Справа № 160/28523/23
Суддя: Калугіна Наталія Євгенівна
Дата ухвалення: 2024-01-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Калугіної Н.Є., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної установи "Криворізька виправна колонія (№ 80)" про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -
Позивач звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд:
- визнати протиправним та скасувати наказ Державної установи «Криворізька виправна колонія (№ 80)» від 07.04.2022 № 47/ОС-22 в частині увільнення від виконання обов`язків старшого сержанта внутрішньої служби ОСОБА_1 , молодшого інспектора відділу охорони без збереження грошового забезпечення на період військової служби;
- зобов`язати Державну установу «Криворізька виправна колонія (№80)» нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) відповідно до ч. З ст. 119 КЗпП України середній заробіток (грошове забезпечення) - з 01.04.2022 року по 18.07.2022 року включно.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що в порушення ч.3 ст. 119 КЗпП України, відповідачем протиправно не виплачено йому середній заробіток за період з 01.04.2022 по 18.07.2022.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06.11.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене провадження в адміністративній справі, повідомлено сторін, що розгляд справи відбудеться без повідомлення (виклику) учасників справи у приміщенні Дніпропетровського окружного адміністративного суду. Встоновлено учасникам справи строк для подання заяв по суті справи.
14.11.2023 від відповідача надійшов відзив на позов, в якому відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що починаючи з 01.04.2022 позивачу не нараховується на те виплачується грошове забезпечення на підставі п. 29 Порядку виплати грошового забезпечення та компенсаційних виплат особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби. Також відповідач зазначає, що норми КЗпП України до спірних правовідносин не застосовуються.
Позивач правом на надання відповіді на відзив не скористався.
Відповідно до ч.1 ст.257 КАС України, за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.
Згідно з ч.1 ст.258 КАС України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.
Дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, а також проаналізувавши зміст норм матеріального та процесуального права, що регулюють спірні правовідносини, суд встановив таке.
ОСОБА_1 з 07 лютого 2018 року проходить службу в Державній кримінально-виконавчій службі України на посаді молодшого інспектора відділу охорони державної установи «Криворізька виправна колонія (№80)» (наказ начальника установи від 07.02.2018 № 220С-18) і по теперішній час.
З 25 лютого 2022 року ОСОБА_1 , відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 № 69/2022 «Про загальну мобілізацію», перебуває на військовій службі у стрілецькому батальоні (з КЕОП та ОГП) Військової частини НОМЕР_2 Центрального ОТО Національної гвардії України.
28.02.2022 начальником державної установи «Криворізька виправна колонія (№80)» виданий наказ № 24/ОС-22, згідно якого ОСОБА_1 увільнено від виконання своїх службових обов`язків, у зв`язку із призовом на військову службу за призовом під час мобілізації, осіб з числа резервістів та військовозобов`язаних, на військовий період із збереженням місця служби та виплатою середньомісячного грошового забезпечення (заробітку), з 25 лютого 2022року.
07.04.2022 начальником державної установи «Криворізька виправна колонія (№80)» видано наказ № 47/ОС-22, згідно якого, у зв`язку з призовом на військову службу 25 лютого 2022 року до Збройних Сил України увільнити від виконання обов`язків старшого сержанта внутрішньої служби ОСОБА_1 , молодшого інспектора відділу охорони, на особливий період із збереженням місця роботи та посади, без збереження грошового забезпечення на період військової служби.
Згідно довідки про доходи № 80/10-6138 від 25.10.2023 року, виданої ДУ «Криворізька виправна колонія (№80)», за період з 01.03.2022 по 31.03.2022 року позивачу нараховано та виплачено 10 697,16 грн грошового забезпечення.
Отже, з 01 квітня 2022 року нарахування та виплата позивачу грошового забезпечення (середнього заробітку), у зв`язку із перебуванням його на військовій служби, припинено.
На дату звернення до суду позивач виконує військовий обов`язок у складі Військової частини НОМЕР_2 .
Зазначені обставини стали підставою для звернення позивача до суду з даним позовом.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам та спірним правовідносинам сторін, суд враховує таке.
Відповідно до приписів статті 17 Конституції України, захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України. Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з ч. 8 ст. 14 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» від 23.06.2005 року № 2713-IV трудові відносини працівників кримінально-виконавчої служби регулюються законодавством про працю, державну службу та укладеними трудовими договорами (контрактами).
Статтею 3 цього Закону визначено, що правовою основою діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України є Конституція України, цей та інші закони України, акти Президента України і Кабінету Міністрів України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також видані відповідно до них нормативно-правові акти Міністерства юстиції України.
Пунктом 20 частини першої статті 106 Конституції України передбачено, що Президент України приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.
За приписами частини першої статті 4 Закону України «Про оборону України» від 06.12.1991 №1932-ХІІ, у разі збройної агресії проти України або загрози нападу на Україну Президент України приймає рішення про загальну або часткову мобілізацію, введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях, застосування Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, подає його Верховній Раді України на схвалення чи затвердження, а також вносить до Верховної Ради України подання про оголошення стану війни.
Частинами 1,3 статті 17 Закону України «Про оборону України» №1932-ХІІ встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Громадяни України чоловічої статі, придатні до проходження військової служби за станом здоров`я і віком, а жіночої статі - також за відповідною фаховою підготовкою, повинні виконувати військовий обов`язок згідно із законодавством.
Громадяни проходять військову службу, службу у військовому резерві та виконують військовий обов`язок у запасі відповідно до законодавства.
Відповідно до частин першої-третьої статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 року № 2232-XIIзахист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає у тому числі проходження військової служби.
Згідно з частиною першою статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-ХІІ, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
До видів військової служби, згідно з частиною шостою статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» №2232-ХІІ, відноситься військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період.
Статтею 2 Закону № 2232-XIIвстановлено, що проходження військової служби здійснюється громадянами України у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.
Особливості призову під час мобілізації визначає глава VII Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Відповідно до ч. 2 ст. 39 цього Закону громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частиною третьою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 53 і частиною другою статті 57 Закону України «Про освіту», частиною другою статті44, частиною першою статті 54 і частиною третьою статті 63 Закону України «Про фахову передвищу освіту», частиною другою статті 46 Закону України «Про вищу освіту».
Відповідно до частини третьої статті 119 КЗпП України (в редакції до 19.07.2022), за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову.
Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Натомість, 19.07.2022 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 року №2352-IX, яким внесені зміни до КЗпП України, зокрема, у частині 3 статті 119 слова «зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток» замінені словами «зберігаються місце роботи і посада».
Як наслідок, з 19.07.2022 (з дати набрання чинності Законом №2352-ІХ) за працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, зберігається лише місце роботи і посада (без збереження середнього заробітку).
При цьому, правові підстави для виплати вказаним працівникам з 19.07.2022 середнього заробітку відповідно до частини третьої статті 119 КЗпП України (в редакції, чинній до внесення змін Законом № 2352-ІХ) відсутні.
Беручи до уваги вищенаведене, за громадянами України, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення, з 19.07.2022 року зберігаються їх місце роботи і посада.
При цьому, до 18.07.2022 року включно за позивачем, відповідно до вимог ч. 3ст. 119 КЗпП України, зберігалися місце роботи, посада і середній заробіток.
Відповідач, обґрунтовуючи заперечення проти позовних вимог, зазначає, що на позивача не поширюються гарантії, передбачені ч. 3ст. 119 КЗпП України, оскільки в даному випадку підлягають застосуванню норми Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України».
Рішенням Ради національної безпеки та оборони України «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України» від 01.03.2014 року, яке введене в дію Указом Президента України № 189/2014 від 02.03.2014 року, констатовано виникнення ситуації, яка загрожує національній безпеці України та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи. З моменту прийняття Президентом України Указу від 17.03.2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію» в Україні діяв особливий період, відтак Збройні Сили України переведені на функціонування в умовах особливого періоду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.08.2020 року у справі № 813/402/17 зазначила, що відповідно до статті 1 Закону України «Про оборону України» від 06.12.1991 року № 1932-XIIособливий період - це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Вирішуючи питання щодо часових меж дії особливого періоду в розумінні Закону № 3543-XII, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що за змістом наведених визначень, навіть за не введення у країні воєнного стану, особливий період, початок якого пов`язаний з моментом оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової чи прихованої), хоч і охоплює час мобілізації, однак не може вважатися закінченим лише зі спливом строку, протягом якого підлягали виконанню визначені у відповідному рішенні про мобілізацію заходи. Особливий період закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу.

Таким чином, за всіма працівниками, призваними на строкову військову службу, на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада, і компенсується з бюджету середній заробіток на підприємстві (в установі/організації), де вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності.

Водночас, суд зазначає, що компенсація з бюджету середнього заробітку на підприємстві (в установі/організації), де працювали працівники на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності здійснюється до 18.07.2022 року включно, тобто до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 року № 2352-IX.

Враховуючи, що позивач призваний на військову службу у Збройні Сили України під час кризової ситуації, що загрожує національній безпеці України, і він, як військовослужбовець, несе службу під час дії в державі особливого періоду, на нього поширюються гарантії, встановлені статтею 119 КЗпП України, в редакції щодо збереження місця роботи, посади та середнього заробітку до 18.07.2022 року включно, та в редакції від 19.07.2022 року щодо збереження місця роботи і посади.

Зазначена правова позиція кореспондується позицією Верховного Суду, що викладена у постанові від 01.06.2022 року у справі № 818/2200/18 (адміністративне провадження № К/9901/11701/19).

Відповідно до ч. 5ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, зважаючи на те, що позивач є громадянином України, призваним на військову службу за призовом під час мобілізації, при цьому за умовами ст. 14 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» трудові відносини працівників кримінально-виконавчої служби регулюються законодавством про працю, суд дійшов висновку про те, що позивач мав право на нарахування та виплату середнього заробітку (грошового забезпечення) з 01.04.2022 року до 18.07.2022 року (включно) відповідно до ч. 3ст. 119 КЗпП України.

В свою чергу, як убачається з матеріалів справи, таку виплату відповідачем не здійснювалося через наявність наказу від 07.04.2022 року № 47/ОС-22, яким увільнено позивача від виконання обов`язків старшого сержанта внутрішньої служби ОСОБА_1 молодшого інспектора відділу охорони, на особливий період із збереженням місця роботи та посади, без збереження грошового забезпечення на період військової служби.

Тобто, в спірних відносинах має місце виконання відповідачем виданого начальником Державної установи «Криворізька виправна колонія (№80)» наказу № 47/ОС-22, а не бездіяльність відповідача з невиплати позивачу середнього заробітку (грошового забезпечення) з 01.04.2022 року до 18.07.2022 року, як зазначає позивач у позовній заяві.

Частиною другою статті 245 КАС України визначено повноваження суду у разі задоволення позову, а саме прийняти рішення про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень, а також застосувати інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Згідно з ч.2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Враховуючи зазначене, суд вважає, що для ефективного захисту прав позивача позов слід задовольнити шляхом визнання протиправним та скасування наказу Державної установи «Криворізька виправна колонія (№ 80)» від 07.04.2022 № 47/ОС-22, яким увільнено від виконання обов`язків старшого сержанта внутрішньої служби ОСОБА_1 , молодшого інспектора відділу охорони, на особливий період із збереженням місця роботи та посади, без збереження грошового забезпечення на період військової служби та зобов`язати Державну установу «Криворізька виправна колонія (№80)» нарахувати та виплатити ОСОБА_1 відповідно до ч. 3 ст. 119 КЗпП України середній заробіток (грошове забезпечення) - з 01.04.2022 року по 18.07.2022 року включно.

Відповідно до ч. 1.ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Частиною 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно із ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

З`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову.

За подання даного позову судовий не сплачувався, тому його розподіл судом не здійснюється.

Керуючись ст. ст. 72-74, 77, 241-246, 250, 260-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Державної установи «Криворізька виправна колонія (№ 80)» від 07.04.2022 № 47/ОС-22, в частині увільнення від виконання обов`язків старшого сержанта внутрішньої служби ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), молодшого інспектора відділу охорони, на особливий період із збереженням місця роботи та посади, без збереження грошового забезпечення на період військової служби.

Зобов`язати Державну установу Криворізька виправна колонія (№80) () нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) відповідно до ч. 3 ст. 119 КЗпП України середній заробіток (грошове забезпечення) - з 01.04.2022 року по 18.07.2022 року включно.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені статтями 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складений 03.01.2024 року.

Суддя Н.Є. Калугіна