Справа № 440/13488/23
Суддя: Л.М. Петрова
Дата ухвалення: 2024-01-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 січня 2024 року м. ПолтаваСправа № 440/13488/23

Полтавський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Петрової Л.М., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач - ОСОБА_1 звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, а саме просить:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо нездійснення останнього розрахунку грошового забезпечення в день звільнення позивача зі служби в поліції,

- зобов`язати відповідача здійснити нарахування середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку за період з 13.12.2021 по 09.06.2023, тобто за 543 календарні дні, із розрахунку середньоденного грошового забезпечення у розмірі 638,66 грн за кожен день, та виплатити його на особистий банківський рахунок, відкритий в АТ "Ощадбанк", з утриманням із вказаної суми належних до сплати податків і зборів.

В обґрунтування позову зазначено, що в період з 29.03.2010 до 13.06.2014 позивач працював на посадах слідчого та старшого слідчого СВ Полтавського РВ УМВС України в Полтавській області. З 13.06.2014 до 06.11.2015 працював на посадах слідчого-криміналіста відділу розслідування злочинів, скоєних проти життя та здоров`я особи та слідчого відділу розслідування злочинів лінії карного розшуку СУ УМВС України в Полтавській області. З 07.11.2015 до 01.11.2016 працював на посадах слідчого та старшого слідчого відділів СУ ГУНУ з Полтавській області. З 01.11.2016 до 01.04.2017 працював на посаді старшого оперуповноваженого в ОВС УЗЕ в Полтавській області ДЗЕ НП України (ліквідовано відповідно до постанови КМУ від 02.09.2019 № 841). З 01.04.2017 до 13.12.2021 працював на посадах оперуповноваженого та старшого оперуповноваженого в ОВС Полтавського управління ДВБ НП України (далі Полтавське управління). В період з 09.03.2021 до 14.04.2021 тимчасово виконував обов`язки на посаді т.в.о. начальника сектору контролю за обігом зброї ГУНП в Полтавській області. 13.12.2021 Департаментом внутрішньої безпеки Національної поліції України винесено наказ № 456 о/с, відповідно до якого мене звільнено на підставі п. 2 (через хворобу) ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію». В період перебування на вищеперелічених посадах, відповідно до графіків відпусток, позивачем складалися та подавалися до керівництва рапорти стосовно надання щорічних чергових оплачуваних відпусток (їх частин) за фактично відпрацьований час у період з 2010 року по 2020 рік (з урахуванням дня донації у 2016 році), а також відпусток у зв`язку із народженням моїх дітей у 2017 і 2021 роках. Проте, на момент звільнення, позивачем вказані відпустки в повній мірі не відбуті та відповідної компенсації за їх невикористання не було отримано. Позивач стверджує, що 09.06.2023 тобто через 543 календарні дні з дня звільнення, Департаментом на рахунок було здійснено виплату грошових коштів. Період триваючого порушення прав щодо невиплати всіх належних позивачу на день звільнення сум становить 13.12.2021 - 09.06.2023. Отже, виплата позивачу компенсації за невикористані дні відпусток при звільненні здійснена Департаментом не у день звільнення зі служби в поліції.

Ухвалою суду від 18.09.2023 прийнято позов до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі 440/13488/23, призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

28.09.2023 до суду від відповідача надійшов відзив на позов в якому зазначено, що Департамент внутрішньої безпеки Національної поліції України вважає позов ОСОБА_1 не обґрунтованим та таким, що не може бути задоволений у повному обсязі. Наказом Департаменту від 13.12.2021 № 456 о/с відповідно до пункту 2 (через хворобу) частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» майор поліції ОСОБА_1 , оперуповноважений відділу оперативних розробок Полтавського управління, звільнений зі служби в поліції із 13 грудня 2021 року, з виплатою компенсації за 33 доби невикористаної щорічної чергової оплачуваної відпустки за фактично відпрацьований час у 2021 році, установивши розмір премії за грудень 2021 року в розмірі 71,58 %. У наказі ДВБ НПУ від 13.12.2021 № 456 о/с зазначено, що станом на день звільнення становить: «стаж служби в поліції для виплати надбавки за вислугу років та для виплати одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби -11 років 08 місяців 15 днів; час навчання - 02 роки 02 місяці 11 днів». Зазначено, що рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 22 серпня 2022 року у справі № 440/4976/22 адміністративний позов ОСОБА_1 до Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково: визнано протиправною бездіяльність Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 при звільненні грошової компенсації за невикористані 12 діб щорічної чергової оплачуваної відпустки за 2019 рік та 21 добу щорічної чергової оплачуваної відпустки за 2020 рік, зобов`язано Департамент внутрішньої безпеки Національної поліції України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані 12 діб щорічної чергової оплачуваної відпустки за 2019 рік та 21 добу щорічної чергової оплачуваної відпустки за 2020 рік, виходячи з середньоденного грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби, в іншій частині позовних вимог відмовлено. Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 08.05.2023 у справі № 440/4976/22 рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 22.08.2022 залишено без змін. Щодо вимоги позивача зобов`язати відповідача здійснити нарахування середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку за період з 13.12.2021 по 09.06.2023, тобто за 543 календарні дні, із розрахунку середньоденного грошового забезпечення у розмірі 638,66 грн за кожен день, та виплатити його на особистий банківський рахунок, відкритий в АТ "Ощадбанк", з утриманням із вказаної суми належних до сплати податків і зборів, вважаємо за доцільне звернути увагу на таке. Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 22 серпня 2022 року у справі №440/4976/22 адміністративний позов ОСОБА_1 до Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково: визнано протиправною бездіяльність Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 при звільненні грошової компенсації за невикористані 12 діб щорічної чергової оплачуваної відпустки за 2019 рік та 21 добу щорічної чергової оплачуваної відпустки за 2020 рік; зобов`язано Департамент внутрішньої безпеки Національної поліції України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані 12 діб щорічної чергової оплачуваної відпустки за 2019 рік та 21 добу щорічної чергової оплачуваної відпустки за 2020 рік, виходячи з середньоденного грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби, в іншій частині позовних вимог відмовлено. Наразі, посилаючись на вищезазначені судові рішення, позивач звернувся до суду із вимогою здійснити нарахування середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку за період з 13.12.2021 по 09.06.2023, тобто за 543 календарні дні, із розрахунку середньоденного грошового забезпечення у розмірі 638,66 грн за кожен день. Проте, як було зазначено вище, вирішення такої позовної вимоги не може бути окремим предметом судового розгляду, оскільки у правовій ситуації, яка склалась між позивачем та відповідачем мав місце спір про розміри належних звільненому працівникові сум, який був вирішений на користь позивача частково, а отже така вимога могла бути заявлена ним і вирішена судом в справі № 440/4976/22 одночасно із винесенням рішення по суті спору. Відповідач стверджує, що відсутні підстави для задоволення позову.

29.09.2023 відповідь на відзив в якій зазначено, що положення частини 2 статті 233 КЗпП України у системному зв`язку з положеннями статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» не обмежують строк звернення позивача до суду з позовом.

Ухвалою суду від 09.11.2023 позовну заяву ОСОБА_1 до Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії залишено без руху.

16.11.2023 позивач усунув недоліки позовної заяви та надав заяву про визнання причин пропуску строку для звернення до суду поважними.

Ухвалою суду від 17.11.2023 визнано поважними причини пропуску строку звернення позивача до адміністративного суду та поновити пропущений строк звернення до суду у цій справі, продовжено розгляд справи в письмовому провадженні.

Відповідно до частини 4 статті 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Судом встановлено, що у період з 29 березня 2010 року по 13 грудня 2021 року позивач проходив службу в органах МВС та Національної поліції.

13 грудня 2021 року позивача наказом № 456 о/с Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України було звільнено зі служби в поліції за п.2 ч.1 ст.77 (черех хворобу) майора поліції ОСОБА_1 оперуповноваженого відділу оперативних розробок Полтавського управління з 13 грудня 2021 року, з виплатою компенсації за 33 доби невикористаної щорічної чергової відпустки за фактично відпрацьований час у 2021 році.

На рапорт позивача від 12 грудня 2021 року Департамент внутрішньої безпеки Національної поліції листом від 16 лютого 2022 року № Н-193/42-05ЦА/02-2022 повідомив про відсутність правових підстав для надання та компенсації відпустки у зв`язку з народженням 28.04.2017 дитини, оскільки позивач у період з 28 квітня 2017 року по 13 грудня 2021 року не надавав до Департаменту рапорт про надання такої відпустки.

На рапорт позивача від 16 грудня 2021 року Департамент внутрішньої безпеки Національної поліції листом від 16 лютого 2022 року № Н-194/42-05ЦА/02-2022 повідомив про відсутність правових підстав для надання та компенсації відпустки у зв`язку з народженням 11.02.2021 дитини, оскільки позивач у період з 11 лютого 2021 року по 13 грудня 2021 року не надавав до Департаменту рапорт про надання такої відпустки.

05 липня 2022 року Департаментом внутрішньої безпеки Національної поліції України складено довідку №155 про те, що позивач не використав частину щорічної чергової оплачуваної відпустки у період з 01 січня 2019 по 31 грудня 2019 року у кількості 12 діб та у період з 01 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року у кількості 21 доби.

Рішенням суду від 22.08.2022 у справі №440/4976/22 адміністративний ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) до Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України (вул. Академіка Богомольця, 10, м. Київ, 01601, ) про визнання бездіяльністю протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково; визнано протиправною бездіяльність Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 при звільненні грошової компенсації за невикористані 12 діб щорічної чергової оплачуваної відпустки за 2019 рік та 21 добу щорічної чергової оплачуваної відпустки за 2020 рік; зобов`язано Департамент внутрішньої безпеки Національної поліції України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані 12 діб щорічної чергової оплачуваної відпустки за 2019 рік та 21 добу щорічної чергової оплачуваної відпустки за 2020 рік, виходячи з середньоденного грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби; в іншій частині позовних вимог відмовлено; стягнено за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору у розмірі 992,40 грн (дев`ятсот дев`яносто дві гривні сорок копійок).

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 08.05.2023 у справі №440/4976/23 апеляційну скаргу залишено без задоволення; рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 22.08.2022 по справі № 440/4976/22 залишено без змін.

Позивач зазначив, що 09.06.2023 відповідачем здійснено виплату грошових коштів позивачу на виконання рішення суду.

Вважаючи, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність щодо нездійснення остаточного розрахунку грошового забезпечення в день звільнення позивача зі служби в поліції, позивач звернувся до суду із цим позовом.

Згідно з правовою позицією, висловленою колегією суддів Верховного Суду України в постанові від 17 лютого 2015 року (справа № 21-8а15), за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Враховуючи те, що нормами спеціального законодавства не врегульований порядок виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення Кодексу законів про працю України.

Відповідно до статті 47 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України у редакції, чинній на дату звільнення позивача з військової служби) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Статтею 117 КЗпП України (у редакції, чинній на момент проведення виплати позивачу) встановлено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Отже, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок та виплатити всі суми, що йому належать до виплати.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 22.08.2022 у справі №440/4976/22 було встановлено факт того, що позивача звільнено з 29 березня 2010 року по 13 грудня 2021 року позивач проходив службу в органах МВС та Національної поліції.

Водночас грошову компенсацію за невикористані 12 діб щорічної чергової оплачуваної відпустки за 2019 рік та 21 добу щорічної чергової оплачуваної відпустки за 2020 рік, виходячи з середньоденного грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби на виконання рішення суду від 22.08.2022 у справі №440/4976/22, у розмірі 14640,25 грн.

Позивачем до матеріалів справи додано докази виплати на виконання рішення суду від 22.08.2022 у справі №440/4976/22 суми у розмірі 14590,00 грн.

Статтею 117 КЗпП України встановлено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

З огляду на те, що при виплаті грошової компенсації 09.06.2023 за рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 22.08.2022 у справі №440/4976/22 відповідач не виплатив позивачу відповідно до положень статті 117 КЗпП України середній заробіток за весь час затримки виплати й по день фактичного розрахунку, суд доходить висновку про наявність передбачених цієї нормою підстав для виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з дня, наступного за днем звільнення зі служби, тобто з 14.12.2021, по останній день затримки розрахунку при звільненні - 09.06.2023 включно, але не більш як за шість місяців.

За викладених обставин, обираючи належний спосіб захисту порушеного права позивача, суд вважає за необхідне визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати позивачу відповідно до положень статті 117 КЗпП України середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, а саме: з 14.12.2021 по останній день затримки розрахунку при звільненні 09.06.2023 включно, але не більш як за шість місяців та зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 14.12.2021 по останній день затримки розрахунку при звільненні - 09.06.2023 включно, але не більш як за шість місяців, виходячи із розміру середньоденного грошового забезпечення за два останні місяці служби перед звільненням.

Беручи до уваги викладене, адміністративний позов підлягає задоволенню частково.

Оскільки позивач витрат по сплаті судового збору за подання цього позову не поніс та доказів понесення інших судових витрат матеріали справи не містять, то відсутні підстави для розподілу судових витрат на підставі статті 139 КАС України.

Керуючись статтями 241-245 Кодексу адміністративного судочинства України,

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) до Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України (вул. Академіка Богомольця, 10, м. Київ, 01601, ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України щодо невиплати ОСОБА_1 відповідно до положень статті 117 КЗпП України середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, а саме: з 14.12.2021 по останній день затримки розрахунку при звільненні - 09.06.2023 включно, але не більш як за шість місяців.

Зобов`язати Департамент внутрішньої безпеки Національної поліції України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 14.12.2021 по останній день затримки розрахунку при звільненні - 09.06.2023 року включно, але не більш як за шість місяців, виходячи із розміру середньоденного грошового забезпечення за два останні місяці служби перед звільненням.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду в порядку, визначеному частиною 8 статті 18, частинами 7-8 статті 44 та статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Апеляційна скарга на дане рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Л.М. Петрова