Справа № 320/21419/23
Суддя: Кушнова А.О.
Дата ухвалення: 2023-12-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 грудня 2023 року справа №320/21419/23

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Кушнової А.О. розглянув у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у місті Києві та Київській області про визнання протиправною відмови, зобов`язання вчинити певні дії.

Суть спору: до Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач) з позовом до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області (далі - відповідач та/або ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області), в якому просить суд:

- визнати протиправним неприйняття Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби України у місті Києві та Київській області декларації позивача про відмову від іноземного громадянства замість документа про припинення громадянства Російської Федерації;

- зобов`язати Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби України у місті Києві та Київській області повторно розглянути звернення позивача щодо прийому у нього декларації про відмову від іноземного громадянства замість документа про припинення громадянства Російської Федерації з врахуванням висновків суду.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказує, що оскаржувана відмова надана у зв`язку з невиконанням ним поданого зобов`язання про припинення іноземного громадянства протягом двох років з моменту набуття громадянства України, однак це відбулося з незалежних від нього причин і тому він має право подати декларацію про відмову від іноземного громадянства.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 21 липня 2023 року відкрито провадження в адміністративній справі та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

03.12.2023 до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву з додатками, в якому останній стверджує про правомірність не прийняття декларації про відмову від іноземного громадянства та просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

22.09.2023 до суду від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій він наполягає на обґрунтованості позовних вимог та неправомірності не прийняття декларації про відмову від іноземного громадянства.

20.11.2023 до суду від позивача надійшло клопотання, в якому він просить задля ефективного захисту прав вийти суд за межі позовних вимог та зобов`язати відповідача прийняти подану позивачем декларацію про відмову від іноземного громадянства замість документа про припинення громадянства Російської Федерації.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

в с т а н о в и в :

Громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 звернувся до ЦМУ ДМС у м. Києві та Київської області із заявою від 29.01.2021 про оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням (позивач народився на території України до 21.08.1991), за результатами розгляду якої відповідачем 18.05.2021 прийнято рішення оформити набуття позивачем громадянства України за територіальним походженням відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про громадянство України».

Позивачем підписано зобов`язання від 29.01.2021, згідно якого він зобов`язується припинити іноземне громадянство протягом двох років з моменту набуття громадянства України і подати до органу, що видав тимчасове посвідчення громадянина України, документ про припинення громадянства Російської Федерації. У разі неотримання з незалежних від відповідача причин документа про припинення громадянства Російської Федерації, зобов`язується подати декларацію про відмову від громадянства цієї держави і повернути національний паспорт громадянина Російської Федерації до уповноваженого органу цієї держави.

У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації на території України введено воєнний стан та припинено функціонування дипломатичних та консульських установ держави-агресора.

Позивач звернувся до Посольства Російської Федерації в Республіці Молдова із заявою про вихід з громадянства Російської Федерації, що відображено у виданій йому довідці від 21.09.2022 р.

Посольством Російської Федерації в Республіці Молдова, позивачу відмовлено у припиненні громадянства у зв`язку з тим, що відповідно до законів Російської Федерації, заява про припинення громадянства подається лише за місцем проживання.

До ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області позивачем подано декларацію про відмову від іноземного громадянства від 03.05.2023 р.

Листом від 18.05.2023 р №К-829/6/8010-23/8010.4.1/1692-23 «Про надання інформації» позивача повідомлено про не прийняття декларації про відмову від громадянства Російської Федерації у зв`язку з відсутністю підстав подання такої декларації.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд виходить з такого.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовий зміст громадянства України, підстави і порядок його набуття та припинення, повноваження органів державної влади, що беруть участь у вирішенні питань громадянства України, порядок оскарження рішень з питань громадянства, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових і службових осіб, визначено Законом України «Про громадянство України» від 18 січня 2001 року №2235-III (далі - Закон №2235-III в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Згідно з частиною 1 статті 1 Закону №2235-III, громадянство України - це правовий зв`язок між фізичною особою і Україною, що знаходить свій вияв у їх взаємних правах та обов`язках; громадянин України - це особа, яка набула громадянство України в порядку, передбаченому законами України та міжнародними договорами України.

Положенням статті 6 Закону №2235-III закріплено підстави набуття громадянства України, зокрема, згідно з пунктом 2 частини 1 вказаної статті громадянство України набувається за територіальним походженням.

Відповідно до частини 1 статті 8 Закону №2235-ІІІ, особа (іноземець або особа без громадянства), яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", або яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), а також її неповнолітні діти мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням.

Відповідно до частини 5 статті 8 Закону №2235-ІІІ іноземці, які подали зобов`язання припинити іноземне громадянство (підданство), повинні подати документ про це, виданий уповноваженим органом відповідної держави, до уповноваженого органу України протягом двох років з моменту реєстрації їх громадянами України. Іноземці, які мають усі передбачені законодавством цієї держави підстави для отримання документа про припинення громадянства (підданства), але з незалежних від них причин не можуть отримати його, подають декларацію про відмову від іноземного громадянства.

Незалежною від особи причиною неотримання документа про припинення іноземного громадянства - є невидача особі, в якої уповноважені органи держави її громадянства (підданства) прийняли клопотання про припинення іноземного громадянства (підданства), документа про припинення громадянства (підданства) у встановлений законодавством іноземної держави термін (за винятком випадків, коли особі було відмовлено у припиненні громадянства (підданства) чи протягом двох років від дня подання клопотання, якщо термін не встановлено, або відсутність у законодавстві іноземної держави процедури припинення її громадянства за ініціативою особи чи якщо така процедура не здійснюється або вартість оформлення припинення іноземного громадянства (підданства) перевищує половину розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом в Україні на момент, коли особа набула громадянство України (частина 1 статті 1 Закону №2235-III).

Указом Президента України від 27.03.2001 №215 затверджено Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень (надалі - Порядок).

Зазначений Порядок визначає перелік документів, які подаються для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, припинення громадянства України, скасування рішень про оформлення набуття громадянства України, а також процедуру подання цих документів та провадження за ними, виконання прийнятих рішень з питань громадянства України.

Згідно пункту 119 розділу V Порядку особам, які набули громадянство України та взяли зобов`язання припинити іноземне громадянство, видаються тимчасові посвідчення громадянина України. Після подання цими особами в установленому законом порядку документа про припинення іноземного громадянства або декларації про відмову від іноземного громадянства їм замість тимчасових посвідчень громадянина України залежно від місця проживання видаються паспорти громадянина України або паспорти громадянина України для виїзду за кордон.

Таким чином, відповідно до законодавства України, особи які набули громадянство України та отримали тимчасову посвідку, мають подати документи про припинення іноземного громадянства.

З аналізу правових норм, слідує, що документ про припинення іноземного громадянства видається консульською установою, посольством тієї держави, громадянство якої особа виявила бажання припинити.

Відповідно до статті 19 Федерального Закону «Про громадянство Російської Федерації» (далі - Закон), вихід з громадянства Російської Федерації особи, яка проживає на території російської федерації, здійснюється на підставі добровільного волевиявлення такої особи в загальному порядку, за винятком випадків, передбачених статтею 20 цього Федерального закону. Вихід з громадянства Російської Федерації особи, яка проживає на території іноземної держави, здійснюється на підставі добровільного волевиявлення такої особи у спрощеному порядку, за винятком випадків, передбачених статтею 20 цього Федерального закону.

Статтею 32 вказаного Закону встановлено, що заява з питань громадянства російської федерації подається за місцем проживання заявника: a) особою, яка проживає на території Російської Федерації, - до територіального органу федерального органу виконавчої влади у сфері внутрішніх справ; б) особою, яка проживає за межами Російської Федерації і не має місця проживання на території Російської Федерації, - дипломатичного представництва або консульської установи Російської Федерації, що знаходяться за межами Російської Федерації.

Матеріалами справи підтверджено, що у зв`язку з припиненням функціонування дипломатичного представництва або консульської установи Російської Федерації в Україні, позивачем подано заяву про припинення громадянства Російської Федерації до посольства Російської Федерації в Республіці Молдова. Дана інформація підтверджується довідкою, яка була видана зазначеним посольством 21.09.2022 р.

Також, листом від 23.11.2022 №5286/КО посольства Російської Федерації в Республіці Молдова відмовлено в припиненні громадянства відповідно до статті 32 Федерального закону «Про громадянство Російської Федерації» від 31.05.2022р № 62-ФЗ, а саме: у зв`язку з відсутністю реєстрації місця проживання в Республіці Молдова.

Суд вважає, що зазначені документи свідчать про те, що позивач реально намагався припинити громадянство Російської Федерації та у зв`язку з тим, що представництва або консульські установи Російської Федерації більше не проводять свою діяльність на території України, у позивача не було можливості отримати документ про припинення громадянства зазначеної держави.

Таким чином, дана ситуація повністю підпадає під врегулювання частиною 5 статті 8 Закону №2235-ІІІ, якою встановлено, що іноземці, які мають усі передбачені законодавством цієї держави підстави для отримання документа про припинення громадянства (підданства), але з незалежних від них причин не можуть отримати його, подають декларацію про відмову від іноземного громадянства.

Ураховуючи вищезазначене в сукупності, суд приходить до висновку, що позивач, подаючи декларацію про відмову від іноземного громадянства від 03.05.2023, діяв в межах та відповідно до чинного законодавства.

Враховуючи вищевикладене, позивач мав повне право розраховувати на прийняття відповідачем декларації про відмову від іноземного громадянства, оскільки отримання ним документу про припинення громадянства Російської Федерації наразі не є можливим.

Спосіб захисту має враховувати суть порушення, допущеного суб`єктом владних повноважень - відповідачем, а тому суд має обрати спосіб захисту права, який би гарантував дотримання і захист прав, свобод, інтересів від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Так, відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

Відповідно до ст.13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

У рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal проти Об`єднаного королівства» (заява №22414/93) Європейський суд з прав людини зазначив, що ст.13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, її суть зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органу розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист (параграф 145).

Засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (параграф 75 рішення Європейського суду з прав людини від 05 квітня 2005 у справі «Афанасьєв проти України»).

У листі «Про надання інформації» від 18.05.2023 №К-829/6/8010-23/8010.4.1/1692-23 відповідач зазначив, що подану позивачем декларацію про відмову від іноземного громадянства було розглянуто.

Жодних зауважень, щодо форми та змісту щодо поданої позивачем декларації у зазначеному листі не висловлено. Єдиною підставою для повернення декларації стало не припинення громадянства Російської Федерації. Інші підстави для неприйняття такої декларації відсутні в матеріалах справи.

В ході судового розгляду з`ясовано, що отримання позивачем документу про припинення громадянства Російської Федерації наразі не можливе, і ним відповідно до законодавства правильно подана декларація про відмову від іноземного громадянства.

З огляду на вищенаведене суд вважає за доцільне задля ефективного поновлення порушених прав позивача вийти за межі позовних вимог та зобов`язати відповідача прийняти подану позивачем декларацію про відмову від іноземного громадянства замість документа про припинення громадянства Російської Федерації.

Таким чином, позов підлягає задоволенню шляхом зобов`язання Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київської області прийняти від ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) декларацію про відмову від іноземного громадянства замість документа про припинення громадянства Російської Федерації.

Відповідно до частини першої статті 143 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Згідно з частиною першою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1073,60 грн.

Згідно з частиною першою статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України до судових витрат крім судового збору належать витрати, пов`язані з розглядом справи.

Частиною третьою статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Згідно з частиною першою статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до частини четвертої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з частиною п`ятою статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Частиною сьомою вказаної статті передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись (частина дев`ята статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України).

При визначенні суми відшкодування суд також враховує критерії реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерій розумності, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

На підтвердження розміру вказаних судових витрат позивач надав до суду укладений з адвокатом договір про надання правової допомоги від 08.06.2023 №08/06/23, додаток №1 від 16.06.2023 до договору №08/06/23 про надання правової допомоги від 08.06.2023, опис наданих послуг від 20.06.2023, рахунок-фактуру №19.06.2023 від 19.06.2023р.

За умовами зазначеного договору про надання правової допомоги адвокат бере на себе зобов`язання щодо надання правової допомоги з представництва позивача під час провадження та розгляду будь яких справ, що стосуються його прав та законних інтересів.

Згідно з наявними описом послуг, наданих адвокатом, та рахунком-фактурою від 19.06.2023 № 19/06/23, адвокатом витрачено на складання позовної заяви 7,5 години загальною вартістю 10000,00 грн, в тому числі 2 години на аналіз наявних у позивача документів, 1 годину на аналіз законодавства з відповідних питань, 1,5 години на аналіз судової практики з відповідних питань, 2 години - на написання безпосередньо тексту позовної заяви та 1 годину на складання пакетів документів до суду.

У зв`язку із відсутністю законодавства, що регулює норми витрат часу адвокатів на підготовку позовів та матеріалів для подачі позову до суду до даних правовідносин слід застосувати частину шосту статті 7 КАС України, відповідно до якої у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).

Зокрема, згідно розділу 1 «Міжгалузевих норм чисельності працівників юридичної служби», затверджених наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 11.05.2004 № 108 (далі - Міжгалузеві норми), який встановлює норми часу на виконання робіт працівниками юридичних служб, для підготовки, складання та візування позовної заяви необхідно біля 8 годин.

Витрати, наведені адвокатом в описі робіт у цій справі, відповідають за обсягами значенням, наведеним у зазначених Міжгалузевих нормах у зв`язку з чим визнаються судом обґрунтованими.

Відповідно до пункту 7 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обґрунтовуючи неспівмірность витрат позивача на правничу допомогу, відповідач у відзиві на позовну заяву вказує, що при визначенні розміру таких витрат має враховуватися постанова Кабінету Міністрів України від 17.09.2014 №465 «Питання оплати послуг та відшкодування витрат адвокатів, які надають безоплатну вторинну правову допомогу".

Суд не погоджується з такими доводами відповідача у зв`язку з наступним.

Згідно зі статтею 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення зокрема, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Статтею 59 Конституції України вказано, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Скориставшись своїм правом, закріпленим у Конституції України, позивач уклав договір про надання правової допомоги з адвокатом від 08.06.2023 р. №08/06/23. Розмір гонорару був погоджений між адвокатом та позивачем у додатку №1 до договору №08/06/23 про надання правової допомоги від 08.06.2023 від 16.06.2023 і склав 10 000 грн.

У зв`язку з тим, що позивач не отримував безоплатну вторинну правову допомогу, а заявлені витрати на правничу допомогу підтверджені документально, суд вважає відсутніми правові підстави співставляти такі витрати з розміром винагороди адвокатів, які надають свої послуги безоплатно, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 17.09.2014 №465 «Питання оплати послуг та відшкодування витрат адвокатів, які надають безоплатну вторинну правову допомогу».

Відхиляючи доводи відповідача про те, що з метою доведення розміру витрат на правничу допомогу адвокат має надати Книгу обліку доходів та витрат, яка затверджена наказом Міністерства доходів України від 16.09.2013 №481, суд враховує наступні правові висновки Верховного Суду.

В постанові від 02.12.2021 у справі № 280/5176/20 Верховний Суд зазначив, що облік отриманих доходів адвокатом та в подальшому його оподаткування не є предметом спору. Предметом спірних правовідносин є фактичне понесення витрат на правову допомогу та їх відшкодування відповідною стороною у справі, а не обов`язковість ведення адвокатом Книги обліку доходів та витрат, які ведуть фізичні особи - підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування і фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність. Така ж позиція міститься у постанові Верховного Суду від 28.06.2022 у справі № 904/3670/20.

З огляду на наведене, доводи відповідача про зменшення розміру судових витрат, у зв`язку з ненаданням Книги обліку доходів і витрат, судом відхиляються як безпідставні.

Суд вважає, що понесені позивачем витрати на правничу допомогу в розмірі 10000,00 грн, є цілком співмірними із значенням справи для позивача та її складністю, а результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника позивача.

Керуючись ст. 139, 241-243, 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в :

1. Адміністративний позов задовольнити повністю.

2. Зобов`язати Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київської області (, вул. Березняківська, 4-А, м. Київ, 02152) прийняти від ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) декларацію про відмову від іноземного громадянства замість документа про припинення громадянства Російської Федерації.

3. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київської області (, вул. Березняківська, 4-А, м. Київ, 02152) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) судовий збір у розмірі 1073,60 грн (одна тисяча сімдесят три гривні 60 копійок) та витрати на правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн. (десять тисяч гривень 00 копійок).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Кушнова А.О.