Справа № 160/29274/23
Суддя: Серьогіна Олена Василівна
Дата ухвалення: 2024-01-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Серьогіної О.В. розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) у м. Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Відділу охорони Української психіатричної лікарні з суворим наглядом про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -
09.11.2023 року ОСОБА_1 звернулася через підсистему "Електронний суд" до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Відділу охорони Української психіатричної лікарні з суворим наглядом, в якому просить суд:
Позивачем в обґрунтування позовних вимог зазначено, що в період часу з 03.09.2014 року по 16.10.2023 року вона працювала в Державній кримінально-виконавчій службі України (Державній пенітенціарній службі), наприкінці - у Відділі охорони Української психіатричної лікарні з суворим наглядом на посаді молодшого інспектора 1 категорії відділу охорони, що відповідає посаді рядового складу Державної кримінально-виконавчої служби України. Наказом Відділу охорони Української психіатричної лікарні з суворим наглядом від 06.10.2023 року за номером 148 о/с-23 «Про звільнення працівників», 16.10.2023 року позивачку було звільнено зі служби у Державній кримінально-виконавчій службі України згідно ч.5 ст. 23 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» та п. 4 ч.1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію». Перед звільненням 16.10.2023 року позивачка звернулась із заявою до керівництва Відділу охорони Української психіатричної лікарні з суворим наглядом із заявою про виплату їй грошової компенсації за не отримане нею за час проходження служби в ДКВС речове майно особистого користування відповідно до п. 2,5 ст. 23 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» та п.7 ч.1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію». Від дня звільнення позивачки зі служби (16.10.2023 року) до теперішнього часу грошову компенсацію за речове майно позивачка не отримала та про причини її невиплати не поінформована. Вважає таку бездіяльність відповідача протиправною, тому просить суд задовольнити позовні вимоги.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09.11.2023 року позовну заяву було залишено без руху та надано строк протягом десяти днів з дня отримання даної ухвали для усунення недоліків.
13.11.2023 року позивачем були усунені недоліки зазначені в ухвалі Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09.11.2023 року.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13.11.2023 року відкрито провадження та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін з 13.12.2023 року. Також вказаною ухвалою суду від відповідача витребувано додаткові докази по справі.
21.11.2023 року на електронну адресу суду та 28.11.2023 року на поштову адресу суду від Відділу охорони Української психіатричної лікарні з суворим наглядом надійшла витребувана судом інформація та письмовий відзив на позов, в якому відповідач не погоджується із позовними вимогами з огляду на таке. Грошову компенсацію за речове майно не виплачено у зв`язку з тим, що відповідно до п. 22 Порядку забезпечення речовим майном персоналу Державної кримінально-виконавчої служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14.08.2013 року №578 «Про забезпечення речовим майном персоналу Державної кримінально-виконавчої служби» грошова компенсація виплачується за умови наявності коштів та в межах бюджетних асигнувань, установлених на відповідні цілі. Через те, що в кошторисних призначеннях відділу охорони Української психіатричної лікарні з суворим наглядом на 2023 рік відсутні цільові виплати компенсації за належні до видачі предмети речового манна звільненим зі служби, проведення зазначених виплат буде можливим після отримання додаткового фінансування. Враховуючи викладене, просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог.
Згідно з ч. ч. 5, 8 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. При розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.
Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.
Судом встановлено, що з 03.09.2014 року по 16.10.2023 року ОСОБА_1 працювала в Державній кримінально-виконавчій службі України (Державній пенітенціарній службі), наприкінці - у Відділі охорони Української психіатричної лікарні з суворим наглядом на посаді молодшого інспектора 1 категорії відділу охорони, що відповідає посаді рядового складу Державної кримінально-виконавчої служби України.
Наказом Відділу охорони Української психіатричної лікарні з суворим наглядом від 06.10.2023 року за номером 148 о/с-23 «Про звільнення працівників», 16.10.2023 року позивачку було звільнено зі служби у Державній кримінально-виконавчій службі України згідно ч.5 ст. 23 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» та п. 4 ч.1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію».
18.10.2023 року ОСОБА_1 звернулась із заявою до керівництва Відділу охорони Української психіатричної лікарні з суворим наглядом із заявою (вх. №499 від 18.10.2023 року) про виплату їй грошової компенсації за не отримане нею за час проходження служби в ДКВС речове майно особистого користування відповідно до п. 2,5 ст. 23 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» та п.7 ч.1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію».
Від дня звільнення позивачки зі служби (16.10.2023 року) до теперішнього часу грошову компенсацію за речове майно позивачка не отримала.
Листом Відділу охорони Української психіатричної лікарні з суворим наглядом від 25.10.2023 року №3/4-490 позивачу повідомлено про відмову в задоволенні заяви про виплату грошової компенсації за не отримане речове майно особистого користування та зазначено про таке. В кошторисних призначеннях відділу на 2023 рік відсутні цільові виплати компенсації за належні до видачі предмети речового майна звільненим зі служби. Сектором фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку відділу проводиться розрахунок потреби в додаткових коштах щодо грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна особистого користування, після чого даний розрахунок по додатковому фінансуванні буде направлено до Міністерства юстиції України. Одночасно проінформовано, що проведення зазначених виплат буде здійснено після отримання додаткового фінансування.
Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо не виплати суми грошової компенсації за неотримане речове майно, позивач звернулася до суду за захистом своїх прав.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
В силу частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 23 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» №2713-IV держава забезпечує соціальний захист персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України відповідно до Конституції України, цього Закону та інших законів України. Умови грошового і матеріального забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплата праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються законодавством і мають забезпечувати належні матеріальні умови для комплектування Державної кримінально-виконавчої служби України висококваліфікованим персоналом, диференційовано враховувати характер і умови служби чи роботи, стимулювати досягнення високих результатів у службовій та професійній діяльності і компенсувати персоналу фізичні та інтелектуальні затрати.
На осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України «Про Національну поліцію», а також порядок і умови проходження служби, передбачені для поліцейських. Умови і розміри грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 14.08.2013 року № 578 «Про забезпечення речовим майном персоналу Державної кримінально-виконавчої служби», затверджений Порядок забезпечення речовим майном персоналу Державної кримінально-виконавчої служби (далі - Порядок № 578, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), який визначає механізм речового забезпечення персоналу Державної кримінально-виконавчої служби - осіб рядового і начальницького складу, спеціалістів, які не мають спеціальних звань, та працівників, які працюють за трудовими договорами.
Пунктом 2 Порядку №578 визначено, що речовим забезпеченням є задоволення потреб персоналу у формі одягу, взутті, натільній білизні, теплих і постільних речах, спорядженні, тканинах для пошиття форми одягу, нарукавних знаках і знаках розрізнення, спеціальному одязі та взутті, санітарно-господарському майні, постовому одязі, ремонтних матеріалах (далі - речове майно), що дає змогу створити необхідні умови для виконання персоналом службових завдань.
Пунктом 3 Порядку №578 визначено, що речове майно за цільовим призначенням є речовим майном поточного забезпечення, а за використанням поділяється на майно особистого користування та інвентарне майно.
Пунктом 23 Порядку № 578 визначено, що грошова компенсація замість предметів речового майна особистого користування, що підлягають видачі особам рядового і начальницького складу, виплачується згідно з пунктом 60 цього Порядку на підставі заяви. Вартість предметів речового майна особистого користування визначається Мін`юстом за пропозицією Державної установи Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України відповідно до їх закупівельної вартості.
За приписами пункту 27 Порядку № 578 під час звільнення із служби особам рядового і начальницького складу за їх бажанням може видаватися речове майно особистого користування, яке не було ними отримано на день звільнення, або виплачуватися грошова компенсація за нього за цінами, що діють на день підписання наказу про звільнення.
Відповідно до пункту 60 Порядку №578 для виплати персоналу грошової компенсації за належні до отримання предмети речового майна особистого користування оформляється довідка про виплату грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна за формою згідно з додатком 7 у двох примірниках, перший з яких подається бухгалтерії органу чи установи, підприємства для виплати компенсації, другий додається до арматурної картки.
Таким чином, особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби під час звільнення на підставі їх заяви виплачується грошова компенсація замість предметів речового майна особистого користування, у зв`язку з чим оформляється відповідна довідка.
Разом із відзивом на позов відповідачем було надано копію відповіді від 25.10.2023 року №3/4-490 на заяву ОСОБА_1 від 18.10.2023 року (вх. №499 від 18.10.2023 року), якою повідомлено, що проведення виплат грошової компенсації за неотримане речове майно буде здійснено після отримання додаткового фінансування.
Таким чином, з вищевикладеного вбачається, що відповідачем підготована довідка про виплату грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна ОСОБА_1 .
Разом з цим, матеріали справи не містять доказів отримання позивачем грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна та наведений факт не заперечується сторонами.
При цьому, відповідачем не заперечується обов`язок щодо відшкодування у грошовій формі за належні до видачі предмети речового майна та складено довідку про загальну вартість не отриманих речей, проте така виплата відбудеться лише після отримання фінансування.
Держава гарантує виконання взятих на себе зобов`язань.
Враховуючи зазначене, суд вважає, що твердження відповідача про те, що грошова компенсація виплачується лише за умови наявності коштів та в межах бюджетних асигнувань, установлених на відповідні цілі - є хибним, оскільки у відповідача, як суб`єкта, що нараховував та виплачував грошове забезпечення позивачу, при звільненні працівника зі служби існує обов`язок нараховувати компенсацію вартості речового майна.
Наявність або відсутність певних фінансових ресурсів не впливає на виконання відповідачем свого обов`язку, законодавчо встановленого.
Отже, оскільки відповідачем не надано доказів на підтвердження правомірності невиплати коштів позивачу (у тому числі стосовно об`єктивної неможливості такої виплати), суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог в цій частині.
Під бездіяльністю розуміється пасивна поведінка суб`єкта владних повноважень, яка може мати вплив на права, свободи чи інтереси фізичних або юридичних осіб, в тому числі не прийняття рішення у випадках, коли таке рішення повинно бути прийнято відповідно до вимог закону. Сама по собі бездіяльність - це триваюча пасивна поведінка суб`єкта, яка виражається у формі невчинення дії (дій), яку він зобов`язаний був і міг вчинити.
В свою чергу дії - це юридичні факти, які пов`язані з волею суб`єктів правовідносини; це поведінка людей; зовнішнє вираження волі людини. Відмінна риса даного виду юридичних фактів полягають у тому, що норми права пов`язують з ними юридичні наслідки саме в силу вольового характеру юридичних дій.
Юридичні дії - це вчинки особи, акти державних органів, інших суб`єктів, що відбуваються за волевиявленням суб`єкта правовідносин.
Як вже було зазначено, листом Відділу охорони Української психіатричної лікарні з суворим наглядом від 25.10.2023 року №3/4-490 позивачу повідомлено про відмову в задоволенні заяви про виплату грошової компенсації за не отримане речове майно особистого користування.
Аналізуючи вищевикладене суд приходить до висновку, що саме діями відповідача, а не бездіяльністю порушуються права позивача, оскільки відповідачем (дією) відмовлено, шляхом формування листа від 25.10.2023 року №3/4-490 про відмову в задоволенні заяви про виплату грошової компенсації за не отримане речове майно особистого користування.
Відповідно до ч.2 ст.9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до ст.90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Згідно ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Зважаючи на встановлені у справі обставини та з огляду на приписи норм чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку про обґрунтованість адміністративного позову та наявність підстав для його часткового задоволення.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд керується вимогами частини третьої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно з якими при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
Судом встановлено, що позивач сплатив судовий збір за подання даного адміністративного позову до суду у загальній сумі 858,88 грн.
Отже, враховуючи часткове задоволення позовних вимог, сплачений позивачем судовий збір за подачу позовної заяви до суду підлягає стягненню з Відділу охорони Української психіатричної лікарні з суворим наглядом за рахунок бюджетних асигнувань в сумі 687,10 грн.
Тобто, у разі задоволення позовних вимог позивача, звільненого від сплати судового збору, питання щодо розподілу судових витрат судом не вирішується.
Керуючись ст. ст. 242-246, 250, 255, 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
Адміністративний позов задовольнити частково.
В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до статті 297 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду оскаржується шляхом подання апеляційної скарги до Третього апеляційного адміністративного суду.

Суддя О.В. Серьогіна