Справа № 120/12987/23
Суддя: Бошкова Юлія Миколаївна
Дата ухвалення: 2024-01-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

05 січня 2024 р. Справа № 120/12987/23

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Бошкової Ю.М., розглянувши у письмовому порядку за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Вінницького зонального відділу Військової служби правопорядку про: визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) з адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_1 , Вінницького зонального відділу Військової служби правопорядку (далі - відповідач) про визнання дій та бездіяльності протиправними, зобов`язання вчинити дії.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач вказує про: протиправну бездіяльність військової частини НОМЕР_1 та Вінницького зонального відділу Військової служби правопорядку щодо не нарахування та не виплати індексації грошового забезпечення з урахуванням базового місяця січень 2008 року; протиправну бездіяльність Вінницького зонального відділу Військової служби правопорядку щодо не виплати в повному розмірі індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 26.12.2020 із застосуванням щомісячної фіксованої індексації 4463,15 грн.; протиправні дії відповідачів щодо не нарахування та не виплати грошової допомоги для оздоровлення та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2014-2018 роки з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди; протиправні дії Вінницького зонального відділу Військової служби правопорядку щодо нарахування та виплати з 29.01.2020 грошового забезпечення, виходячи із розрахункової величини - прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановленої законом на 01.01.2018; протиправну бездіяльність Вінницького зонального відділу Військової служби правопорядку щодо не нарахування та не виплати одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, передбаченої ч. 2 ст. 15 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Вищезазначені обставини слугували підставою для звернувся позивача до суду з цим позовом.

Ухвалою від 08.08.2023 позовну заяву залишено без руху та встановлено строк для усунення недоліків останньої.

16.08.2023 позивач усунув недоліків позовної заяви, визначені ухвалою суду від 08.08.2023.

Ухвалою від 21.08.2023 відкрито провадження у справі та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Ухвалою від 22.08.2023 вирішено роз`єднати позовні вимоги в адміністративній справі № 120/11836/23 за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 ; Вінницького зонального відділу Військової служби правопорядку про визнання дій та бездіяльності протиправними, зобов`язання вчинити дії, зокрема шляхом виділення в самостійне провадження позовних вимог ОСОБА_1 до Вінницького зонального відділу Військової служби правопорядку про визнання протиправними дій Вінницького зонального відділу Військової служби правопорядку щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової допомоги для оздоровлення та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2018 рік без урахування щомісячної додаткової грошової винагороди; зобов`язання Вінницького зонального відділу Військової служби правопорядку нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову допомогу для оздоровлення та матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2018 рік з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди.

Ухвалою від 23.08.2023 прийнято до свого провадження адміністративну справу №120/12987/23.

14.09.2023 до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач позовні вимоги заперечує та просить відмовити у задоволенні останніх.

В першу чергу відповідач вказує, що ОСОБА_1 пропущено строк звернення до суду, що визначений ст. 233 КЗпП України, адже відносини публічної служби між сторонами принились 26.12.2020, а датою, коли позивач дізнався про всі належні при звільненні розрахунки є 26.12.2020.

Також Вінницький зональний відділ Військової служби правопорядку вказує, що постановою Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб", яка набрала чинності 01.03.2018, затверджено, зокрема, тарифну сітку розрядів і коефіцієнтів посадових окладів військовослужбовців з числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу, офіцерського складу (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу. Тобто, в березні 2018 року повністю змінено структуру грошового забезпечення військовослужбовців та з цього ж часу з неї виключили поняття щомісячна додаткова грошова винагорода.

Так, з березня 2018 року навідник відділення спецпризначення Вінницького ЗВ ВСП старший солдат ОСОБА_1 отримував грошове забезпечення згідно 3-го тарифного розряду в сумі 7987,52 грн., яке складалось з наступних складових: оклад за військове звання 600 грн., оклад за посадою 2640 грн., надбавка за вислугу років 810 грн., надбавка за особливості проходження служби 546,75 грн., щомісячна премія - 3 390,77 грн.

Як зазначає відповідач, на підставі поданого рапорту старшого солдата ОСОБА_1 в листопаді 2018 року останньому виплачена грошова допомога для оздоровлення за 2018 рік в розмірі повного грошового забезпечення в сумі 7987,52 грн. В свою чергу, матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань в 2018 році старшому солдату ОСОБА_1 взагалі не виплачувалась, оскільки останній не звертався з відповідною заявою.

Інших заяв по суті справи до суду не надходило.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд встановив, що згідно з наказом начальника Вінницького зонального відділу Військової служби правопорядку (по стройовій частині) від 26.12.2020 № 282 ОСОБА_1 звільнено з військової служби у запас та з 26.12.2020 виключено зі списків особового складу Вінницького зонального відділу Військової служби правопорядку, знято з усіх видів забезпечення.

Не погоджуючись із діями відповідача щодо нарахування та виплати грошової допомоги для оздоровлення та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2018 рік без урахування щомісячної додаткової грошової винагороди, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам та встановленим обставинам справи, суд керується такими мотивами.

Спеціальним законом, який визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі є Закон України від 20.12.1991 №2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон №2011-XII).

Відповідно до статті 1 Закону від 20.12.1991 №2011-XII соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Частиною першою статті 9 Закону від 20.12.1991 №2011-XII передбачено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону (частини друга і третя статті 9 Закону № 2011-XII).

Частиною четвертою статті 9 Закону № 2011-ХІІ передбачено, що грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Згідно з ч. 1 ст. 10-1 Закону України "Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, надаються щорічні основні відпустки із збереженням грошового, матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення.

Відповідно до ч. 3 ст. 15 Закону України "Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" військовослужбовцям виплачуються, зокрема, грошова допомога на оздоровлення в порядку і розмірах, що визначаються законодавством України.

Наказом Міністерства оборони України від 11.06.2008 №260 затверджено Інструкцію про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам (далі - Інструкція №260), якою визначено порядок та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, ліцеїстам та вихованцям військових оркестрів, а також порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил України одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби.

За приписами п. 1.2 розділу I Інструкції №260 до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Згідно п. 30.1 розділу XXX Інструкції №260 особам офіцерського складу, особам рядового, сержантського та старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом та набули право на щорічну основну відпустку, один раз на рік надається грошова допомога для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення.

Також відповідно до п. 33.1 розділу XXXIII Інструкції №260 особам офіцерського складу, особам рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять службу за контрактом, для вирішення соціально-побутових питань один раз на рік надається матеріальна допомога в розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення.

Інструкція №260 втрати чинність 20.07.2018, у зв`язку із набранням чинності наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260 Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам.

Розділами XXIII та XXIV вищезазначеного порядку передбачена виплата грошової допомоги для оздоровлення та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань.

Відповідно до п. 1 Розділу XXIII Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам визначено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які набули (набувають) право на отримання щорічної основної (канікулярної) відпустки, один раз на рік виплачується грошова допомога для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення.

Військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, один раз на рік надається матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення (п. 1 Розділу XXIV Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам).

За змістом позову ОСОБА_1 вказує, що відповідачем розрахована та виплачена йому грошова допомога для оздоровлення та матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань, зокрема за 2018 рік, без врахування у складі місячного грошового забезпечення для обрахунку вказаної виплати щомісячної додаткової грошової винагороди.

Водночас, відповідач звертає увагу, що позивачу не виплачувалась матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань в 2018 році, оскільки останній не звертався із заявою, у порядку визначену наказом Міністерства оборони України від 15.02.2018 №65.

Доказів отримання ОСОБА_1 матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань в 2018 році матеріали справи не містять, відтак, позивач помилково вважає, що Вінницьким зональним відділом Військової служби правопорядку здійсно нарахування та виплату спірної допомоги, керуючись Інструкцією про розміри і порядок виплати щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Збройних Сил України від 24.10.2016 №550.

Отже, враховуючи те, що позивачу не нараховувалась та не виплачувалась така допомога відсутні підстави для визнання протиправними дій відповідача щодо нарахування та невиплати ОСОБА_1 матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2018 рік без урахування щомісячної додаткової грошової винагороди.

Водночас, відповідач підтверджує, що на підставі поданого рапорту старшого солдата ОСОБА_1 в листопаді 2018 року йому виплачена грошова допомога для оздоровлення за 2018 рік, при нарахуванні якої не враховувалась щомісячна додаткова грошова винагорода.

З приводу правомірності дій відповідача щодо невключення щомісячної додаткової грошової винагороди, що передбачена Постановою № 889 від 22.09.2010 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій» до складу місячного грошового забезпечення позивача, з якого було здійснено нарахування грошової допомоги на оздоровлення у листопаді 2018 року, суд зазначає наступне.

З 01.03.2018 Постанова № 889 втратила чинність на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб».

Відтак, починаючи з березня 2018 року виплату щомісячної додаткової грошової винагороди, що передбачена Постановою № 889, позивачу припинено, що підтверджується відповідачем.

Так, з березня 2018 року навідник відділення спецпризначення Вінницького ЗВ ВСП старший солдат ОСОБА_1 отримував грошове забезпечення згідно 3-го тарифного розряду в сумі 7987,52 грн., яке складалось з наступних складових: оклад за військове звання 600 грн., оклад за посадою 2640 грн., надбавка за вислугу років 810 грн., надбавка за особливості проходження служби 546,75 грн., щомісячна премія 3 390,77 грн.

Зі змісту абзацу першого пункту 6 Розділу XXIII Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам від 07.06.2018 №260 (чинний на момент нарахування та виплати позивачу допомоги на оздоровлення) вбачається, що розмір грошової допомоги для оздоровлення визначається виходячи з посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років і щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (крім винагород) за займаною посадою, на які військовослужбовець має право на день підписання наказу про надання цієї допомоги.

Суд звертає увагу, що виплату грошової допомоги на оздоровлення у 2018 році позивачу здійснено у листопаді 2018 року, тобто на момент нарахування та виплати такої допомоги щомісячна додаткова грошова винагорода, передбачена Постановою № 889 позивачу вже не виплачувалася.

З огляду на викладене, суд зазначає, що відповідач правомірно не включив до складу місячного грошового забезпечення позивача, з якого здійснено нарахування грошової допомоги на оздоровлення у листопаді 2018 року, щомісячної додаткової грошової винагороди, що передбачена Постановою № 889.

З приводу доводів відповідача про пропуск позивачем строку звернення до суду, що визначений ч. 2 ст. 233 КЗпП України, слід зазначити наступне.

Положення статті 122 КАС України не містять норми, які б врегульовували порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці (грошового забезпечення військовослужбовців).

Такі правовідносини регулюються положеннями статті 233 КЗпП України. Так, до 19.07.2022 частина друга вищезазначеної статті встановлювала, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Водночас Законом України від 01.07.2022 № 2352-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" (набрав чинності 19.07.2022) частину другу статті 233 КЗпП України викладено у наступній редакції: "Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)".

В контексті спірних правовідносин, слід зазначити, що позивач звернувся до суду щодо нарахування та виплати грошової допомоги для оздоровлення та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2018 рік з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди.

Суд звертає увагу, що момент виникнення спірних правовідносин, частина другої статті 233 КЗпП України діяла в редакції, якою строк звернення працівника до суду з позовом про стягнення належної йому при звільненні заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці не обмежувався будь-яким строком.

У свою чергу, відповідач посилається на приписи частини 2 статті 233 КЗпП України, в редакції Закону № 2352-ІХ, що, на переконання суду, є необґрунтованим, адже Закон № 2352-ІХ від 01.07.2022 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" (набрав чинності 19.07.2022) не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності, тобто, його норми не мають зворотної дії в часі.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Як випливає з Рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 № 1/99-рп, частину першу статті 58 Конституції України щодо дії нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Відповідно зміст суб`єктивного права особи, у тому числі права особи на звернення до суду, слід визначати із застосуванням законодавства, яке діяло на момент виникнення відповідного права.

Водночас неприпустимість зворотної дії нормативно-правового акта полягає в тому, що запроваджені ним нові норми не можуть застосовуватися до правовідносин, які існували до набрання ним чинності. Відтак, приписи нового нормативно-правового акта не можуть змінити обсяг прав, який було встановлено попередніми нормативно-правовими актами.

З огляду на те, що спірні правовідносини виникли до моменту внесення змін до положень статті 233 КЗпП України, суд відхиляє доводи відповідача щодо пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду з цим позовом.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 19.01.2023 по справі № 460/17052/21.

Відповідно до положень статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з нормами частин 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні (ст. 90 КАС України).

Відтак, перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій і докази, надані позивачем, суд доходить висновку, що з наведених у позовній заяві мотивів і підстав, позовні вимоги не підлягають задоволенню.

У зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог судові витрати відповідно до статті 139 КАС України розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 2, 72, 77, 90, 139, 242, 245, 246, 250, 255, 291, 295 КАС України, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ).

Відповідач: Вінницький зональний відділ Військової служби правопорядку (вул. Стрілецька, 17, м. Вінниця, 21100, ).

Рішення суду сформовано: 05.01.2024.

Суддя Бошкова Юлія Миколаївна