Справа № 320/5227/22
Суддя: Дудін С.О.
Дата ухвалення: 2024-01-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
08 січня 2024 року 320/5227/22
Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Дудіна С.О., розглянувши заяву адвоката ОСОБА_1 про визнання протиправними дій Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області щодо невиконання судового рішення в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про визнання протиправної відмови та зобов`язання вчинити певні дії,
До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області, у якому просить суд:
- визнати протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду у Київській області, яка викладена у листі від 13.12.2021 №1000-0203-8/129523, щодо проведення перерахунку та виплати пенсії ОСОБА_1 без обмеження її максимального розміру десятьма прожитковими мінімумами, установленими для осіб, які втратили працездатність;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 призначеної йому пенсії без обмеження її максимального розміру десятьма прожитковими мінімумами, установленими для осіб, які втратили працездатність, з 01.01.2016, з урахуванням виплачених сум.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 03.01.2023 адміністративний позов задоволено повністю.

Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області щодо застосування обмеження пенсії ОСОБА_1 максимальним розміром десятьма прожитковими мінімумами, установленими для осіб, які втратили працездатність, при проведенні виплати пенсії з 01.01.2016.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області здійснити виплату ОСОБА_1 пенсії з 01.01.2016 без обмеження її максимального розміру та з урахуванням раніше виплачених сум.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 31.03.2023 апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 03.01.2023 повернути особі, яка її подала.

07.06.2023 на адресу суду від представника позивача, адвоката ОСОБА_1, надійшла заява, у якій представник позивача, керуючись положеннями статті 383 Кодексу адміністративного судочинства України, просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області щодо невиконання рішення Київського окружного адміністративного суду від 03.01.2023 в адміністративній справі №320/5227/22 в частині непроведення перерахунку та виплати пенсії ОСОБА_1 без обмеження її максимального розміру з 01.01.2018;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області виконати рішення Київського окружного адміністративного суду від 03.01.2023 в адміністративній справі №320/5227/22. провести з 01.01.2018 перерахунок ОСОБА_1 із врахуванням суми грошового забезпечення для обчисленні пенсії у розмірі 45957,13 грн. без обмеження максимальним розміром та здійснити виплату, з урахуванням виплачених сум.

В обґрунтування заяви представник позивача послався на те, що Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області всупереч вимогам судового рішення здійснює виплату йому пенсії у розмірі десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 23.10.2023 заяву адвоката ОСОБА_1 про визнання протиправними дій Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області щодо невиконання судового рішення призначено до розгляду у судовому засіданні на 02.11.2023 року на 15:30 год.

У судове засідання, призначене на 02.11.2023, з`явились позивач та представник відповідача.

Протокольною ухвалою суду від 02.11.2023, проголошеною без виходу до нарадчої кімнати із занесенням до протоколу судового засідання, вирішено здійснити подальший розгляд справи у порядку письмового провадження.

Розглянувши вищевказану заяву, суд зазначає таке.

Відповідно до частини першої статті 383 Кодексу адміністративного судочинства України особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.

Частинами четвертою та п`ятою статті 383 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що заяву, зазначену у частині першій цієї статті, може бути подано протягом десяти днів з дня, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів, але не пізніше дня завершення строку пред`явлення до виконання виконавчого листа, виданого за відповідним рішенням суду.

Як зазначено вище, рішенням Київського окружного адміністративного суду від 03.01.2023 зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області здійснити виплату ОСОБА_1 пенсії з 01.01.2016 без обмеження її максимального розміру та з урахуванням раніше виплачених сум.

При прийнятті цього рішення суд виходив з того, що пенсія позивача не підлягає обмеженню максимальним розміром.

Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області листом від 26.05.2023 №1000-0217-8/80403 повідомило позивачу, що на виконання рішення Київського окружного адміністративного суду у справі №320/5227/22 проведено перерахунок пенсії з 01.01.2016, з урахуванням раніше виплачених сум.

Сума доплати по перерахунку за період з 01.01.2016 по 31.12.2017 становить 61857,12 грн.

Відповідач зазначив, що пенсія без обмеження максимальним розміром встановлюється станом на дату, з якої судом зобов`язано провести перерахунок, та її розмір не переглядається до того часу, коли розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) відповідатиме максимальному розміру пенсії відповідно до законодавства.

Отже, на виконання судового рішення відповідач мав здійснити перерахунок та виплату позивачу пенсії з 01.01.2016 без обмеження максимального розміру пенсії, натомість, відповідач продовжує здійснювати виплату позивачу пенсії з обмеженням її максимальним розміром, внаслідок чого суд вважає, що відповідач безпідставно ухиляється від виконання судового рішення.

У письмових поясненнях по справі Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області повідомило, що виконало рішення Київського окружного адміністративного суду від 03.01.2023 у справі №320/5227/22.

Так, відповідач зазначив, що розмір пенсії до проведеного перерахунку станом на 01.01.2016 становив 10740,00 грн., а після перерахунку станом на 01.01.2016 - 13317,38 грн.

Сума доплати за рішенням Київського окружного адміністративного суду від 03.01.2023 у справі №320/5227/22 становить 61857,12 грн.

Відповідач зауважив, що максимальний розмір пенсії станом на 01.01.2016 становив 10740,00 грн.

При цьому, відповідач зауважив, що у рішенні Київського окружного адміністративного суду від 03.01.2023 у справі №320/5227/22 розглядалося питання щодо обмеження пенсії позивача виключно станом на 01.01.2016, а не при майбутніх перерахунках чи при зміні законодавства.

Також у поясненнях по справі відповідач посилається на пункт 2 постанови Кабінету Міністрів України від 16.02.2022 №118 "Про індексацію пенсій та заходи щодо підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення у 2022 році", яким встановлено, що з 1 березня 2022 р. розміри пенсій, призначених відповідно до статей 13, 21 і 36 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" (без урахування надбавок, підвищень, додаткових пенсій, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації пенсії, доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною, щомісячної доплати до пенсії, адресної допомоги до пенсійної виплати та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством) військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за зазначеним Законом (крім військовослужбовців строкової служби), та членам їх сімей і строк призначення яких до 31 грудня 2021 р. включно, підвищуються на коефіцієнт збільшення, установлений абзацом другим пункту 1 цієї постанови, у межах максимального розміру пенсії, визначеного законом.

Як вбачається з протоколу про перерахунок пенсії, розмір пенсії позивача станом на 01.01.2016 становить 13317,38 грн.

Однак, відповідно до довідки про доходи пенсіонера за період з 01.01.2016 по 30.10.2023 відповідач здійснив виплату позивачу пенсії, з урахуванням максимального розміру.

Відповідно до відповідно до розрахунку пенсії станом на 01.08.2022 відповідач здійснив виплату позивачу пенсії, з урахуванням максимального розміру, що дорівнює 20270,00 грн., що свідчить про невиконання суб`єктом владних повноважень рішення Київського окружного адміністративного суду від 03.01.2023.

Таким чином, з матеріалів справи чітко та однозначно вбачається, що відповідач обмежив пенсію позивача максимальним розміром, не зважаючи на те, що судовим рішення у цій справі було констатовано, що до пенсії позивача не підлягають застосування обмеження максимальним розміром.

При цьому суд визнає хибними посилання відповідача на положення статті 64 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 09.04.1992 № 2262-ХІІ та пункт 2 постанови Кабінету Міністрів України від 16.02.2022 №118 "Про індексацію пенсій та заходи щодо підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення у 2022 році", оскільки вказані норми стосуються індексації пенсії, яка взагалі не була предметом спору у цій справі. Питання нарахування та виплати позивачеві індексації пенсії за постановою КМУ №118 не було предметом спору у цій справі.

Так, суд зазначає, що спір у даній справі стосувався виключно одного питання - наявності або відсутності правових підстав для обмеження пенсії позивача максимальним розміром та у рішенні суду, яким було остаточно вирішено спір у даній справі, суд констатував, що пенсія позивача не підлягає обмеженню максимальним розміром. Таким чином, посилання відповідача на статтю 64 Закону №2262 та положення постанови КМУ №118 суд розцінює не інакше, як намагання територіального органу ПФУ змінити вектор уваги на правовідносини, які не є спірними та які не були предметом дослідження при вирішенні спору у даній справі.

Твердження ж відповідача про те, що у рішенні Київського окружного адміністративного суду від 03.01.2023 у справі №320/5227/22 розглядалося питання щодо обмеження пенсії позивача виключно станом на 01.01.2016, а не при майбутніх перерахунках чи при зміні законодавства, суд розцінює як самовільне викривлене тлумачення відповідачем судового рішення, в якому відсутні такі висновки. Так, у судовому рішенні чітко та однозначно було констатовано, що правові підстави для обмеження пенсії позивача максимальним розміром відсутні через відсутність у законодавстві відповідних положень, які б надавали органам ПФУ відповідне правове підґрунтя для таких дій. При цьому, така позиція суду була заснована, у тому числі, на правових висновках Верховного Суду, посилання на які наведені у рішенні у цій справі. Натомість, відповідач, без звернення до суду із заявою про роз`яснення судового рішення (у разі виникнення сумнівів щодо його тлумачення), самовільно розтлумачив судове рішення у неправовий спосіб, що призвело і до невиконання судового рішення, і до обмеження прав позивача.

Вказані дії Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області розцінюються судом як такі, що порушують одну з головних конституційних засад судочинства, визначених статтею 129 Основного Закону, а саме: принцип обов`язковості рішень суду, що потребує невідкладного реагування.

Так, стаття 129 Конституції України визначає, що однією з основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення.

За неповагу до суду чи судді винні особи притягаються до юридичної відповідальності.

Згідно зі статтею 129-1 Основного Закону суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Положеннями статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" закріплено, що судове рішення, яким закінчується розгляд справи в суді, ухвалюється іменем України.

Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд у межах повноважень, наданих йому законом.

Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом.

Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Судові рішення не можуть бути переглянуті іншими органами чи особами поза межами судочинства, за винятком рішень про амністію та помилування.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи не можуть приймати рішення, які скасовують судові рішення або зупиняють їх виконання.

Частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України також визначено, що однією з основних засад (принципів) адміністративного судочинства є обов`язковість судового рішення.

Відповідно до статті 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Принцип обов`язковості судового рішення також закріплений у ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950. Зазначеною нормою визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Виконання судового рішення, ухваленого будь-яким судом, має розглядатися як невід`ємна частина судового розгляду у контексті ст.6 Конвенції. Провадження в суді та виконавче провадження є відповідно першою і другою стадіями одного провадження. "Право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду одній зі сторін. Важко уявити ситуацію, щоб пункт 1 статті 6 докладно описував процедурні Гарантії, що надаються сторонам цивільного судового процесу - у провадженні, що є справедливим, відкритим і оперативним, - і не передбачав при цьому гарантій виконання судових рішень; тлумачення статті 6 як такої, що стосується виключно права на звернення до суду і проведення судового розгляду, могло б призвести до ситуацій, несумісних із принципом верховенства права, що його Договірні Сторони зобов`язалися дотримуватися, коли вони ратифікували Конвенцію. Отже, виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має розглядатись як невід`ємна частина "судового процесу" для цілей статті 6 Конвенції" (Рішення у справі "Горнсбі проти Греції" (Hornsby v. Greece) від 19.03.1997 заява № 18357/91, п. 40).

Відповідно до частини першої статті 383 Кодексу адміністративного судочинства України, особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.

Верховний Суд у постанові від 20.02.2019 у справі №806/2143/15 (адміністративне провадження №К/9901/5159/18) звертав увагу, що статті 382 і 383 Кодексу адміністративного судочинства України мають на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Підставами їх застосування є саме невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з невиконанням судового рішення в цій справі.

Постановою Верховного Суду від 30.04.2020 у справі №804/2076/17 встановлена наступна позиція Верховного Суду: "Сам факт відсутності певного результату (виплати коштів за судовим рішенням) не може бути достатнім підтвердженням того, що суб`єкт владних повноважень допустив саме протиправну бездіяльність. Про протиправність може свідчити, зокрема, те, що суб`єкт владних повноважень бездіяв за обставин, коли мав реальну можливість реалізувати свої повноваження, повинен був це зробити, але не зробив (чи зробив несвоєчасно, з порушенням процедури чи інших вимог), що спричинило порушення прав та інтересів особи".

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною шостою статті 383 Кодексу адміністративного судочинства України, за відсутності обставин протиправності відповідних рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень - відповідача та порушення ним прав, свобод, інтересів особи-позивача, суд залишає заяву без задоволення. За наявності підстав для задоволення заяви суд постановляє ухвалу в порядку, передбаченому статтею 249 цього Кодексу.

У свою чергу, частиною першою статті 249 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним суб`єктам владних повноважень для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону.

Таким чином, окрема ухвала є формою реагування суду на порушення норм права, причини та умови, що спричинили (зумовили) ці порушення, з метою їх усунення та запобігання таким порушенням у майбутньому.

Суд встановив, що відповідач ухиляється від виконання рішення суду від 03.01.2023 у справі №320/5227/22, що, окрім власне складу кримінального правопорушення, свідчить про наявність підстав для винесення окремої ухвали для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону.

Відповідно до положень статті 249 Кодексу адміністративного судочинства Суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним суб`єктам владних повноважень для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону.

У разі необхідності суд може постановити окрему ухвалу про наявність підстав для розгляду питання щодо притягнення до відповідальності осіб, рішення, дії чи бездіяльність яких визнаються протиправними.

В окремій ухвалі суд має зазначити закон чи інший нормативно-правовий акт (у тому числі його статтю, пункт тощо), вимоги яких порушено, і в чому саме полягає порушення.

З метою забезпечення виконання вказівок, що містяться в окремій ухвалі, суд встановлює у ній строк для надання відповіді залежно від змісту вказівок та терміну, необхідного для їх виконання.

Відповідно до пунктів 1, 2 Положення про головні управління Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України від 22 грудня 2014 року № 28-2, Головні управління Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі (далі - головне управління Фонду) є територіальними органами Пенсійного фонду України (далі - Фонд).

Головні управління Фонду підпорядковуються Фонду та разом з управліннями Фонду в районах, містах, районах у містах, а також об`єднаними управліннями (далі - управління Фонду) утворюють систему територіальних органів Фонду.

Головне управління Фонду у своїй діяльності керується Конституцією та Законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та Законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими нормативно-правовими актами, а також постановами правління Фонду, у тому числі цим Положенням, та наказами Фонду.

Згідно з п.11 Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 липня 2014 р. №280, Голова правління Пенсійного фонду України, серед іншого, забезпечує виконання Пенсійним фондом України та його територіальними органами вимог Конституції та законів України, актів Президента України, актів Кабінету Міністрів України, наказів Мінсоцполітики з питань, що належать до сфери діяльності Пенсійного фонду України, та доручень Міністра.

Таким чином, контроль за дотриманням територіальними органами Пенсійного фонду України вимог чинного законодавства належить до повноважень Голови правління Пенсійного фонду України, який відповідно має вжити заходи по усуненню порушень, виявлених судом при розгляді справи.

Крім того, відповідно до пункту 1 Положення про Міністерство соціальної політики України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 червня 2015 р. №423, Міністерство соціальної політики України (Мінсоцполітики) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України і який забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері соціальної політики, загальнообов`язкового державного соціального та пенсійного страхування, соціального захисту населення, волонтерської діяльності, з питань сім`ї та дітей, оздоровлення та відпочинку дітей, усиновлення та захисту прав дітей, запобігання та протидії домашньому насильству, насильству за ознакою статі, торгівлі людьми, забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків, надання соціальних послуг та проведення соціальної роботи, соціальної та професійної адаптації військовослужбовців, які звільняються, осіб, звільнених з військової служби, ветеранів праці, ветеранів війни, осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною, постраждалих учасників Революції Гідності, членів сімей загиблих (померлих) ветеранів війни, членів сімей загиблих (померлих) Захисників і Захисниць України в частині організації виплати їм до Дня Незалежності України разової грошової виплати, ветеранів військової служби, жертв нацистських переслідувань, дітей війни та жертв політичних репресій, пенсійного забезпечення та ведення обліку осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню, здійснення державного контролю за дотриманням вимог законодавства під час надання соціальної підтримки (державна допомога, пільги, житлові субсидії та інші виплати, що проводяться за рахунок державного бюджету, соціальні послуги) та за дотриманням прав дітей, а також забезпечує формування та реалізує державну політику щодо здійснення державного нагляду у сфері загальнообов`язкового державного соціального страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності в частині забезпечення відповідності законодавству рішень уповноваженого органу управління в системі загальнообов`язкового державного соціального страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та від нещасного випадку (далі - уповноважений орган управління), державного регулювання та нагляду за дотриманням норм Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" щодо призначення (перерахунку) і виплати пенсій у солідарній системі, у сфері гуманітарної допомоги.

Згідно з підпунктом 21 пункту 4 Положення Мінсоцполітики відповідно до покладених на нього завдань здійснює державне регулювання та нагляд за дотриманням закону щодо призначення (перерахунку) і виплати пенсій у солідарній системі.

Дослідивши наявні у матеріалах справи документи, суд дійшов висновку про порушення з боку відповідача норм чинного законодавства при виконанні рішення від 03.01.2023 у справі №320/5227/22, а тому у даному випадку наявні усі правові підстави для застосування заходів судового контролю у порядку статті 383 Кодексу адміністративного судочинства України.

З урахуванням цього, суд вважає за доцільне постановити окрему ухвалу про виявлені порушення з боку Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області та повідомити про ці факти Пенсійний фонд України та Мінсоцполітики для вжиття відповідних заходів реагування.

Керуючись статтями 243, 248, 249, 383 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

у х в а л и в:

1. Заяву адвоката ОСОБА_1 про визнання протиправними дій Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області щодо невиконання судового рішення - задовольнити.

2. Зобов`язати керівника Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області вжити відповідних заходів для забезпечення виконання рішення суду у вказаній справі та вжити заходів для усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону при виконанні судового рішення.

3. Повідомити Пенсійний фонд України (01601, м.Київ, вул.Бастіонна, 9) та Міністерство соціальної політики України (01601, м.Київ, вул.Еспланадна, 8/10; електронна пошта: ) про допущені Головним управлінням Пенсійного фонду України у Київській області факти порушень положень чинного законодавства України, для вжиття відповідних заходів реагування.

4. Про вжиті заходи повідомити суд не пізніше п`ятнадцяти днів після надходження окремої ухвали.

5. Копію ухвали надіслати учасникам справи (їх представникам), зокрема, шляхом направлення тексту ухвали електронною поштою, факсимільним повідомленням (факсом, телефаксом), телефонограмою.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення. Ухвала, постановлена судом поза межами судового засідання або у судовому засіданні у разі неявки учасників справи, під час розгляду справи в письмовому провадженні, набирає законної сили з моменту її підписання.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини ухвали суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного тексту ухвали.

Суддя Дудін С.О.