Справа № 380/29728/23
Суддя: Брильовський Роман Михайлович
Дата ухвалення: 2024-01-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 січня 2024 рокусправа № 380/29728/23

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Брильовського Р.М. розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до відділу державного нагляду (контролю) у Львівській області Державної служби України з безпеки на транспорті про скасування постанови,-

Встановив:

На розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до відділу державного нагляду (контролю) у Львівській області Державної служби України з безпеки на транспорті, у якій просить суд: визнати протиправною та скасувати постанову № ПШ017487 від 13.12.2023 про застосування до ФОП ОСОБА_1 адміністративно-господарського штрафу у сумі 17000,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що у постанові № ПШ017487 не вказано, які саме документи, передбачені ст.48 Закону України «Про автомобільний транспорт», були відсутні на момент проведення перевірки. Вважає, що постанова № ПШ017487 в частині посилання Відповідача на порушення даної статті є безпідставною та необґрунтованою. Вказує, що в Акті № 028671 відсутні посилання на норму законодавства, якою вимагається наявність у водія тахокарт або бланків підтвердження діяльності. Позивач стверджує, що не проводить діяльність у сфері надання послуг з перевезення вантажів автомобільними транспортними засобами (тобто, за КВЕД 49.41), в тому числі не проводив її за періоди, вказані в Акті № 028671 (з 28.09.2023 по 11.10.2023, з 14.10.2023 по 18.10.2023 та з 20.10.2023 по 21.10.2023). Авто використовується для власних потреб з метою перевезення придбаного товару, в тому числі по території підприємства. Перевезення вантажу по ТТН № 25 від 25.10.2023 також здійснювалося для власних потреб. Вантажовідправник - ФОП ОСОБА_1 , вантажоодержувач - ТОВ «Трави Галичини». При цьому згідно виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб- підприємців та громадських формувань єдиним засновником, бенефіціарним власником та керівником ТОВ «Трави Галичини» є ОСОБА_1 . Позивач вважає, що на нього не поширюються вимоги Інструкції № 385. Вказує, що водій ОСОБА_2 надає послуги позивачу по цивільно-правовому договору. Відповідач вказану обставину не перевірив ні під час складання Акту № 028671, ні під час винесення постанови № ПШ017487. оПозивач вважає, що оскаржувана постанова № ПШ017487 прийнята необ`єктивно (без урахування усіх обставин справи, що мають значення для прийняття рішення), без доведення обставин належними і достатніми доказами, тому є протиправною і підлягає скасуванню. Просив позов задовольнити.

Відповідач подав відзив на позов, у якому просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Заперечення мотивує тим, що під час перевірки виявлено порушення. Водій здійснював внутрішні вантажні перевезення згідно ТТН №25 від 25.10.2023. На момент перевірки виявлено ТЗ обладнаний діючим та повіреним аналоговим тахографом, однак відсутні тахокарти водія ОСОБА_2 за такі періоди: 28.09.2023 по 11.10.2023, з 14.10.2023 по 18.10.2023 та за 20.10.2023 і 21.10.2023. Порушено вимоги cт. 48 ЗУ «Про автомобільний транспорт». У тому числі порушення, відповідальність за які передбачена статтею 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» абзац 3 частина 1 перевезення вантажів за відсутності на момент перевірки документів, а саме: тахокарти за вказані періоди водія ОСОБА_2 або бланк підтвердження діяльності за ці періоди. Пояснення водія про причини порушень: Водій від надання пояснень відмовився, від підпису відмовився. Водій з актом ознайомлений. Стверджує, що в ході рейдової перевірки (перевірки на дорозі), водієм не було надано тахокарти всупереч вимогам законодавчих актів у сфері автомобільного транспорту та не надано бланка підтвердження діяльності за вказаний період. Позивач стверджує, що він не є автомобільним перевізником в розумінні Закону України «Про автомобільний транспорт» та обґрунтовує таке твердження перевезенням вантажу для власних потреб, власними транспортними засобами, без залучення безпосередніх перевізників. Відповідач не погоджується з такими обґрунтуваннями з огляду на те, що під «перевезенням вантажів за власний кошт» слід розуміти такі випадки, за яких особа здійснює перевезення, тобто, переміщує ті чи інші види вантажу з одного місця у інше, у той же час, не отримуючи плату за здійснення такого перевезення. Тобто, під «перевезенням вантажів за власний кошт» слід розуміти й ті випадки, за яких здійснюється перевезення певного власного вантажу без отримання за це відповідної плати, серед іншого, з метою забезпечення здійснення власної діяльності. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

20.12.2023 ухвалою судді прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами.

Сторони належним чином повідомлені про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, підтвердженням чого є наявні в матеріалах справи повідомлення про вручення поштового відправлення.

Відповідно до частини 5 статті 262 КАС України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Враховуючи наведене, суд розглядає справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини 4 статті 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

З`ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, заперечення відповідача, дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, суд, даючи правову оцінку спірним правовідносинам, виходив з наступного.

Суд встановив, що 26.10.2023 контролюючими особами Укртрансбезпеки, на підставі графіку проведення рейдових перевірок, а також відповідно до направлення на перевірку №001014 від 20.10.2023 проводилась рейдова перевірка транспортних засобів перевізників, що здійснюють внутрішні та міжнародні перевезення пасажирів та вантажів.

Водій транспортного засобу марки MERCEDES-BENZ, номерний знак НОМЕР_1 , надав для перевірки посадовим особам Укртрансбезпеки: посвідчення водія серії НОМЕР_2 ; свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу марки MERCEDES-BENZ, номерний знак НОМЕР_1 , серії НОМЕР_3 ; товарно-транспортну накладну №25 від 25.10.2023; протокол перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу; тахокарти за 7 днів.

Актом серії АР № 028671 проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час здійснення перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом від 26.10.2023, зокрема встановлено, таке: «Направлення на перевірку 20.10.2023 № 001014.

Водій здійснював внутрішні вантажні перевезення згідно ТТН №25 від 25.10.2023. На момент перевірки виявлено ТЗ обладнаний діючим та повіреним аналоговим тахографом, однак відсутні тахокарти водія ОСОБА_2 за такі періоди: 28.09.2023 по 11.10.2023, з 14.10.2023 по 18.10.2023 та за 20.10.2023 і 21.10.2023. Порушено вимоги cт. 48 Закону України «Про автомобільний транспорт». У тому числі порушення, відповідальність за які передбачена статтею 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» абзац 3 частина 1 перевезення вантажів за відсутності на момент перевірки документів, а саме: тахокарти за вказані періоди водія ОСОБА_2 або бланк підтвердження діяльності за ці періоди. Пояснення водія про причини порушень: Водій від надання пояснень відмовився, від підпису відмовився. Водій з актом ознайомлений».

Постановою Відділу державного нагляду (контролю) у Львівській області Державної служби України з безпеки на транспорті №ПШ017487 від 13.12.2023 ФОП ОСОБА_1 притягнуто до відповідальності у зв`язку з вчиненням порушення, передбаченим абз.3 ч.1 ст.60 Закону України «Про автомобільний транспорт» та накладено стягнення у вигляді адміністративно-господарського штрафу в розмірі 17000,00 грн (сімнадцять тисяч гривень).

Позивач не погоджується з прийнятим рішенням відповідача, тому звернувся до суду з цим позовом.

Даючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд керувався такими нормами законодавства.

Засади організації та діяльності автомобільного транспорту визначає Закон України "Про автомобільний транспорт" від 5 квітня 2001 року № 2344-III (далі - Закон № 2344-III).

Статтею 1 Закону № 2344-III встановлено, що автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами.

Згідно з частиною десятою статті 6 Закону № 2344-III на території України центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, у сфері міжнародних автомобільних перевезень здійснює: габаритно-ваговий контроль транспортних засобів у зонах габаритно-вагового контролю.

Відповідно до частини дванадцятої статті 6 Закону № 2344-III державному контролю підлягають усі транспортні засоби українських та іноземних перевізників, що здійснюють автомобільні перевезення пасажирів і вантажів на території України.

Частиною першою статті 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» встановлено, що автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення.

Згідно із частиною другою, третьою статті 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є: для автомобільного перевізника - документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством; для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.

Відповідно до частини другої статті 49 Закону України «Про автомобільний транспорт», водій транспортного засобу зобов`язаний, зокрема, мати при собі та передавати для перевірки уповноваженим на те посадовим особам документи, передбачені законодавством, для здійснення зазначених перевезень; дотримуватися визначеного режиму праці та відпочинку.

Таким чином, положеннями спеціального закону покладено на перевізника обов`язок з забезпечення, а водія - пред`явлення для перевірки відповідних документів.

Згідно з абзацом першим пункту 6.1 Положення про робочий час і час відпочинку водіїв колісних транспортних засобів, затвердженого наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 07.06.2010 № 340, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 14 вересня 2010 року за №811/18106 (надалі - Положення № 340) автобуси, що використовуються для нерегулярних і регулярних спеціальних пасажирських перевезень, для регулярних пасажирських перевезень на міжміських автобусних маршрутах протяжністю понад 50 км, вантажні автомобілі з повного масою понад 3,5 тонн повинні бути обладнані діючими та повіреними тахографами.

Порядок установлення, технічного обслуговування та використання контрольних пристроїв (тахографів) на автомобільних транспортних засобах (крім таксі), які використовуються для надання послуг з перевезення пасажирів та вантажів встановлено Інструкцією з використання контрольних пристроїв (тахографів) на автомобільному транспорті, затвердженої Наказом Міністерства транспорту та зв`язку України № 385 від 24.06.2010, що зареєстрований в Міністерстві юстиції України 20 жовтня 2010 року за № 946/18241 (далі -Інструкція № 385).

Відповідно до пункту 1.4 Інструкції №385контрольний пристрій (тахограф) - обладнання, яке є засобом вимірювальної техніки, призначене для встановлення на транспортних засобах для показу та реєстрації в автоматичному чи напівавтоматичному режимі інформації про рух таких транспортних засобів та про певні періоди роботи їхніх водіїв; тахокарта - бланк, призначений для внесення й зберігання зареєстрованих даних, який вводять в аналоговий контрольний пристрій (тахограф) та на якому маркувальні пристрої останнього здійснюють безперервну реєстрацію інформації, що підлягає фіксуванню відповідно до положень ЄУТР.

Згідно з положеннями пункту 3.3 Інструкції № 385 водій транспортного засобу, обладнаного тахографом: забезпечує правильну експлуатацію тахографа та управління режимами його роботи відповідно до інструкції виробника тахографа; своєчасно встановлює, змінює і заповнює тахокарти та забезпечує їх належне зберігання; використовує тахокарти (у разі використання аналогового тахографа) або у разі використання цифрового тахографа - особисту картку водія кожного дня, протягом якого керував транспортним засобом; має при собі: протокол про перевірку та адаптацію тахографа до транспортного засобу; заповнені тахокарти у кількості, що передбачена ЄУТР, або картку водія чи роздруківку даних роботи тахографа у разі обладнання транспортного засобу цифровим тахографом; у разі несправності або пошкодження аналогового тахографа своєчасно записує від руки дані щодо режиму роботи та відпочинку на зворотному боці тахокарти, де нанесена сітка з відповідними графічними позначками, інформує про це відповідну посадову особу перевізника, з яким водій перебуває у трудових відносинах (для найманих водіїв); у разі несправності або пошкодження цифрового тахографа або картки до нього своєчасно записує від руки дані щодо режиму роботи та відпочинку на зворотному боці аркуша, призначеного для роздруківки даних, що використовують у даному тахографі, та забезпечує належне зберігання таких записів.

Пунктом 3.6 Інструкції №385 передбачено, що перевізники забезпечують належну експлуатацію тахографів та транспортних засобів з установленими тахографами та згідно з вимогами ЄУТР здійснюють періодичні інспекції, які включають перевірку, зокрема наявності у водіїв транспортних засобів тахокарт у кількості, визначеній пунктом 3.3 цього розділу, або наявності та чинності картки для цифрового тахографа.

Положення про робочий час і час відпочинку водіїв колісних транспортних засобів, затверджене наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 07.06.2010 № 340.

Пунктом 6.1. Положення передбачено, що вантажні автомобілі з повною масою понад 3,5 тонн повинні бути обладнані діючими та повіреними тахографами.

Пунктом 6.3 Положення визначено, що водій, що керує транспортним засобом, який не обладнаний тахографом, веде індивідуальну контрольну книжку водія (додаток 3).

Системний аналіз наведених вище правових норм надає суду підстави для висновку, що положеннями Закону №2344-ІІІ передбачено необхідність наявності як у перевізника так, і у водія інших документів, передбачених законодавством, а такий документ, як тахокартка або картка водія є іншим документом, в розумінні ст. 48 Закону № 2344-ІІІ, що повинен бути пред`явленим особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху.

Абзац другий пункту 6.1 Положення № 340 закріплює норму, що водії зберігають записи щодо режиму праці та відпочинку протягом робочої зміни та 28 днів з дня її закінчення.

Відповідно до абзацу третього частини першої статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи за: перевезення пасажирів та вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених статтями 39 і 48 цього Закону, - штраф у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

У контексті даної статті законодавець передбачив відповідальність автомобільних перевізників за порушення статей 39 та 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» при здійсненні відповідного виду перевезень.

Формулювання «перевезення пасажирів та вантажів» тлумачиться як «перевезення пасажирів та перевезення вантажів» і в подальшому відповідно порушення «стаття 39 та стаття 48», що кореспондує відповідному виду перевезень - чи це пасажирські перевезення, чи вантажні.

Положенням про Державну службу України з безпеки на транспорті, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 103 від 11.02.2015 передбачено, що Державна служба України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра інфраструктури і який реалізує державну політику з питань безпеки на наземному транспорті.

Розглядати справи про накладення адміністративно-господарських штрафів за порушення, зазначені у цій статті, мають право посадові особи центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті.

Процедура здійснення державного контролю за додержанням вимог законодавства про автомобільний транспорт, норм та стандартів щодо організації перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом, норм міжнародних договорів про міжнародне автомобільне сполучення, виконанням умов перевезень, визначених дозволом на перевезення на міжобласних автобусних маршрутах, вимог Європейської угоди щодо роботи екіпажів транспортних засобів, які виконують міжнародні автомобільні перевезення, дотриманням габаритно-вагових параметрів, наявністю дозвільних документів на виконання перевезень та відповідністю виду перевезень, відповідних ліцензій, внесенням перевізниками-нерезидентами платежів за проїзд автомобільними дорогами визначена Порядком проведення рейдових перевірок (перевірок на дорозі), затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.11.2006 № 1567 (надалі - Порядок № 1567).

Так, положеннями Порядку № 1567 врегульовано, що: рейдовим перевіркам (перевіркам на дорозі) підлягають усі транспортні засоби вітчизняних та іноземних автомобільних перевізників (далі - транспортні засоби), що здійснюють автомобільні перевезення пасажирів та вантажів на території України (пункт 2); рейдові перевірки (перевірки на дорозі) на автомобільному транспорті проводяться посадовими особами Укртрансбезпеки та її територіальних органів (далі - посадові особи) у форменому одязі, які мають відповідне службове посвідчення, направлення на рейдову перевірку (перевірку на дорозі) згідно з додатком 1-1, сигнальний диск (жезл) та індивідуальну печатку (пункт 4); рейдова перевірка (перевірка на дорозі) здійснюється на підставі щотижневого графіка (пункт 12); рейдовою перевіркою (перевіркою на дорозі) є перевірка транспортних засобів автомобільних перевізників на всіх видах автомобільних доріг на маршруті руху в будь-який час з урахуванням інфраструктури (автовокзали, автостанції, автобусні зупинки, місця посадки та висадки пасажирів, стоянки таксі і транспортних засобів, місця навантаження та розвантаження вантажних автомобілів, зони габаритно-вагового контролю, інші об`єкти, що використовуються автомобільними перевізниками для забезпечення діяльності автомобільного транспорту) щодо додержання автомобільними перевізниками вимог законодавства про автомобільний транспорт (пункт 14); рейдова перевірка (перевірка на дорозі) проводиться у строк, зазначений у направленні на перевірку (пункт 19).

Пунктом 15 Порядку № 1567 встановлено, що під час проведення рейдової перевірки перевіряється, серед іншого виключно: наявність визначених статтями 39 і 48 Закону документів, на підставі яких здійснюються перевезення автомобільним транспортом; виконання водієм інших вимог Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту та Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, інших нормативно-правових актів.

Пунктом 22 Порядку № 1567 передбачено, що у разі відмови водія від підписання акта рейдової перевірки (перевірки на дорозі) транспортного засобу посадова особа (особи), що провела перевірку, вносить про це запис.

Згідно з пунктом 25 Порядку проведення рейдових перевірок (перевірок на дорозі), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 листопада 2006 року № 1567 (далі - Порядок № 1567) справа про порушення розглядається в органі державного контролю за місцезнаходженням суб`єкта господарювання або за місцем виявлення порушення (за письмовою заявою уповноваженої особи суб`єкта господарювання) не пізніше ніж протягом двох місяців з дня його виявлення.

Щодо твердження позивача про те, що на нього не поширюються вимоги Інструкції № 385 та не може бути накладено адміністративно-господарським штраф в порядку cт. 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» суд зазначає наступне.

Статтею 1 Закону № 2344-III встановлено, що автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами.

Відповідно до статті 1 Закону № 2344-III товарно-транспортна накладна - єдиний для всіх учасників транспортного процесу (крім фізичних осіб, які здійснюють перевезення вантажу за рахунок власних коштів та для власних потреб) документ, призначений для обліку товарно-матеріальних цінностей на шляху їх переміщення, розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи, що може використовуватися для списання товарно-матеріальних цінностей, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, який складається у паперовій та/або електронній формі та містить обов`язкові реквізити, передбачені цим Законом та правилами перевезень вантажів автомобільним транспортом.

Статтею 33 Закону № 2344-III врегульовано засади діяльності автомобільного перевізника, що здійснює перевезення вантажів на договірних умовах, а тому вимоги цієї статті не поширюються до позивача.

Суд зазначає, що виходячи з вимог статті 1 Закону № 2344-III автомобільним перевізником може бути фізична особа.

Отже Позивач є належним суб`єктом відповідальності за порушення законодавства у сфері автомобільного транспорту.

В обсязі з`ясованих в цій справі обставин можна виснувати, що виникнення спірних правовідносин пов`язане з тим, що спірну постанову відповідач виніс щодо особи, яка є автомобільним перевізником вантажу, відповідно повинна нести відповідальності за порушення законодавства про автомобільний транспорт, передбаченої абзацом третім частини першої статті 60 Закону № 2344-III.

Твердження позивача про те, що в Акті перевірки від 26.10.2023 № 028671 відсутні посилання на норму законодавства, якою вимагається наявність у водія тахокарт або бланків підтвердження діяльності та не наведені посилання на пункти 3.3, 3.6 Інструкції №385 і Європейську угоду щодо роботи екіпажів транспортних засобів, які виконують міжнародні автомобільні перевезення не свідчить про протиправність постанови від 13.12.2023.

Відповідно до пункту 21 Порядку проведення рейдових перевірок (перевірок на дорозі), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 2 лютого 2022 № 79 у разі виявлення в ході рейдової перевірки (перевірки на дорозі) транспортного засобу порушення законодавства про автомобільний транспорт посадовою особою (особами), що провела перевірку, складається акт за формою згідно з додатком 3.

Суд зазначає, форма акту перевірки, яка передбачена пунктом 21 цього Порядку не передбачає посилання на норми законодавства, яким вимагається наявність тих чи інших документів.

Ключовим питанням при розгляді цієї справи є чи здійснювалося перевезення вантажу для власних потреб.

Суд встановив, що під час перевірки виявлено порушення cт. 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» та наказу МТЗУ № 385 від 24.06.2010, зокрема, при перевезенні вантажу (щебінь 20/40) у водія виявлено порушення: відсутні документи, на підставі яких виконуються дані перевезення, а саме: відсутні тахокарти водія ОСОБА_2 за такі періоди: 28.09.2023 по 11.10.2023, з 14.10.2023 по 18.10.2023 та за 20.10.2023 і 21.10.2023.

В позовній заяві ФОП ОСОБА_1 зазначає, що не проводить діяльності у сфері надання послуг з перевезення вантажів автомобільними транспортними засобами (тобто, за КВЕД 49.41), в тому числі не проводив її за періоди, вказані в Акті № 028671 (з 28.09.2023 по 11.10.2023, з 14.10.2023 по 18.10.2023 та з 20.10.2023 по 21.10.2023), а автомобіль використовується для власних потреб з метою перевезення придбаного товару, в тому числі по території підприємства.

До матеріалів справ позивачем долучено товарно-транспортну накладну № 25 від 25.10.2023 згідно з якою: Вантажовідправник - ФОП ОСОБА_1 , вантажоодержувач - ТОВ «Трави Галичини».

Позивач вказує, що згідно з випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань єдиним засновником, бенефіціарним власником та керівником ТОВ «Трави Галичини» є ОСОБА_1 .

Однак, жодним чином не можна ототожнювати поняття: ФОП ОСОБА_1 та ТОВ «Трави Галичини», лише через те, що єдиним засновником, бенефіціарним власником та керівником ТОВ «Трави Галичини» є ОСОБА_1 .

Суд зазначає, що навпаки товарно-транспортна накладна № 25 від 25.10.2023 згідно з якою: Вантажовідправник - ФОП ОСОБА_1 , вантажоодержувач - ТОВ «Трави Галичини» є підтвердженням того, що перевезення вантажу здійснювалося не для власних потреб.

Товарно-транспортна накладна № 25 від 25.10.2023 не спростовує факту відсутності встановленого порушення, оскільки обов`язок пред`являти такі документи під час перевірки навіть при здійсненні вантажних перевезень за власний кошт чітко встановлений ст.49 Закону України «Про автомобільний транспорт».

Крім того, перевізником у вказаній справі виступає ФОП ОСОБА_1 (і його було притягнуто до відповідальності), а не водій ОСОБА_2 , який значиться у акті перевірки від 26.10.2023 № 028671, що аж ніяк не може свідчити про перевезення ліктрав виключно для власних потреб позивача.

Твердження позивача про те, що водій ОСОБА_2 надає йому послуги по цивільно-правовому договору, не спростовує порушення законодавства про автомобільний транспорт.

Відповідно до статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» за порушення законодавства про автомобільний транспорт, а саме, у вказаній справі за відсутність товарно-транспортної накладної, автомобільний перевізник несе відповідальність у вигляді штрафу у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Таким чином, в розглядуваному випадку саме позивача слід вважати автомобільним перевізником і, відповідно, він несе відповідальність за порушення вимог законодавства у сфері автомобільного транспорту під час перевезення вантажів, оскільки факт відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених ст.48 Закону України «Про автомобільний транспорт», не спростовується матеріалами справи, що, насамперед, зумовлює накладення штрафу за таке порушення.

Автомобільний перевізник має використовувати транспортний засіб для перевезення вантажу на законних підставах.

В силу правового висновку постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2020 у справі № 520/2261/19 визначений статтею 77 КАС України обов`язок відповідача - суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного частиною першою цієї ж статті обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що позивачем не надано жодного належного, допустимого та достовірного доказу того, що перевезення лік трав здійснювалося для власних потреб.

Отже, позивач здійснюючи перевезення ліктрав повинен або мати документи, що підтверджують, що ці ліктрави він перевозить для власних потреб, однак здійснюючи такі перевезення надав товарно-транспортну накладну № 25 від 25.10.2023 якою підтвердив, що перевезення здійснював не для власних потреб, а для ТОВ «Трави Галичини».

Крім того, обов`язок Позивача щодо дотримання вимог підзаконних нормативно- правових актів - Положення про робочий час і час відпочинку водіїв колісних транспортних засобів, затвердженого наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 07.06.2010 № 340 та Інструкції з використання контрольних пристроїв (тахографів) на автомобільному транспорті, затвердженої наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 24.06.2010 №385 передбачено чинним законодавством.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 11.02.2020 по справі 820/4624/17. Аналогічний підхід із застосування норм матеріального права викладено у постанові Верховного Суду від 19 березня 2020 року справа №823/1199/17.

Суд наголошує, що обґрунтування позовних вимог ФОП ОСОБА_1 зводяться до технічних формальностей перевірки та зовсім не спростовують законність постанови відповідача №ПШ017487 від 13.12.2023.

Суд встановив та підтверджується матеріалами справи, що позивачем було допущено порушення вимог статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт».

Відповідно до ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

У розумінні ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Матеріали справи свідчать, що відповідні критерії відповідачем були дотримані.

Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Згідно з вимогами статті 78 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідач надав суду докази правомірності спірної постанови, тому позов не підлягає до задоволення.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову слід відмовити повністю.

Керуючись ст.ст. 19-21, 72-77, 242-246, 255, 293, 295 КАС України суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

СуддяБрильовський Роман Михайлович