Справа № 320/20784/23
Суддя: Харченко С.В.
Дата ухвалення: 2024-01-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 січня 2024 року м. Київ Справа № 320/20784/23

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Харченко С.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу
за позовомОСОБА_1
доГоловного управління Пенсійного фонду України у Київській області
провизнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулась до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області (далі - відповідач), в якому просить суд:

- визнати протиправними дії відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу з 02.02.2023 підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному положеннями статті 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 № 796-XII, що дорівнює двом мінімальним заробітним платам (згідно із законом про Державний бюджет України на відповідний рік);

- зобов`язати відповідача здійснити позивачу з 02.02.2023 нарахування та виплату підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному положеннями статті 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 № 796-XII, що дорівнює двом мінімальним заробітним платам (згідно із законом про Державний бюджет України на відповідний рік).

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що вона є непрацюючим пенсіонером, який проживає на території радіоактивного забруднення, а відтак має право на отримання підвищення до пенсії у розмірі, передбаченому частиною другою статті 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 № 796-XII, у редакції, чинній до 01.01.2015.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 21.06.2023 відкрито провадження в адміністративній справі № 320/20784/23 та вирішено питання про її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

На час прийняття рішення у даній справі відзив на позовну заяву від відповідача до суду не надходив.

Крім того, слід зазначити, що правом, наданим статтею 121 та пунктом 3 Розділу VI "Прикінцеві положення" Кодексу адміністративного судочинства України, на продовження встановленого судом строку на подання відзиву на позовну заяву внаслідок обмежень, впроваджених у зв`язку з карантином та/або настання обставин, що виникли у зв`язку з запровадженням воєнного стану, відповідач не скористався.

При цьому судом встановлено, що відповідач належним чином повідомлений про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, про що свідчить наявна в матеріалах справи довідка Київського окружного адміністративного суду від 17.07.2023 про доставлення копії цього судового рішення 21.06.2023 до електронного кабінету відповідача.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 є непрацюючим пенсіонером, який перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Київській області та отримує пенсію по інвалідності.

З 06.04.2001 позивач зареєстрована та проживає на території смт. Іванків Вишгородського району (колишній Іванківський район) Київської області, яке відповідно до Переліку населених пунктів, віднесених до зон радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, визначених у Додатку № 1 до постанови Кабінету Міністрів УРСР від 23.07.1991 № 106, є зоною гарантованого добровільного відселення.

Вказані обставини підтверджуються даними, що містяться у трудовій книжці позивача серії НОМЕР_1 , паспорті позивача серії НОМЕР_2 , довідці Виконавчого комітету Іванківської селищної ради Вишгородського району Київської області від 30.05.2023 № 1156 та пенсійному посвідченні позивача серії НОМЕР_3 .

Жодних доказів на спростування наведених вище обставин відповідачем суду надано не було.

У червні 2023 року позивач звернулась до відповідача із заявою, в якій просила здійснити їй нарахування та виплату підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі двох мінімальних заробітних плат відповідно до положень статті 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 № 796-XII.

Разом з тим, як стверджує позивач, будь-яких дій, направлених на нарахування та виплату їй вказаного вище підвищення, відповідачем вчинено не було.

Вважаючи дії відповідача щодо ненарахування та невиплати їй підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, протиправними, позивач звернулась до суду за захистом порушеного права з даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я, соціального захисту потерпілого населення визначені Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 № 796-XII (далі - Закон № 796-XII).

Згідно з частинами першою та другою статті 39 Закону № 796-XII (у редакції, чинній до 01.01.2015) громадянам, які працюють на територіях радіоактивного забруднення, провадиться доплата в таких розмірах:

- у зоні безумовного (обов`язкового) відселення - три мінімальні заробітні плати;

- у зоні гарантованого добровільного відселення - дві мінімальні заробітні плати;

- у зоні посиленого радіоекологічного контролю - одна мінімальна заробітна плата.

Пенсії непрацюючим пенсіонерам, які проживають на цих територіях, і стипендії студентам, які там навчаються, підвищуються у розмірах, встановлених частиною першою цієї статті. Пенсіонерам, які працюють у зонах радіоактивного забруднення, оплата праці додатково підвищується на 25 процентів від розміру мінімальної заробітної плати.

Підпунктом 7 пункту 4 розділу І Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28.12.2014 № 76-VIII, який набрав чинності 01.01.2015, до Закону № 796-XII внесено зміни шляхом виключення статей 31, 37, 39 та 45.

Законом України «Про внесення зміни до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 04.02.2016 № 987-VIII (далі - Закон № 987-VIII), який згідно з розділом ІІ «Прикінцеві положення» набрав чинності з 01.01.2016, до Закону № 796-XII включено статтю 39 наступного змісту: «Громадянам, які працюють у зоні відчуження, встановлюється доплата у порядку і розмірах, визначених Кабінетом Міністрів України».

У подальшому Рішенням Конституційного Суду України від 17.07.2018 № 6-р/2018 положення підпункту 7 пункту 4 розділу І Закону № 76-VІІІ визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) та втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Таким чином, з 17.07.2018 відновлено дію статті 39 Закону № 796-XII у редакції, чинній до 01.01.2015, яка за своїм змістом та правовим регулюванням у порівнянні зі статтею 39 Закону № 796-ХІІ у редакції Закону № 987-VIII передбачає доплати значно більшим категоріям осіб та, як наслідок, відновлює соціальні виплати тим особам, право на доплати яким не відновлено з включенням статті 39 Законом № 987-VIII.

Так, стаття 39 Закону № 796-XII у редакції Закону № 987-VIII, яка чинна з 01.01.2016, врегульовує питання доплат виключно тим особам, які працюють у зоні відчуження.

У свою чергу редакція статті 39 Закону № 796-XII, яка була чинна до 01.01.2015, врегульовувала питання здійснення доплат значно більшим категоріям осіб, а саме:

1) особам, які працюють на територіях радіоактивного забруднення (у зоні безумовного (обов`язкового) відселення, у зоні гарантованого добровільного відселення, у зоні посиленого радіоекологічного контролю);

2) непрацюючим пенсіонерам, які проживають на цих територіях;

3) студентам, які там навчаються;

4) пенсіонерам, які працюють у зонах радіоактивного забруднення;

5) громадянам, які працюють у зоні відчуження, а також у зоні безумовного (обов`язкового) відселення після повного відселення жителів.

Таким чином, відновлення дії статті 39 Закону № 796-XII у редакції, яка діяла до 01.01.2015 (до внесення змін Законом № 76-VIII), спричиняє колізію правозастосування з огляду на чинність із 01.01.2016 статті 39 Закону № 796-XII у редакції Закону № 987-VIII.

Разом з тим, враховуючи, що статтю 39 Закону № 796-XII у редакції Закону № 987-VIII та статтю 39 Закону № 796-XII у редакції, яка діяла до внесення змін Законом № 76-VIII, які визнані неконституційними, не можна вважати однопредметними нормативно-правовими актами, оскільки вони встановлюють право на доплати різному колу суб`єктів, суд дійшов висновку, що підстави для застосування темпорального підходу для вирішення колізії цих норм відсутні.

Натомість, визначаючись щодо способу подолання зазначеної правової колізії, суд керується приписами статей 3 та 8 Конституції України, відповідно до яких в Україні визнається і діє принцип верховенства права, у відповідності до якого людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Такий підхід до розуміння наслідків визнання неконституційними нормативно-правових актів (або окремих положень) та усунення виниклої внаслідок цього колізії забезпечує стабільність конституційного ладу в Україні, гарантування конституційних прав і свобод людини і громадянина, цілісність, непорушність та безперервність дії Конституції України, її верховенство як Основного Закону держави на всій території України.

Враховуючи викладене, суд вважає, що право непрацюючих пенсіонерів, які проживають на території радіоактивного забруднення - у зоні гарантованого добровільного відселення - на отримання передбаченого статтею 39 Закону № 796-XII підвищення до пенсії відновлено з 17.07.2018 - з дня ухвалення Конституційним Судом України Рішення від 17.07.2018 № 6-р/2018.

Аналогічні правові висновки висловлені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у зразковій справі № 240/4937/18.

Так, Велика Палата Верховного Суду за результатами апеляційного перегляду зразкової справи № 240/4937/18 визнала протиправною бездіяльність територіального органу Пенсійного фонду України стосовно ненарахування та невиплати позивачу з 17.07.2018 підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному статтею 39 Закону № 796-ХІІ, та зобов`язала відповідача здійснити з 17.07.2018 нарахування та виплату позивачу підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному статтею 39 Закону № 796-XII, що дорівнює двом мінімальним заробітним платам (згідно із законом про Державний бюджет України на відповідний рік).

У вказаному вище судовому рішенні Велика Палата Верховного Суду також визначила обставини, які обумовлюють типове застосування норм матеріального права: а) позивач проживає на території радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи; б) позивач є непрацюючим пенсіонером; в) відповідачем є відповідне управління Пенсійного фонду України; г) предметом спору є нарахування та виплата з 17.07.2018 підвищення до пенсії непрацюючим пенсіонерам, які проживають на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному частиною другою статті 39 Закону № 796-ХІІ.

Крім того, Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020, ухваленій за результатами розгляду зразкової справи № 240/4937/18, наголошено, що за ознаками типових справ це рішення суду є зразковим для справ, в яких предметом спору є виплата пенсійними органами непрацюючим пенсіонерам, які проживають на територіях радіоактивного забруднення, підвищення до пенсії у розмірах, встановлених частиною другою статті 39 Закону № 796-ХІІ у редакції, чинній до 01.01.2015.

Дослідивши матеріали адміністративної справи № 320/20784/23, враховуючи суб`єктний склад сторін, предмет та підстави позову, а також правові норми, якими регулюються спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що дана справа є типовою по відношенню до зразкової справи № 240/4937/18.

У свою чергу визначені Кодексом адміністративного судочинства України особливості провадження у типових справах є наслідками впливу остаточного судового рішення у зразковій справі під час вирішення судами нижчих інстанцій інших подібних справ.

Так, запроваджений процесуальним законодавством інститут зразкової справи надає можливість досягти стану юридичної визначеності при вирішенні типових справ.

Рішення Верховного Суду у зразковій справі є остаточним, що дає змогу забезпечити ефективність, передбачуваність та однаковість судової практики в однотипних спорах, однакове та правильне застосування норм матеріального права, що у контексті доктрини судового прецеденту означає, що такому судовому рішенню слідують суди нижчих інстанцій беззастережно за умови, що у самому рішенні у зразковій справі Верховним Судом не зазначено обставин, які можуть впливати на інше застосування норм матеріального права, ніж у зразковій справі.

Частиною третьою статті 291 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.

З аналізу наведених вище правових норм вбачається, що суд першої інстанції при вирішенні адміністративної справи по суті вправі не враховувати правові висновки Верховного Суду у зразковій справі виключно у разі, якщо така справа не відповідає ознакам типової, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи.

Враховуючи, що дана адміністративна справа відповідає ознакам типової справи по відношенню до зразкової справи № 240/4937/18, висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 18.03.2020, стосовно обчислення підвищення до пенсії непрацюючим пенсіонерам, які проживають на території радіоактивного забруднення, право на яке у таких осіб виникло на підставі статті 39 Закону № 796-ХІІ, виходячи із розрахунку двох мінімальних заробітних плат, а також щодо дати, з якої у непрацюючих пенсіонерів, які проживають на території радіоактивного забруднення, виникло право на отримання таких виплат, підлягають безумовному врахуванню під час розгляду даної адміністративної справи.

За таких обставин суд вважає, що позивач, як особа, яка є непрацюючим пенсіонером та проживає на території радіоактивного забруднення, має право на отримання з 02.02.2023 підвищення до пенсії у розмірі, визначеному положеннями статті 39 Закону № 796-ХІІ (у редакції, чинній до 01.01.2015).

Разом з тим, суд звертає увагу позивача на те, що бездіяльність суб`єкта владних повноважень - це триваюча пасивна поведінка суб`єкта, яка виражається у формі невчинення дії (дій), яку він зобов`язаний був і міг вчинити.

З огляду на викладене, керуючись положеннями частини другої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, беручи до уваги те, що ненарахування та невиплата позивачу підвищення до пенсії виражається у формі пасивної поведінки, суд дійшов висновку, що бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу з 02.02.2023 підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному положеннями статті 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 № 796-XII, що дорівнює двом мінімальним заробітним платам (згідно із законом про Державний бюджет України на відповідний рік), є протиправною.

Відтак підстави для задоволення позовних вимог в частині визнання протиправними дій відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу вказаного вище підвищення відсутні.

При цьому, обираючи належний та ефективний спосіб захисту порушеного права позивача, суд, як вже зазначалось вище, спирається на викладений у постанові від 18.03.2020 у зразковій справі № 240/4937/18 правовий висновок Великої Палати Верховного Суду стосовно визначення способу захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина від порушень з боку суб`єкта владних повноважень, у зв`язку з чим вважає за необхідне зобов`язати відповідача здійснити позивачу з 02.02.2023 нарахування та виплату підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному положеннями статті 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 № 796-XII, що дорівнює двом мінімальним заробітним платам (згідно із законом про Державний бюджет України на відповідний рік).

За таких обставин, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є такими, що підлягають задоволенню частково.

У свою чергу, вирішуючи питання стосовно розподілу судових витрат, суд враховує наступне.

Відповідно до частини третьої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Оскільки позивач в силу приписів статті 5 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 № 3674-VI звільнена від сплати судового збору, а доказів понесення сторонами інших витрат, пов`язаних з розглядом справи, суду не надано, судові витрати розподілу та стягненню зі сторін не підлягають.

Керуючись статтями 9, 14, 72-77, 90, 139, 143, 194, 205, 242-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 з 02.02.2023 підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному положеннями статті 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 № 796-XII, що дорівнює двом мінімальним заробітним платам (згідно із законом про Державний бюджет України на відповідний рік).

3. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області (ідентифікаційний код: 22933548, місцезнаходження: Київська область, м. Фастів, вул. Саєнка Андрія, буд. 10) здійснити ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_4 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) з 02.02.2023 нарахування та виплату підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному положеннями статті 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 № 796-XII, що дорівнює двом мінімальним заробітним платам (згідно із законом про Державний бюджет України на відповідний рік).

4. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано в установлені строки.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Харченко С.В.