накласти на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штраф в сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Оскільки ухвалою від 18.12.2023 відповідачу надавався строк для подання звіту про виконання судового рішення у цій справі, за результатами розгляду такого звіту суд, в силу вимог закону, може або накласти на начальника Головного управління штраф за невиконання судового рішення, або прийняти звіт про виконання судового рішення.

Інших повноважень суду при здійсненні судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах статтею 382 КАС України не передбачено.

Відповідно до ст. 8 Закону України № 2262-XII від 9 квітня 1992 року "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" виплата пенсій, у тому числі додаткових пенсій, доплат, надбавок та підвищень до них, компенсаційних виплат, встановлених законодавством, звільненим із служби військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, та членам їх сімей забезпечується за рахунок коштів Державного бюджету України.

Згідно з ч. 2 ст. 8 Закону України № 1788-XII від 05 листопада 1991 року "Про пенсійне забезпечення" Пенсійний фонд України є самостійною фінансово-банківською системою, не входить до складу державного бюджету України, формується за рахунок коштів, що відраховуються підприємствами і організаціями (в тому числі й тими, що використовують працю громадян за угодами цивільно-правового характеру) на заходи соціального страхування за тарифами, диференційованими залежно від небезпечності, шкідливості, тяжкості робіт та стану інших умов праці, страхових внесків громадян, які займаються підприємницькою діяльністю, обов`язкових страхових внесків громадян, а також коштів державного бюджету України.

Отже, виплата пенсій, призначених на підставі Закону № 2262-XII, здійснюються Головним управлінням Пенсійного фонду України у Вінницькій області виключно за рахунок коштів Фонду, передбачених Державним бюджетом України на відповідний рік.

Водночас згідно із ст.ст. 23 та 116 Бюджетного кодексу України будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету можна здійснювати лише за наявності відповідного бюджетного призначення, встановленого законом про Державний бюджет України. Взяття зобов`язань без відповідних бюджетних асигнування та здійснення видатків бюджету з перевищенням бюджетних призначень є порушенням бюджетного законодавства.

Під час розгляду заяви про встановлення судового контролю судом з`ясовано, що підставою звернення до суду з позовом у цій справі були протиправні дії Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області щодо відмови в нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 щомісячної доплати у розмірі 2000 грн, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 14.07.2021 № 713 "Про додатковий соціальний захист окремих категорій осіб".

Тобто спір стосувався правовідносин щодо відмови у нарахуванні та виплаті позивачеві щомісячної доплати в розмірі 2000 грн відповідно до Постанови № 713.

Відтак рішенням суду від 28.06.2023 року у справі № 120/5531/23 поновлено право позивача та зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області з 01.10.2022 нараховувати та виплачувати ОСОБА_1 відповідну щомісячну доплату до пенсії у розмірі 2000 грн.

З матеріалів справи видно, що у відповідь на звернення позивача щодо виконання вищезазначеного судового рішення, листом Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області від 25.10.2023 за № 17658-16231/К-02/8-0200/23 позивача повідомлено про те, що на виконання рішення суду від 28.06.2023 Головним управлінням здійснено перерахунок пенсії позивача з 01.10.2022 з урахуванням щомісячної доплати до пенсії у розмірі 2000 грн згідно з Постановою № 713. При цьому факт проведення перерахунку підтверджується відповідним розрахунком, що наведений у листі.

Крім того, разом із звітом про виконання судового суду № 0200-0902-8/2733 від 08.01.2024 (вх. № 1443 від 09.01.2024) відповідачем надано розрахунок розміру пенсії позивача з 01.10.2022, зі змісту якого вбачається встановлення ОСОБА_1 щомісячної доплати у розмірі 2000 грн відповідно до Постанови № 713 (згідно з рішенням суду).

З огляду на викладене відсутні підстави вважати, що має місце невиконання пенсійним органом рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 28.06.2023 у справі № 120/5531/23.

Щодо питання фактичного неотримання позивачем щомісячної доплати у розмірі 2000 грн, то, як встановлено судом, під час здійснення перерахунку пенсії позивача пенсійним органом застосовано передбачене, на його думку, чинним законодавством обмеження пенсії максимальним розміром. Про це свідчить, знову ж таки, той самий розрахунок.

Разом з тим суд зауважує, що правовідносини щодо обмеження пенсії позивача ОСОБА_1 максимальним розміром не були предметом судового розгляду у справі № 120/5531/23. Суд не надав оцінку цьому питанню та не зобов`язував відповідача здійснювати позивачу нарахування та виплату пенсії з урахуванням спірної щомісячної доплати у розмірі 2000 грн, без обмеження пенсії максимальним розміром.

Відтак доводи позивача щодо невиконання пенсійним органом рішення у цій адміністративній справі не підтвердилися та є помилковими.

За наведених обставин суд доходить висновку про можливість прийняття поданого суб`єктом владних повноважень звіту про виконання судового рішення.

Керуючись ст.ст. 248, 256, 294, 295, 382 КАС України, суд

УХВАЛИВ:

Прийняти звіт Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області від 08 січня 2024 року № 0200-0902-8/2733 (вх. № 1443 від 09 січня 2024 року) про виконання рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 28 червня 2023 року в адміністративній справі № 120/5531/23 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії.

Ухвала набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 256 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

У разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Ухвала в повному обсязі складена 09.01.2024.

Суддя Сало Павло Ігорович