Справа № 620/11470/23
Суддя: Скалозуб Ю.О.
Дата ухвалення: 2024-01-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 січня 2024 року Чернігів Справа № 620/11470/23

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Скалозуба Ю.О., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників адміністративну справу

за позовомФізичної особи - підприємця ОСОБА_1
до треті особиГоловного управління ДПС у Чернігівській області Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області, Головне управління Державної казначейської служби України у Чернігівській області
провизнання протиправними та скасування вимоги,
У С Т А Н О В И В:

Фізична особа підприємець ОСОБА_1 (надалі також позивач, ФОП ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом до Головного управління ДПС в Чернігівській області про визнання протиправним та скасування вимоги №Ф-6418-13у від 17.09.2021 про сплату заборгованості зі сплати єдиного внеску в сумі 9749,58 грн, з яких 1774,54 грн недоїмки та 5375,35 грн штрафних санкцій.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач вказує, що заборгованість виникла в зв`язку з тим, що з 2011 року було змінено порядок розподілу єдиного та фіксованого податків між місцевими бюджетами та фондами, однак відповідні рахунки були відкриті в Державній казначейській службі лише у лютого 2011 року, в той час як сплата єдиного податку позивачем здійснена в грудні 2010 року. В результаті протиправної бездіяльності Державного казначейства України та Пенсійного фонду України, сума єдиного соціального внеску, сплачена авансом за весь 2011 рік не була спрямована на належні рахунки, а залишилася недоїмкою, яку було передано в 2013 році до Головного управління ДПС в Чернігівській області, позаяк останній набув прав та обов`язків з адміністрування єдиного соціального внеску. Враховуючи вказане позивач вважає, що такі обставини не свідчать про порушення законодавства, а зобов`язання зі сплати сум єдиного внеску до державного бюджету ним виконані своєчасно в повному обсязі та без порушення строків, встановлених законом, сплата єдиного внеску на розрахункові рахунки, що були чинними на час такої сплати, не може бути підставою для прийняття рішення про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску.

Відповідач у встановлений судом строк подав відзив на позов та додаткові пояснення, в яких зазначив, що з позовними вимогами не погоджується та в їх задоволенні просить відмовити в повному обсязі, оскільки в результаті наявної заборгованості, що була передана в 2013 році з Пенсійного фонду України у позивача при сплаті ним поточних платежів виникла заборгованість з автоматично розрахованої пені та штрафу за несвоєчасну сплати єдиного внеску.

Ухвалою суду від 04.08.2023 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в адміністративний справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи та проведення судового засідання.

Від Головного управління Державної казначейської служби України в Чернігівській області надійшли письмові пояснення, в яких зазначає, що позивачем було сплачено суму єдиного податку 09.12.2010 та казначейською службою вказані кошти були розподілені за діючим на час сплати законодавством.

Від Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області письмові пояснення не надійшли.

Ухвалою суду від 12.12.2023 у відповідача витребувано додаткові докази.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

ОСОБА_1 з 13.04.2000 зареєстрований як фізична особа-підприємець (а.с. 25-26).

Згідно із квитанцією №75/153 від 09.12.2010 ОСОБА_1 сплатив 2400,00 грн єдиного податку за 2011 рік (а.с. 10).

З огляду на додаткові пояснення ГУ ДПС в Чернігівській області з 01.10.2013 функції з адміністрування єдиного внеску передані від Пенсійного фонду України до ДПС України. Так, 01.10.2013 до ГУ ДПС в Чернігівській області передані дані і по ОСОБА_1 з недоїмкою на кінець 2013 року в сумі 914,18 грн. Після погашення позивачем вказаної суми 16.04.2020 до позивача застосовано штрафні санкції в розмірі 5375,35 грн та нараховано пеню в сумі 2599,69 грн та 16.06.2021 прийнято рішення №2810/24-07-23, згідно із яким позивачу визначено штраф в сумі 5375,35 грн за період з 20.10.2015 до 16.04.2020 та пеню в сумі 2599,69 грн, всього 7975,04 грн (а.с. ).

Згідно із вимогою №Ф-6418-13У від 17.09.2021 за позивачем рахується заборгованість зі сплати єдиного внеску в сумі 9749,58 грн, з яких недоїмка в сумі 1774,54 грн, штраф в сумі 5375,35 грн та пеня в сумі 2599,69 грн (а.с. 8).

Листом від 12.04.2012 ДПІ у м. Чернігові повідомила позивача про те, що в органах Державного казначейства України з 01.01.2011 не були відкриті нові рахунки й сплачені до 07.02.2011 кошти продовжували сплачуватись на відповідні розподільчі рахунки й розподіл платежів єдиного податку здійснювався в порядку, що діяв до 01.01.2011. Додатково зазначено, що органи державної податкової служби України не наділені повноваженнями здійснення контролю за правильністю розмежування коштів, що надійшли на розподільчі рахунки Державної казначейської служби, та не можуть зобов`язати відзивати кошти з рахунків інших підприємств, установ, організацій (а.с. 22-23).

Водночас, відповідно до листа Управління Державної казначейської служби у м. Чернігові від 19.04.2012 повідомлено позивача про можливість повернення платежів з бюджету можливо тільки за поданням (висновком) органу, який контролює стягнення цього виду платежу, з рахунку, на який ці кошти надійшли. При цьому застосовується порядок розподілу суми єдиного податку, що діяв до 01 січня 2011 року (а.с. 17-18).

Із листа Управління Пенсійного фонду України в м. Чернігові від 17.03.2016 вбачається, що останнім на звернення ФОП ОСОБА_1 роз`яснено, що згідно даних реєстру Державної податкової інспекції в м. Чернігові щодо сплати фіксованого та єдиного податків позивачем з 01.01.2010 по 31.12.2010 був обраний особливий спосіб оподаткування (єдиний податок) за ставкою 200,00 грн, що регулювався Указом Президента України «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб`єктів малого підприємництва» від 03.07.1998р. №727/98. Пунктами 2 і 3 Указу №727/98 передбачено зарахування частини сплаченого єдиного податку у розмірі 42% до Пенсійного фонду. Оскільки надходження єдиного податку становлять 42% встановленої ставки, то розмір відрахувань з єдиного податку підприємця становить 84,00 грн помісячно (200,00 г х 42%). З вище наведеного вбачається, що сума страхового внеску, з урахуванням частини єдиного податку та сум страхового внеску, що підлягав доплаті за період з 01.07.2010 по 31.12.2010, та за період з 01.01.2010 по 31.12.2010 року становить в загальній сумі 2296,80 грн. За результатами проведеного звірення розрахунків за нарахованими та сплаченими обов`язковими платежами до Пенсійного фонду згідно карток особового рахунку станом на 11.02.2016 було встановлено переплату зі сплати страхових внесків у сумі 3304,80 грн. Зважаючи на те, що позивачем не було надано звіт за 2010 рік, а отже у сумі переплати обліковується переплата з урахуванням не наданого звіту за 2010 рік, таким чином після його подання розмір переплати зміниться та становитиме 1008,00 грн. Окрім того, зазначено, що спірна частина єдиного податку не є страховими внесками, а відтак на неї не поширюються вимоги частини 13 статті 20 Закону, якою передбачено повернення надміру сплачених чи помилково сплачених страхових внесків до солідарної системи, а в Інструкції йдеться про повернення частини єдиного податку лише у тому випадку, якщо його сплачено у більшому розмірі. Використання єдиного податку на погашення зобов`язань зі сплати страхових внесків не змінює правової природи сплачених коштів, оскільки для платника вони залишаються податком. Таким чином, вище наведені правові обґрунтування вказують на відсутність підстав для повернення зазначених коштів (а.с. 19-21).

Вважаючи вимогу про сплату боргу з єдиного внеску протиправною та такою, що підлягає скасуванню, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав та інтересів.

Надаючи нормативно-правову оцінку обставинам справи, суд зазначає таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З 01.01.2011 набрав чинності Податковий кодекс України, підрозділом 8 розділу ХХ Податкового кодексу України встановлено, що з 1 січня 2011 року до внесення змін до розділу XIV Податкового кодексу України в частині оподаткування суб`єктів малого підприємництва Указ Президента України від 3 липня 1998 року № 727 «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб`єктів малого підприємництва» (з наступними змінами) та абзаци шостий - двадцять восьмий пункту 1 статті 14 розділу IV Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 13-92 «Про прибутковий податок з громадян» застосовуються з урахуванням таких особливостей:

1) платники єдиного податку не є платниками таких податків і зборів, визначених Податковим кодексом України: а) податок на прибуток підприємств; б) податок на доходи фізичних осіб (для фізичних осіб - підприємців); в) податок на додану вартість з операцій з постачання товарів та послуг, місце надання яких розташоване на митній території України, за винятком податку на додану вартість, що сплачується юридичними особами, які обрали ставку оподаткування 6 відсотків; г) земельний податок, крім земельного податку за земельні ділянки, що не використовуються для ведення підприємницької діяльності; ґ) плата за користування надрами; д) збір за спеціальне використання води; е) збір за спеціальне використання лісових ресурсів; є) збір за провадження деяких видів підприємницької діяльності;

2) нарахування, обчислення та сплата єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування здійснюються суб`єктами малого підприємництва, які сплачують єдиний податок відповідно до Указу Президента України від 3 липня 1998 року № 727 «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб`єктів малого підприємництва» (з наступними змінами) або фіксований податок відповідно до абзаців шостого - двадцять восьмого пункту 1 статті 14 розділу IV Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 13-92 «Про прибутковий податок з громадян», у порядку, визначеному Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування»;

3) єдиний податок або фіксований податок сплачується на рахунок відповідного бюджету в розмірі частини єдиного податку або фіксованого податку, що підлягають перерахуванню до цих бюджетів відповідно до норм Указу Президента України від 3 липня 1998 року № 727 «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб`єктів малого підприємництва» (з наступними змінами) та Закону України «Про внесення змін до Декрету Кабінету Міністрів України «Про прибутковий податок з громадян» (Відомості Верховної Ради України, 1998 р., № 30-31, ст. 195) (крім єдиного податку, який сплачується у січні 2011 року за останній звітний (податковий) період 2010 року). При цьому розподіл коштів єдиного податку або фіксованого податку на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та/або до Пенсійного фонду України Державним казначейством України не здійснюється;

4) зарахування до бюджетів та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування (у тому числі пенсійного страхування) єдиного податку, який сплачується у січні 2011 року за останній звітний (податковий) період 2010 року, здійснюється у порядку та на умовах, які діяли до 1 січня 2011 року;

5) повернення сум єдиного податку та фіксованого податку, які були сплачені до 1 січня 2011 року помилково або надміру, а також зарахування сум погашення податкового боргу, що сформувався станом на 31 грудня 2010 року, здійснюються у встановленому порядку з урахуванням цього підрозділу;

6) у разі повернення авансів (інших платежів), отриманих в період перебування платника податків на спрощеній системі оподаткування, з яких був сплачений єдиний податок, на суму такого повернення відбувається коригування суми виручки від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) у відповідності з коригуванням суми єдиного податку в порядку, передбаченому цим Кодексом.

08.07.2010 було прийнято Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», який набрав чинності з 01.01.2011 та визначає правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку.

Згідно із постановою Кабінету Міністрів України від 27.12.2010 №1196, яка набрала чинності з 01.01.2011, суб`єкти малого підприємництва сплачують 43% нарахованого єдиного податку на рахунки відповідного бюджету, а 57% нарахованого єдиного податку на рахунки органів Пенсійного фонду України. При цьому розподіл Державною казначейською службою України сплачених сум єдиного податку відмінено.

Судом встановлено, що позивач було сплачено єдиний податок авансовим платежем 09.12.2010, при цьому сплачена сума єдиного податку за 2011 рік була розподілена на новий розрахунковий рахунок єдиного податку в розмірі 43% сплаченої суми, решта коштів обліковується в Пенсійному фонді (42% від сплаченої суми), Державному фонді сприяння зайнятості населення (11% від сплаченої суми) та Фонді обов`язкового соціального страхування (4% від сплаченої суми) (а.с. 10, 22-23).

Розподіл сплаченого єдиного податку підтверджується листом Управління ДКС у місті Чернігові Чернігівської області від 27.03.2012 №05-13/588 (а.с. 24).

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 1 вказаного Закону, єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до пунктів 2, 3 частини першої статті 1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок.

Згідно з частиною першою статті 4 Закону платниками єдиного внеску, зокрема, є: 4) фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Згідно з пунктами 1, 2, 4 частини 2 статті 6 Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» платник єдиного внеску зобов`язаний: 1) своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок; 2) вести облік виплат (доходу) застрахованої особи та нарахування єдиного внеску за кожним календарним місяцем і календарним роком, зберігати такі відомості в порядку, передбаченому законодавством; 4) подавати звітність та сплачувати до органу доходів і зборів за основним місцем обліку платника єдиного внеску у строки, порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування. У разі надсилання звітності поштою вона вважається поданою в день отримання відділенням поштового зв`язку від платника єдиного внеску поштового відправлення із звітністю.

Пунктом 1 частини 10 статті 9 цього Закону встановлено, що днем сплати єдиного внеску вважається: у разі перерахування сум єдиного внеску з рахунку платника на відповідні рахунки органу доходів і зборів - день списання банком або центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, суми платежу з рахунку платника незалежно від часу її зарахування на рахунок органу доходів і зборів.

У разі несвоєчасної або не в повному обсязі сплати єдиного внеску до платника застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про збір та ведення обліку єдиного внеску, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом (частина 11 статті 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування»).

Відповідно до частини 10, пункту 2 частини 11 статті 25 вказаного Закону на суму недоїмки нараховується пеня з розрахунку 0,1 відсотка суми недоплати за кожний день прострочення платежу.

Орган доходів і зборів застосовує до платника єдиного внеску такі штрафні санкції: за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску накладається штраф у розмірі 20 відсотків своєчасно не сплачених сум.

Як встановлено судом підставою для нарахування штрафу та пені стала несвоєчасна сплата позивачем єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Процедуру нарахування і сплати єдиного внеску страхувальниками, визначеними Законом № 2464-VI, нарахування і сплати фінансових санкцій, стягнення заборгованості зі сплати страхових коштів органами доходів і зборів визначає Інструкція про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затверджена наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015 № 449 (далі - Інструкція № 449).

Абзацом 2 пункту 2 розділу VI Інструкції № 449 встановлено, що у разі виявлення органом доходів і зборів своєчасно не нарахованих та/або не сплачених платником сум єдиного внеску такий орган доходів і зборів обчислює суми єдиного внеску, що зазначаються у вимозі про сплату боргу (недоїмки), та застосовує до такого платника штрафні санкції в порядку і розмірах, визначених розділом VІІ цієї Інструкції.

Відповідно до абзаців першого - третього, одинадцятого пункту 3 розділу VI Інструкції № 449, органи доходів і зборів надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки), якщо: дані документальних перевірок свідчать про донарахування сум єдиного внеску органами доходів і зборів; платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску. Вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів на суму боргу, що перевищує 10 грн.

Із наданих відповідачем пояснень вбачається, що штрафні санкції та пеня були застосовані до позивача після сплати ним суми боргу з єдиного внеску, що було передано в жовтні 2013 року з територіального органу Пенсійного фонду України. При цьому, така сплата, як вказує відповідач відбулась 16.04.2020, в той час як штрафні санкції та пеня нараховано згідно із рішенням від 16.06.2021 та застосовані за період з 20.10.2015 по 16.04.2020.

Таким чином, штрафні санкції та пеня застосовані до позивача за недоїмку, що виникла до того часу, як адміністрування єдиного внеску передано до податкових органів та була передана останньому ще у 2013 році. Водночас, як було встановлено судом вище територіальним органом Пенсійного фонду України було роз`яснено позивачеві, що сплачені ним суми єдиного податку були розподілені Державною казначейською службою України та внаслідок зміни законодавства за позивачем станом на 11.02.2016 існувала переплата зі сплати страхових внесків в сумі 3304,80 грн, однак внаслідок подачі позивачем звіту за 2010 рік остаточно становитиме 1008,00 грн. Однак, зважаючи на те, що спірна частина єдиного податку не є страховими внесками, відтак на неї не поширюються вимоги статті 20 Закону , яка передбачає можливість повернення надміру сплачених страхових внесків до солідарної системи (а.с. 20-21).

Таким чином, як встановлено судом при передачі всіх даних щодо адміністрування єдиного внеску по ОСОБА_1 , останній мав недоїмку в сумі 914,18 грн і вказана недоїмка виникла при сплаті ним єдиного податку в грудні 2010 року за весь 2011 рік, внаслідок розподілу останнього за нормами, що діяли до 01.01.2011. Вказане свідчить про те, що ФОП ОСОБА_1 не було допущено протиправних дій щодо несплати до бюджету встановлених податків та зборів, а недоїмка, що рахувалася за ним з 2011 року й передана до податкового органу в 2013 році виникла не з вини платника податків.

При цього, в період з 2013 до 2021 року відповідачем не було вчинено жодних дій, спрямованих на стягнення недоїмки з платника податків, а рішення про застосування до нього штрафних санкцій та пені прийнято більш ніж через рік після сплати позивачем єдиного внеску (як вказує відповідач сплата відбулась 16.04.2020, а рішення прийняте 16.06.2021).

Окрім того, зважаючи на наявну в позивача заборгованості зі сплати єдиного внеску за 4 квартал 2020 року в сумі 1774,54 грн, відповідач 17.09.2021 прийняв оскаржувану вимогу, згідно із якою недоїмка 1774,54 грн, штраф 5375,35 грн та пеня 2599,69 грн (а.с. 8).

Втім, з огляду на наявні квитанції зі сплати позивачем єдиного податку, останнім сплачено такий за весь 2020 рік (а.с. 64-68).

Зважаючи на вказане, суд дійшов висновку, що враховуючи, що за платником податків рахувалась заборгованість зі сплати єдиного внеску, то сплачені позивачем суми було спрямовано на погашення існуючої суми заборгованості.

Водночас у практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, наприклад, рішення у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" від 23.09.1982, "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21.02.1986, "Щокін проти України" від 14.10.2010, "Серков проти України" від 07.07.2011, "Колишній король Греції та інші проти Греції" від 23.11.2000, "Булвес" АД проти Болгарії" від 22.01.2009, "Трегубенко проти України" від 02.11.2004, "East/West Alliance Limited" проти України" від 23.01.2014) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання держави у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: 1) чи є втручання законним; 2) чи має воно на меті "суспільний", "публічний" інтерес; 3) чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм.

Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення "суспільного", "публічного" інтересу - втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття "суспільний інтерес" мас широке значення (рішення у справі "Колишній король Греції та інші проти Греції"). Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить "суспільний інтерес" (рішення у справі "Трегубенко проти України").

Критерій "пропорційності" передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе "індивідуальний і надмірний тягар". При цьому з питань оцінки "пропорційності" ЄСПЛ, як і з питань наявності "суспільного", "публічного" інтересу, визнає за державою досить широку "сферу розсуду", за винятком випадків, коли такий "розсуд" не ґрунтується на розумних підставах.

Зважаючи на обставини справи, що розглядається, суд вважає недопустимою з точки зору верховенства права ситуацію, за якої контролюючий орган застосовує надані законом важелі впливу після спливу 7 років після встановлення наявності недоїмки у платника податків, який вважав відсутньою таку недоїмку, оскільки виконав передбачені законодавством обов`язки зі сплати податків, зборів та інших платежів. Втрачений семирічний час став наслідком застосування до платника податків штрафних санкцій та пені, що в декілька разів перевищує саму суму недоїмки.

Відтак такі дії відповідача за встановлених обставин, на думку суду, не можуть вважатися пропорційними та становить "індивідуальний та надмірний тягар" для позивача.

У постанові Верховного Суду від 28 лютого 2020 року у справі № П/811/1015/16 наголошено, що принцип належного урядування має надзвичайно важливе значення для забезпечення правовладдя в Україні. Неухильне дотримання основних складових принципу належного урядування забезпечує прийняття суб`єктами владних повноважень легітимних, справедливих та досконалих рішень. Крім того, принцип належного урядування підкреслює те, що між людиною та державою повинні бути вибудовані саме публічно-сервісні відносини, у яких інституції та процеси служать всім членам суспільства.

Суд також враховує, що відповідно до юридичної позиції Конституційного Суду України, викладеної в Рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 року, верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема в закони, які за змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. При цьому справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права.

Отже, ця юридична позиція Конституційного Суду України поширюється і на необхідність врегулювання органами публічної влади "правової процедури", яка визначає критерії справедливого ставлення органів публічної влади до особи.

Згідно з ч. 1 ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно з ст. 76 Кодексу адміністративного судочинства України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

На думку суду, контролюючим органом всупереч вимог статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України не було доведено та надано належних доказів, на підтвердження наявності правових підстав для застосування до позивача штрафних санкцій та пені за несвоєчасну сплату єдиного внеску, тоді як судом встановлено та підтверджено належними доказами, що такий позивачем було сплачено вчасно та в повному обсязі.

Таким чином, позивачем зобов`язання зі сплати єдиного внеску виконані вчасно, у встановлені законодавством терміни для здійснення такої сплати. Розподіл Державною казначейською службою сплачених платником коштів за нормами, що діяли до 01.01.2011, не може слугувати підставою для застосування до позивача штрафних санкцій та нарахування пені. Такі санкції й пеня стали наслідком недоїмки, оскільки сплачені за цей період суми пішли на погашення заборгованості минулого періоду.

Враховуючи викладене вище, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, що має наслідком задоволення позову ФОП ОСОБА_1 в повному обсязі й скасування вимоги від 17.09.2021.

Зважаючи на повне задоволення позовних вимог, враховуючи вимоги ст. 139 КАС України, суд дійшов висновку про необхідність стягнення судових витрат за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної податкової служби у Чернігівській області на користь позивача.

Керуючись статтями ст. 19-20, 72-77, 139, 241-246, 250, 255, 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов Фізичної особи підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Чернігівській області про визнання протиправною та скасування вимоги задовольнити повністю.

Визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДПС в Чернігівській області №Ф-6418-13у від 17.09.2021.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС в Чернігівській області на користь Фізичної особи підприємця ОСОБА_1 судовий збір в сумі 1073,60 грн.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Позивач: ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідач: Головне управління ДПС у Чернігівській області, вул. Реміснича, 11, м. Чернігів, 14000, код ЄДРПОУ ВП 44094124.

Третя особа: Головне управління Державної казначейської служби України у Чернігівській області, вул. Реміснича, 11, м. Чернігів, 14000, .

Третя особа: Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області, вул. П`ятницька, 83-А, м. Чернігів, 14005, .

Дата складення повного рішення суду - 03.01.2024.

Суддя Ю. О. Скалозуб