Справа № 340/9137/23
Суддя: С.В. ДЕГТЯРЬОВА
Дата ухвалення: 2024-01-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КІРОВОГРАДСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 січня 2024 року м. Кропивницький Справа № 340/9137/23

Кіровоградський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Дегтярьової С.В., розглянувши адміністративну справу в порядку спрощеного позовного провадження

за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )

до відповідача-1 Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (79016, м. Львів, вул. Митрополита Андрея, 10, )

до відповідача-2 Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області (25009, м. Кропивницький, вул. Соборна, 7а, )

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

УСТАНОВИВ:

Представник позивача звернувся з позовом до суду, у якому просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про відмову в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах ОСОБА_1 від 07.09.2023 р. №40;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області зарахувати до пільгового стажу роботи ОСОБА_1 період роботи за Списком №2 з 13.11.1987 р. по 01.01.1995 р. та з 11.03.1999 р. по 31.10.2003 р.;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах відповідно до п.2 ч.2 ст.114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" №1058-ІV від 09.07.2003 р. з дати звернення до відповідача.

В обґрунтування позову зазначено, що позивач звернулась до відповідача-2 із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2 та надала усі необхідні документи для підтвердження трудового та пільгового стажу. Рішенням відповідача-1 №40 від 07.09.2023 року позивачу відмовлено у призначенні пенсії, у зв`язку з недосягненням позивачем пенсійного віку на дату звернення. Крім того, пільговий стаж особи за Списком №2 становить 4 роки 02 місяці 28 днів, а необхідний стаж, визначений пунктом 2 частини 2 статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» становить 10 років. Відповідачем-1 протиправно не зараховано до страхового та пільгового стажу за Списком №2 період роботи за Списком №2 з 13.11.1987 р. по 01.01.1995 р. та з 11.03.1999 р. по 31.10.2003 р.

На думку позивача, вона на час звернення за призначенням пенсії відповідно до пункту «б» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-XII (далі - Закон №1788-XII) досягла пенсійного віку, має необхідний трудовий та пільговий стаж, внаслідок чого рішення відповідача-1 є протиправним та таким, що підлягає скасуванню, а порушене право підлягає відновленню шляхом зобов`язання призначити позивачу пенсію.

Ухвалою суду від 13.11.2023 відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в порядку статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України.

05.12.2023 року надійшов відзив на позовну заяву представника ГУ ПФУ у Кіровоградській області, в якому останній просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що позивач звернулась до територіальних органів із заявою про призначення пенсії за Списком №2 01.09.2023. За наданими документами страховий стаж позивачки склав 39 років 03 місяці 9 днів. До страхового стажу зараховано всі періоди роботи особи. Пільговий стаж позивачки за Списком №2 складає 04 роки 02 місяці 9 днів.

До стажу роботи, що дає право на призначення пенсії за Списком №2 (пільгового стажу) не зараховано період роботи з 13.11.1987 р. по 01.01.1995 р. та з 11.03.1999 р. по 31.10.2003 р., оскільки в зазначений період наявна перерва між проведенням атестації робочих місць за умовами праці для визначення права робітників на пільгове пенсійне забезпечення. Відтак у позивача недостатньо пільгового стажу для призначення пенсії за Списком №2. Поряд з тим, станом на момент звернення за призначенням пенсії за віком на пільгових умовах позивачка не досягла віку, що визначений пунктом 2 частини 2 статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV (далі - Закон №1058-IV) - 55 років, адже вік ОСОБА_1 на момент звернення - 54 роки. Таким чином, право на пенсію за віком на пільгових умовах по Списку № 2 у позивача відсутнє.

07.12.2023 представником ГУ ПФУ в Львівській області надано до суду відзив, в якому останній просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що ОСОБА_1 не зараховано у пільговому обчисленні періоди роботи з 13.11.1987 р. по 01.01.1995 р. та з 11.03.1999 р. по 31.10.2003 р., через відсутність відомостей, що підтверджують характер виконуваної роботи та підтверджуючих документів зайнятості позивачки в роботах зі шкідливими умовами.

Дослідивши матеріали, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 , 01.09.2023 року звернулась до ГУ ПФУ в Кіровоградській області із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2.

Заява про призначення пенсії та додані до неї документи розглядалися ГУ ПФУ у Львівській області за принципом екстериторіальності.

Рішенням ГУ ПФУ у Львівській області від 07.09.2023 р. №40 відмовлено позивачу у призначенні пенсії. В рішенні встановлено, що вік заявниці - 54 роки 10 місяців 29 днів; загальний страховий стаж складає - 39 років 03 місяці 0 днів, з них стаж за Списком №2 - 04 роки 02 місяці 9 днів. На дату звернення заявниця не досягла встановленого пунктом 2 частини 1 статті 114 №1058-IV пенсійного віку - 55 років. Згідно поданих документів право на призначення пенсії за Списком №2 відсутнє.

Судом встановлено, що до пільгового стажу не зараховані періоди роботи з 13.11.1987 р. по 01.01.1995 р. та з 11.03.1999 р. по 31.10.2003 р., оскільки в трудовій книжці позивачки відсутні відомості, що підтверджують право на пенсію за віком на пільгових умовах, зокрема, характер виконуваної роботи, розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, до якого включається цей період роботи, а поданими документами не підтверджується зайнятість позивачки у важких та шкідливих умовах як це передбачено Списком №2 та не долучено довідок уточнюючих пільговий характер роботи.

Позивач, не погодившись з рішенням відповідача-1 щодо відмови у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах, звернулась до суду з цим позовом.

Стосовно неврахування відповідачем-1 до пільгового стажу роботи, який дає право на пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №2 періоду роботи позивача з 13.11.1987 р. по 01.01.1995 р. та з 11.03.1999 р. по 31.10.2003 р., суд зазначає наступне.

З приводу періоду роботи позивача з 13.11.1987 р. по 01.01.1995 р.

Записом №2 у трудовій книжці позивача серії НОМЕР_2 є запис про переведення позивачки з учениці телефоніста на посаду телефоніста 3 кл. МТС (міждугородняя телефонная связь) згідно наказу №225 від 30.11.1987 року. Записом №3 трудової книжки є запис від 31.12.1994 року "звільнена в зв`язку з переведенням в районний вузол електрозв`язку "Бобринецтелеком" ОПЕС "Кіровоградтелеком" за п.5 ст.36 КЗпП України згідно наказу №146 від 28.12.1994 р. Записи скріплені печаткою Бобринецького районного вузла звязку та підписом уповноваженої особи (а.с.12).

Довідкою від 16.03.2023 №0150-384-23, виданою Акціонерним товариством «УКРПОШТА» Кіровоградська філія, підтверджується, що згідно особових рахунків підтверджена трудова діяльність ОСОБА_2 у 1987 році.

З приводу періоду роботи позивача з 11.03.1999 р. по 31.10.2003 р.

Записом №4 у трудовій книжці позивача серії НОМЕР_2 є запис від 02.01.1995 року про прийняття по переводу позивачки з Бобринецького РУЗ на посаду телефоністки МТС 3 кл. згідно наказу №2 від 02.01.1995 року. Записом №5 трудової книжки є запис від 01.07.1998 року про реорганізацію Районного вузла електрозв`язку "Бобринецтелеком" з 01.07.1998 року в цех електрозв`язку №4 м.Бобринець Центру електрозв`язку №4 Кіровоградської дирекції УГПЕС "Укртелеком" м.Долинська згідно наказу №129 від 02.01.1995 р. Записом №6 трудової книжки є запис від 20.04.2000 року про те, що цех електрозв`язку №4 м.Бобринець Центру електрозв`язку №4 Кіровоградської дирекції УГПЕС "Укртелеком" перетворено в цех електрозв`язку №4 м.Бобринець Центру електрозв`язку №4 м.Долинська Кіровоградської дирекції ВАТ "Укртелеком" згідно наказу №68 від 26.04.2000 р. Записом №7 є запис від 01.11.2003 року про переведення всередині підприємства на посаду оператора електрозв`язку 3 кл. згідно наказу №196 від 31.10.2003 року (а.с.12зв).

Додатково обставини реорганізації підприємства підтверджено довідкою АТ "Укртелеком" Дніпропетровської філії №23/4513 від 29.12.2022 року (а.с.14).

Як описано вище, позивачка в періодах з 13.11.1987 р. по 01.01.1995 р. та з 11.03.1999 р. по 31.10.2003 р. виконувала роботи телефоніста міжміського телефонного зв`язку, що постійно працюють з мікротелефонною гарнітурою (пристроєм) на міжміських, замовних, довідкових комутаторах і на переговорних пунктах з цілодобовою дією за професією телефоніста міжміського телефонного зв`язку, що передбачена Списком №2, розділ ХХХІ «Зв`язок», затвердженого постановою Ради Міністрів СРСР від 22.08.1956 №1173, розділ ХХІХ «Зв`язок», підрозділ 093, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.01.1991 №10, розділ ХХІХ «Зв`язок», підрозділ 093, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.1994 №162.

Відповідач-1 посилається на те, що в трудовій книжці позивачки відсутні відомості, що підтверджують право на пенсію за віком на пільгових умовах, зокрема, характер виконуваної роботи, розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, до якого включається цей період роботи, а поданими документами не підтверджується зайнятість позивачки у важких та шкідливих умовах як це передбачено Списком №2 та не долучено довідок уточнюючих пільговий характер роботи.

Суд вважає таке посилання безпідставним в силу наступного.

Суд звертає увагу, що спірний період роботи за Списком №2 включено відповідачем до загального трудового стажу. Тобто спір з приводу роботи позивачки на вказаній посаді на вказаних підприємствах, як то і спір щодо вказання реквізитів наказів, проставлення печаток та підписів уповноважених осіб, між сторонами відсутній, а тому посилання на те, що в трудовій книжці позивачки відсутні характер виконуваної роботи, розділ, підрозділ, пункт, найменування тощо, є безпідставними.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 29 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) до початку роботи за укладеним трудовим договором власник або уповноважений ним орган зобов`язаний роз`яснити працівникові його права і обов`язки та проінформувати під розписку про умови праці, наявність на робочому місці, де він буде працювати, небезпечних і шкідливих виробничих факторів, які ще не усунуто, та можливі наслідки їх впливу на здоров`я, його права на пільги і компенсації за роботу в таких умовах відповідно до чинного законодавства і колективного договору.

Частинами 1 та 2 статті 153 КЗпП України установлено, що на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Відповідно до частини 1 статті 7 Закону України «Про охорону праці» від 14.10.1992 року № 2694-XII працівники, зайняті на роботах з важкими та шкідливими умовами праці, безоплатно забезпечуються лікувально-профілактичним харчуванням, молоком або рівноцінними харчовими продуктами, газованою солоною водою, мають право на оплачувані перерви санітарно-оздоровчого призначення, скорочення тривалості робочого часу, додаткову оплачувану відпустку, пільгову пенсію, оплату праці у підвищеному розмірі та інші пільги і компенсації, що надаються в порядку, визначеному законодавством.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що роботодавець, який використовує найману оплачувану працю, зобов`язаний створювати безпечні та здорові умови праці, а за неможливості цього - поінформувати працівника під розписку про такі умови праці, а саме про наявність на робочому місці, де він буде працювати, небезпечних і шкідливих виробничих факторів, які ще не усунуто, та можливі наслідки їх впливу на здоров`я. Окрім того, роботодавець зобов`язаний поінформувати працівника про пільги і компенсації за роботу в таких умовах відповідно до чинного законодавства і колективного договору, в тому числі право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах або за вислугу років.

Сукупність вищезазначених правових норм дозволяє дійти висновку, що атестація робочого місця є важливим запобіжником порушень у забезпеченні належних умов праці на підприємствах, в організаціях та установах. Проте, розуміючи положення пункту «а» статті 13 Закону № 1788-XII - «за результатами атестації робочих місць» як обмежувальний захід при призначенні пільгової пенсії, держава покладає відповідальність за непроведення атестації, та відповідно, надмірний тягар, на пенсіонера (позивача у цій справі).

Суд зазначає, що атестація робочих місць здійснюється на підприємствах, в організаціях та установах незалежно від форм власності і господарювання згідно з Порядком проведення атестації робочих місць за умовами праці, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.1992 року № 442 (далі - Порядок № 442) та Методичними рекомендаціями для проведення атестації робочих місць за умовами праці, затвердженими постановою Міністерства праці України (далі - Мінпраці) від 01.09.1992 року № 41 (далі - Методичні рекомендації). До цієї дати такий інститут не застосовувався.

Основна мета атестації полягає в регулюванні відносин між власником або уповноваженим ним органом і працівниками у галузі реалізації права на здорові й безпечні умови праці, пільгове забезпечення, пільги та компенсації за роботу в несприятливих умовах.

Згідно з пунктом 4 Порядку № 442 та підпункту 1.5 пункту 1 Методичних рекомендацій атестація проводиться не рідше одного разу на 5 років. Відповідальність за своєчасне та якісне проведення атестації покладається на керівника підприємства, організації.

Так, згідно зі статтею 41 Кодексу України про адміністративні правопорушення встановлено адміністративну відповідальність керівників суб`єктів господарювання. Порушення терміну проведення атестації робочих місць за умовами праці та порядку її проведення тягне за собою накладення штрафу на посадових осіб підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності та громадян - суб`єктів підприємницької діяльності від тридцяти до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

У разі якщо непроведення атестації мало своїм наслідком заподіяння шкоди здоров`ю працівнику, керівник підприємства може бути притягнутий до кримінальної відповідальності за статтею 271 Кримінального кодексу України.

Атестація робочих місць відповідно до Порядку № 442 та Методичних рекомендацій передбачає: установлення факторів і причин виникнення несприятливих умов праці; санітарно-гігієнічне дослідження факторів виробничого середовища, важкості й напруженості трудового процесу на робочому місці; комплексну оцінку факторів виробничого середовища і характеру праці на відповідність їхніх характеристик стандартам безпеки праці, будівельним та санітарним нормам і правилам; установлення ступеня шкідливості й небезпечності праці та її характеру за гігієнічною класифікацією; обґрунтування віднесення робочого місця до категорії зі шкідливими (особливо шкідливими), важкими (особливо важкими) умовами праці; визначення (підтвердження) права працівників на пільгове пенсійне забезпечення за роботу у несприятливих умовах; складання переліку робочих місць, виробництв, професій та посад із пільговим пенсійним забезпеченням працівників; аналіз реалізації технічних і організаційних заходів, спрямованих на оптимізацію рівня гігієни, характеру і безпеки праці.

За змістом пунктів 8 та 9 Порядку № 442 проведення атестації робочих місць відомості про результати атестації робочих місць заносяться до карти умов праці, форма якої затверджується Мінпраці разом з Міністерством охорони здоров`я України. Перелік робочих місць, виробництв, професій і посад з пільговим пенсійним забезпеченням працівників, який складається за результатами проведеної атестації робочих місць, після погодження з профспілковим комітетом затверджується наказом по підприємству, організації і зберігається протягом 50 років. Витяги з наказу додаються до трудової книжки працівників, професії та посади яких внесено до переліку.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що своєчасно проведена атестація робочих місць за умовами праці є одним із заходів соціального захисту працівників, який має сприяти реалізації прав на здорові й безпечні умови праці, пільги та компенсації за роботу у несприятливих умовах, пільгове пенсійне забезпечення тощо.

При цьому особа, яка працює на посаді, віднесеній до Списку № 2, робоче місце по якій підлягає атестації, відповідно до Порядку № 442, не наділена жодними правами (повноваженнями, обов`язками), які б могли вплинути на своєчасність проведення атестації робочих місць.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Елементом верховенства права є принцип правової визначеності.

Європейський суд з прав людини у пунктах 52, 56 рішення від 14.10.2010 у справі «Щокін проти України» зазначив, що тлумачення й застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Однак суд зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, у який тлумачиться й застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних із принципами Конвенції з погляду тлумачення їх у практиці Європейського суду з прав людини. На думку Європейського суду з прав людини, відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості й точності, які передбачали можливість різного тлумачення, порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією, і не забезпечує адекватного захисту від свавільного втручання публічних органів державної влади в майнові права заявника.

Отже, в разі існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.

Таким чином, можна зробити висновок, що особи, які зайняті на роботах із шкідливими і важкими умовами праці за Списком № 2, але з вини власника на таких підприємствах не було проведено атестацію робочого місця, мають право на зарахування стажу роботи на таких посадах до спеціального стажу, необхідного для призначення пенсії за віком на пільгових умовах Списком № 2, відповідно до пункту «б» статті 13 Закону № 1788-XII.

При цьому на працівника, зайнятого на роботах із шкідливими і важкими умовами праці, не можна покладати відповідальність за непроведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць за умовами праці. Непроведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць власником підприємств або уповноваженим ним органом не може позбавляти громадян їх конституційного права на соціальний захист, у тому числі щодо надання пенсій за віком на пільгових умовах. Контроль за додержанням підприємствами правил проведення атестації робочих місць за умовами праці покладається на відповідні повноважні державні контролюючі органи, зокрема Держпраці.

Отже, суд вважає, що непроведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць власником підприємства не може бути підставою для відмови у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах. Відповідальність за непроведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць покладається на власника підприємства, а не працівника. При цьому контролюючу функцію у відносинах щодо проведення атестації робочих місць на підприємстві виконує держава в особі відповідних контролюючих органів, а не працівник.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі №520/15025/16-а.

Що стосується посилання на те, що поданими документами не підтверджується зайнятість позивачки у важких та шкідливих умовах як це передбачено Списком №2 та на те, що не долучено довідок уточнюючих пільговий характер роботи, суд зазначає, що сама по собі вказівка в трудовій книжці посади, на якій працювала позивач (телефоніст міжміського телефонного зв`язку МТС), за умови включення її найменування до Списку №2 і є доказом відповідного характеру роботи.

За наведених обставин суд приходить до висновку про наявність протиправних дій відповідача-1 щодо відмови у зарахуванні до пільгового стажу за Списком №2 періоду роботи позивача з 13.11.1987 р. по 01.01.1995 р. та з 11.03.1999 р. по 31.10.2003 р. на посаді телефоніста міжміського телефонного зв`язку.

Стосовно доводів відповідачів щодо недосягнення пенсійного віку (55 років), суд виходить з такого.

3 жовтня 2017 року Верховною Радою України ухвалено Закон № 2148-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» (далі - Закон № 2148-VIII), що доповнив Закон № 1058-ІV, розділом XIV-1, який містить пункт 2 частини другої статті 114 такого змісту:

«На пільгових умовах пенсія за віком призначається працівникам, зайнятим повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах».

За приписами статті 12 Закону № 1788-XII право на пенсію за віком мають чоловіки - після досягнення 60 років і при стажі роботи не менше 25 років, жінки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 20 років.

Натомість згідно з пунктом «б» статті 13 Закону № 1788-XII в редакції, чинній до внесення змін Законом України від 02.03.2015 року № 213-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» (далі - Закон № 213-VІІІ), на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи: працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, що затверджений Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць:

- чоловіки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах;

- жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Законом № 213-VІІІ, який набрав чинності з 01 квітня 2015 року, збільшено раніше передбачений пунктом «б» статті 13 Закону № 1788-ХІІ вік набуття права на пенсію на пільгових умовах, зокрема, жінкам з 50 років до 55 років.

Відповідно до пункту 1 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 23.01.2020 року № 1-р/2020 визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), стаття 13, частина друга статті 14, пункти «б» - «г» статті 54 Закону № 1788-XII зі змінами, внесеними Законом № 213-VIII (пункт 1 рішення).

Згідно з пунктом 3 резолютивної частини зазначеного Рішення застосуванню підлягають стаття 13, частина друга статті 14, пункти «б» - «г» статті 54 Закону № 1788-XII в редакції до внесення змін Законом № 213-VIII для осіб, які працювали до 1 квітня 2015 року на посадах, визначених у вказаних нормах, а саме: на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи, зокрема, працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць, у тому числі жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Таким чином, Рішенням № 1-р/2020 КСУ визнав неконституційними окремі положення Закону № 1788-ХІІ, у зв`язку із чим вони втратили чинність з дня ухвалення Рішення (пункт 2 резолютивної частини Рішення). Одночасно КСУ встановив, що підлягають застосуванню відповідні норми в редакції до внесення змін Законом № 213-VIII.

У зв`язку із цим, на час виникнення спірних правовідносин Закон № 1788-ХІІ з урахуванням Рішення № 1-р/2020 встановлював право на пенсію за віком на пільгових умовах за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, для жінок після досягнення 50 років (за наявності стажу роботи та інших умов, визначених в рішенні КСУ).

Отже, на час виникнення спірних правовідносин була наявна колізія між нормами Закону № 1788-ХІІ з урахуванням Рішення № 1-р/2020 з одного боку, та Законом № 1058-ІV - з іншого в частині віку набуття права на пенсію на пільгових умовах. Перший із цих законів визначав такий вік у 50 років, тоді як другий - у 55 років.

Таке регулювання порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника (див. пункт 56 рішення Європейського суду з прав людини від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України»).

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19.02.2020 року у справі №520/15025/16-а (провадження № 11-1207апп19, пункт 56) сформувала правовий висновок, згідно з яким у разі існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.

Отже, у спірних правовідносинах застосуванню підлягають саме норми Закону №1788-ХІІ з урахуванням Рішення № 1-р/2020, а не Закону № 1058-ІV.

Така правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.11.2021 року у зразковій справі №360/3611/20.

З огляду на зазначене, право на призначення пенсії на пільгових умовах за Списком №2 позивач має при досягненні 50 років, за наявності стажу роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на роботах, віднесених до Списку №2.

Отже, суд приходить до висновку про протиправність відмови відповідача-1 у призначенні позивачу пенсії за віком на пільгових умовах у зв`язку з недосягненням пенсійного віку.

Разом з тим саме ГУ ПФУ у Львівській області, як структурний підрозділ органу, що мав розглянути заяву позивача про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2, визначено засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності відповідно до пункту 4.2. Порядку №22-1, рішення якого про відмову в призначенні пільгової пенсії оскаржила позивач, є суб`єктом владних повноважень, який має вирішити питання щодо призначення пенсії позивачу за Списком №2 та зарахувати до пільгового стажу позивача за Списком №2 період роботи з 13.11.1987 р. по 01.01.1995 р. та з 11.03.1999 р. по 31.10.2003 р.

Викладене свідчить, що у ГУ ПФУ в Кіровоградській області відповідно до приписів Порядку №22-1 відсутні повноваження щодо вирішення питання стосовно призначення позивачу пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2.

Аналізуючи у сукупності фактичні обставини справи та правові норми, виходячи з принципу верховенства права, з метою повного захисту порушених прав і свобод позивача, суд приходить до висновку про необхідність визнання протиправним та скасування оскаржуваного рішення та зобов`язання відповідача-1 зарахувати період роботи позивача з 13.11.1987 р. по 01.01.1995 р. та з 11.03.1999 р. по 31.10.2003 р. й зобов`язання ГУ ПФУ у Львівській області повторно розглянути заяву позивачки від 01.09.2023 року про призначення пенсії на пільгових умовах за Списком №2.

З огляду на викладене, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню.

Згідно з частиною 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем при зверненні до суду понесені судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подання адміністративного позову до суду в розмірі 858,88 грн., що документально підтверджується квитанцією (а.с.22).

Отже, враховуючи часткове задоволення позовних вимог, сплачений позивачем судовий збір за подачу позовної заяви до суду підлягає стягненню на користь позивача в сумі 429,44 грн за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ПФУ у Львівській області, рішенням якого порушені права ОСОБА_1 .

На підставі викладеного, керуючись статтями 241-246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 від 07.09.2023 р. №40.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області зарахувати ОСОБА_1 періоди роботи до пільгового стажу за Списком №2 з 13.11.1987 р. по 01.01.1995 р. та з 11.03.1999 р. по 31.10.2003 р.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 01.09.2023 року про призначення пенсії на пільгових умовах за Списком №2 відповідно до пункту «б» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення», з урахуванням Рішення Конституційного Суду України в справі №1-5/2018 (746/15) від 23.01.2020.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати на сплату судового збору в сумі 429,44 грн за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, ().

Копію рішення суду надіслати учасникам справи.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене до Третього апеляційного адміністративного суду у 30-денний строк, установлений статтею 295 КАС України. задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Суддя Кіровоградського

окружного адміністративного суду С.В. ДЕГТЯРЬОВА