Справа № 300/8627/21
Суддя: Глушко Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2024-01-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 січня 2024 рокуЛьвівСправа № 300/8627/21 пров. № А/857/14456/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Глушка І.В.,

суддів: Довгої О.І., Запотічного І.І.,

розглянувши у порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу Державної установи "Івано-Франківська установа виконання покарань (№12)" на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 12 травня 2023 року, ухвалене суддею Біньковською Н.В. у м.Івано-Франківську у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження у справі № 300/8627/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної установи "Івано-Франківська установа виконання покарань (№12)" про дій протиправними, зобов`язання до вчинення дій, -

ВСТАНОВИВ:

28 грудня 2021 року позивач - ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до відповідача - Державної установи "Івано-Франківська установа виконання покарань (№12)", у якому просив визнати протиправною відмову у виплаті грошового забезпечення; зобов`язати виплачувати грошове забезпечення та компенсаційні виплати у порядку наказу Міністерства юстиції України від 28.03.2018 №925/5 «Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення та компенсаційних виплат особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України», зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 28.03.2018 за №377/31829 (зі змінами) за весь час увільнення від виконання службових обов`язків у зв`язку з укладенням контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах рядового складу, з листопада 2021 року до 26 жовтня 2023 року.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що відповідач протиправно відмовив йому у виплаті грошового забезпечення з покликанням на пункт 29 Порядку виплати грошового забезпечення та компенсаційних виплат особам рядового і начальницького складу ДКВС України, оскільки на час увільнення від виконання службових обов`язків в зв`язку з укладенням контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних силах України пункту 29 у наказі Міністерства юстиції України від 28.03.2018 №925/5 не існувало.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 12 травня 2023 року позов задоволено частково. Визнано протиправними дії державної установи «Івано-Франківська установа виконання покарань (№12)» щодо припинення виплати ОСОБА_1 середнього заробітку (грошового забезпечення) на період проходження військової служби в Збройних Силах України за контрактом з 01.11.2021. Зобов`язано державну установу «Івано-Франківська установа виконання покарань (№12)» нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення з 01.11.2021 по 18.07.2022 включно. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вищевказаними судовим рішенням, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню з підстав, наведених у апеляційній скарзі. Просить скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нове, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що наказ Міністерства юстиції України від 13 вересня 2021 р. № 3226/5 "Про затвердження Змін до Порядку виплати грошового забезпечення та компенсаційних виплат особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України", яким розділ 1 цього Порядку доповнено новим п.29, не передбачає збереження за особами, які увільнені від виконання службових обов`язків у зв`язку з прийняттям на військову службу середнього грошового забезпечення.

Позивач правом подання письмового відзиву на апеляційну скаргу не скористався, що в силу вимог ч. 4 ст. 304 КАС України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що в її задоволенні слід відмовити.

Так, судом першої інстанції достовірно встановлено та підтверджується матеріалами адміністративної справи, що ОСОБА_1 з 02.06.2020 проходив службу в ДУ «Івано-Франківська установа виконання покарань (12)», що підтверджується наказом від 01.06.2020 за №43 о/с (а.с.32).

Наказом ДУ «Івано-Франківська установа виконання покарань (12)» від 26.10.2020 за №92 о/с, відповідно до статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та статті 119 КЗпП України, позивача увільнено від виконання службових обов`язків у зв`язку із укладенням контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, зі збереженням робочого місця та середнього заробітку, терміном 3 роки, з 26.10.2020 (а.с.33).

Відповідно до наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 26.10.2020 за №224-РС ОСОБА_1 прийнято в добровільному порядку на військову службу за контрактом рядового складу терміном на три роки, зараховано до складу Збройних Сил України, призначено на посаду старшого водія-гранатометника (а.с.12).

Згідно з наказом ДУ «Івано-Франківська установа виконання покарань (12)» від 29.11.2021 за №356 зупинено дію наказу від 26.10.2020 №92 о/с, в частині збереження середнього заробітку молодшому сержанту внутрішньої служби ОСОБА_1 з 01.11.2021 (а.с.34).

Відповідач листом від 13.12.2021 за №4/1/1-69-21/Б-85 повідомив позивачу про те, що наказом Міністерства юстиції України від 13.09.2021 за №3226/5 внесено зміни до Порядку виплати грошового забезпечення та компенсаційних виплат особам рядового і начальницького складу ДКВС України, а саме, внесено п.29 «За особами рядового і начальницького складу, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення грошове забезпечення не зберігається» (а.с.11).

Позивач, вважаючи такі дії відповідача протиправними, звернувся до суду за захистом свого порушеного права.

Надаючи юридичну оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального та процесуального права, з огляду на таке.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Правові засади організації та діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України, її завдання та повноваження визначає Закон України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України».

Відповідно до статті 3 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» правовою основою діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України є Конституція України, цей та інші закони України, акти Президента України і Кабінету Міністрів України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також видані відповідно до них нормативно-правові акти Міністерства юстиції України.

Згідно з частиною 1 статті 14 вказаного Закону до персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України належать особи рядового і начальницького складу (далі - особи рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби), спеціалісти, які не мають спеціальних звань, та інші працівники, які працюють за трудовими договорами в Державній кримінально-виконавчій службі України (далі - працівники кримінально-виконавчої служби).

Частиною 2 статті 14 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» визначено, що служба в Державній кримінально-виконавчій службі України є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України. Час проходження служби в Державній кримінально-виконавчій службі України зараховується до страхового стажу, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби відповідно до закону.

Абзацом 1 частини 8 статті 14 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» визначено, що трудові відносини працівників кримінально-виконавчої служби регулюються законодавством про працю, державну службу та укладеними трудовими договорами (контрактами).

Відповідно до частини 5 статті 23 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України "Про Національну поліцію", а також порядок і умови проходження служби, передбачені для поліцейських. Умови і розміри грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються Кабінетом Міністрів України.

Згідно з частини 1 статті 59 Закону України «Про Національну поліцію» служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.

Відповідно до частини 3 статті 5 Закону України "Про державну службу" від 10 грудня 2015 року №889-VIII дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

З аналізу вищенаведених норм законодавства слідує, що на позивача, як на особу, що належить до рядового складу кримінально-виконавчої служби, поширюються норми законодавства про працю у неврегульованій спеціальним законодавством частині.

Суд апеляційної інстанції констатує, що положення спеціального законодавства не регулюють питання виплати грошового забезпечення поліцейським, які прийняті на військову службу під час мобілізації, на період дії особливого стану, а тому до спірних правовідносин необхідно застосовувати норми Кодексу законів про працю України.

Відповідно до частини третьої статті 119 КЗпП України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб-підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Згідно із частиною другою статті 39 Закону України від 25.03.1992 №2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон №2232-XII) громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України «Про освіту».

Аналіз наведених правових норм дає підстави дійти висновку, що за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, незалежно від підпорядкування та форми власності, в яких вони працювали на час призову/прийняття на військову службу. Виплата середнього заробітку вказаним особам здійснюється підприємствами, установами, організаціями, на яких збереглося місце роботи такої особи.

Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 16 січня 2020 року у справі №814/1905/17.

Водночас, у рішенні від 16 жовтня 2020 року (справа №120/1630/19-а), Верховний Суд вирішуючи питання щодо темпоральних меж дії особливого періоду в розумінні Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», зазначив, що за змістом наведених визначень, навіть за не введення у країні воєнного стану, особливий період, початок якого пов`язаний з моментом оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової чи прихованої), хоч і охоплює час мобілізації, однак не може вважатися закінченим лише зі спливом строку, протягом якого підлягали виконанню визначені у відповідному рішенні про мобілізацію заходи. Особливий період закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу.

Перший Указ Президента України від 17 березня 2014 року № 303 «Про часткову мобілізацію» затверджено Законом України від 17 березня 2014 року №1126-VІІ «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» й з того часу в Україні діяв особливий період, відповідне рішення уповноваженою собою про його скасування, як і рішення про демобілізацію військовослужбовців, прийнятих на військову службу на строк до закінчення особливого періоду, не приймалося.

Рішенням Ради національної безпеки та оборони України від 01 березня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України», яке введене в дію Указом Президента України від 02 березня 2014 року № 189/2014, констатовано виникнення кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи.

Крім того, Указом Президента України від 24.02.2022 № 69/2022 у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до частини другої статті 102, пунктів 1, 17, 20 частини першої статті 106 Конституції України постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію.

Суд апеляційної інстанції, здійснивши перевірку рішення, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень щодо відповідності критеріям правомірності, визначених ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч.3 ст. 90 КАС України).

З наявних у матеріалах справи доказів слідує, що позивач уклав контракт про проходження військової служби в Збройних Силах України під час дії особливого періоду (26.10.2020), який не скасовано.

Наказом ДУ «Івано-Франківська установа виконання покарань (12)» від 26.10.2020 за №92 о/с позивача увільнено від виконання службових обов`язків у зв`язку із укладенням контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України зі збереженням робочого місця та середнього заробітку, терміном 3 роки, з 26.10.2020.

В подальшому, згідно наказу ДУ «Івано-Франківська установа виконання покарань (12)» від 29.11.2021 за №356 зупинено дію наказу від 26.10.2020 №92 о/с, в частині збереження середнього заробітку молодшому сержанту внутрішньої служби ОСОБА_1 з 01.11.2021.

Тобто, виплата відповідачем заробітної плати (грошового забезпечення) позивачу здійснювалась з 26.10.2020 по 01.11.2021.

Доказів припинення дії контракту ОСОБА_1 після введення воєнного стану в Україні станом на день судового розгляду справи матеріали справи не містять.

У зв`язку із укладенням контракту під час дії ситуації, що загрожує національній безпеці України, позивач, як військовослужбовець, користується пільгами, передбаченими статтею 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та частиною 3 статті 119 КЗпП України.

При цьому, статус Державної установи «Івано-Франківська установа виконання покарань (№12)» та умови проходження служби в останній не впливають на обов`язок установи з виплати позивачу середнього заробітку, так як обов`язок з виплати таким працівникам середнього заробітку поширювався на усі установи та організації незалежно від підпорядкування та форми власності.

Вказане узгоджується із висновком Верховного Суду, викладеним в постанові від 16 січня 2020 року у справі № 814/1905/17.

В той же час, при вирішенні даної справи суд апеляційної інстанції враховує, що 19 липня 2022 року набрав чинності Закон України від 01.07.2022 № 2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», яким внесено зміни у частину третю статті 119 Кодексу законів про працю України та слова "зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток" замінено словами "зберігаються місце роботи і посада".

Тобто із набранням чинності даного закону передбачено зупинення нарахування та виплати середнього заробітку працівникам, які увільнені від роботи на підставі частини 3 статті 119 Кодексу законів про працю України.

Таким чином, саме з 19 липня 2022 року середній заробіток за позивачем не зберігається, а отже, починаючи з 19 липня 2022 року припинення виплати позивачу середнього грошового забезпечення є правомірним.

З огляду на зазначене, позивач мав право на отримання середнього заробітку за місцем проходження кримінально-виконавчої служби за період з 01.11.2021 (припинення виплати середнього заробітку на підставі наказу від 29.11.2021 №356) по 18.07.2022 включно, а тому з метою ефективного захисту прав позивача суд першої інстанції правильно зобов`язав відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток (грошове забезпечення) за означений період.

Доводи скаржника щодо необхідності застосування до спірних правовідносин пункту 29 Порядку виплати грошового забезпечення та компенсаційних виплат особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України суд апеляційної інстанції вважає безпідставними, оскільки відповідні зміни до ст. 119 КЗпП України не вносились, а норми Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та Кодексу законів про працю України мають вищу юридичну силу.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції зазначає, що такі були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції та їм була надана належна правова оцінка. Доводами апеляційної скарги не спростовуються висновки, викладені судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні.

Відповідно до частини першої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Суд першої інстанції повністю виконав вказані вимоги процесуального закону, оскільки до спірних правовідносин вірно застосував норми матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення законних рішень, які скасуванню не підлягають.

Судові витрати розподілу не підлягають з огляду результат вирішення апеляційної скарги, характер спірних правовідносин та виходячи з вимог ст. 139 КАС України.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційну скаргу розглянуто судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження).

Керуючись статтями 139, 242, 308, 309, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної установи "Івано-Франківська установа виконання покарань (№12)" залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 12 травня 2023 року у справі № 300/8627/21 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І. В. Глушко
судді О. І. Довга
І. І. Запотічний