Справа № 380/24023/23
Суддя: Чаплик Ірина Дмитрівна
Дата ухвалення: 2024-01-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 січня 2024 року

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Чаплик І.Д. розглянув у письмовому провадженні в м.Львові за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Служби безпеки України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,-

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 (адреса проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ) звернувся до суду з позовом до Служби безпеки України (місцезнаходження: 01601, м. Київ, вул. Володимирська, 33; ), в якому просить:

визнати протиправним та скасувати рішення Департаменту охорони державної таємниці та ліцензування Служби безпеки України про відмову у наданні ОСОБА_1 допуску до державної таємниці ОСОБА_1 ;

зобов`язати Службу безпеки України надати адвокату ОСОБА_1 допуск до державної таємниці для здійснення прав та виконання обов`язків як представника позивачів у справах №9901/132/21, №9901/139/21, №9901/140/21.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що підставою для прийняття оскаржуваного рішення ДОДТЛ СБ України, яке оформлене листом ДОДТЛ № 26/2/2- 4096нт від 03.08.2023, про відмову ОСОБА_1 у допуску до державної таємниці, є скасування раніше такого допуску у зв`язку з невиконанням обов`язків щодо збереження державної таємниці, яка довірялася. Позивач вважає, що така підстава є формальною, оскільки попереднє рішення про скасування допуску у даному випадку є необгрунтованим та не переслідує реальної мети по збереженню державної таємниці. Зазначає, що у листопаді 2022 року тричі перетинав державний кордон України на прохання ТзОВ ЮА «ЮКОН» про вчинення фактичних та юридичних дій, пов`язаних із забезпеченням митного оформлення та переміщення через державний кордон України та Республіки Польща автомобіля STAR 200, номер шасі НОМЕР_2 , який був придбаний Товариством для подальшої передачі військовій частині НОМЕР_3 . Враховуючи терміновість та раптовість останньої поїздки до Республіки Польща, яка відбулася у ввечері п`ятниці 25.11.2022, відключення електроенергії у цей період, та погіршення мобільного зв`язку, позивач не мав можливості письмово повідомити Верховний Суд про дану поїздку закордон, як це робив листами від 23.11.2022 (про поїздку від 23.11.2022 -24.11.2022) та 19.01.2023 (про поїздку від 19.01.2023 -22.01.2023). Вважає, що зважаючи на короткостроковість від`їзду за межі України, її раптовість, мету, попередню правомірну поведінку щодо виконання обов`язків по збереженню державної таємниці, відсутність наслідків у вигляді неправомірного розповсюдження інформації, що становить держану таємницю, у ДОДТЛ СБУ були відсутні реальні підстави для відмови у наданні допуску до державної таємниці після його скасування. Натомість, відповідач при прийнятті оскаржуваного рішення не з`ясовував причин, мети, тривалості, наслідків виїзду за кордон та інших обставин, які мали значення для прийняття оскаржуваного рішення. Вказує, що абз.5 ч.І ст. 28 Закону України «Про державну таємницю» не регулює порядок повідомлення посадових осіб про виїзд особи за кордон, зокрема, коли таке повідомлення потрібно зробити (до чи після від`їзду, за скільки часу до такого), зміст такого повідомлення. Крім цього, відсутній нормативно-правовий акт щодо діяльності адвоката пов`язаної з державною таємницею, який діє самостійно в інтересах іншої особи щодо порядку проведення інструктажу для збереження державної таємниці та/або повідомлення ними про виїзд за кордон. скасування допуску та доступу до цієї інформації не має жодних фактичних ефективних наслідків, а лише позбавляє можливості повноцінно представляти інтереси позивачів у справах №9901/132/21, №9901/139/21, №9901/140/21, перешкоджає у виконанні обов`язків за договором про правову допомогу та у здійсненні прав, передбачених ст. 49 КАС України та у майбутньому унеможливлює ознайомлення з рішенням суду, а тому просить позовні вимоги задовольнити.

Ухвалою від 18.10.2023 позовну заяву залишено без руху.

24.10.2023 позивач подав заяву про усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою від 02.11.2023 відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання, за наявними у справі матеріалами та запропоновано відповідачу у п`ятнадцятиденний термін подати відзив на позовну заяву та всі письмові докази, що підтверджують заперечення проти позову. Витребувано у Служби безпеки України розпорядження Центрального управління СБУ від 09.05.2023 №109д про скасування допуску до державної таємниці ОСОБА_1 та рішення Департаменту охорони державної таємниці та ліцензування Служби безпеки України про відмову у наданні доступу до державної таємниці ОСОБА_1 .

Ухвалами від 21.11.2023 та від 14.12.2023 за клопотанням представника відповідача продовжувався строк на подання відзиву та витребуваних доказів на п`ятнадцять днів кожного разу.

25.12.2023 відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просить суд відмовити в задоволенні позову. Відзив обґрунтований тим, що під час здійснення контррозвідувальних заходів СБУ виявлено факт неповідомлення ОСОБА_1 у письмовій формі про свій виїзд за межі України особам, які надали йому доступ до державної таємниці (Голові Верховного Суду), та режимносекретному органу Верховного Суду, що є порушенням обов`язку щодо збереження державної таємниці, визначеним абзацом шостим статті 28 Закону України «Про державну таємницю» та вимог визначених пунктом 116 Порядку 939. Зазначає, що виявлені обставини підпадають під визначення пункту 3 частини другої статті 23 Закону «невиконання громадянином обов`язків щодо збереження державної таємниці, яка йому довірена або довірялась раніше», а отже є підставою для відмови у наданні допуску до державної таємниці. Відповідач вважає, що позивач, взявши на себе письмове зобов`язання щодо збереження державної таємниці, яка була йому довірена та надавши письмову згоду на передбачені законом обмеження прав у зв`язку з його допуском до державної таємниці, був ознайомлений із мірою відповідальності за порушення законодавства про державну таємницю та, виїжджаючи за кордон, не міг не знати про наслідки, які могли настати у результаті таких дій. Таким чином, враховуючи закріплене у п. 3 ч. 2 ст. 23 Закону право на відмову у наданні допуску до державної таємниці у разі невиконання громадянином обов`язків щодо збереження державної таємниці, яка йому довірена або довірялася раніше реалізоване СБУ в межах дискреційних повноважень, яке не суперечить закону. Щодо тверджень позивача про відсутність чітко регламентованого порядку повідомлення щодо виїзду за кордон та як наслідок відсутності порушення Закону, то відповідач зазначає, що на сьогодні існує встановлений порядок реєстрації виїзду за кордон, а отже прийняте Службою безпеки України рішення щодо скасування вказаному громадянину допуску до державної таємниці відповідає вимогам законодавства про державну таємницю. Просить в задоволенні позовних вимог відмовити.

Також на виконання вимог ухвали суду надіслано завірені копії витягу з розпорядження Центрального управління СБУ від 09.05.2023 № 109д про скасування допуску до державної таємниці ОСОБА_1 та повідомлення щодо неможливості погодження надання допуску до державної таємниці ОСОБА_1 від 03.08.2023 №26/2/2-4096нт.

01.01.2024 на адресу суду від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій позивач зазначає, що відповідач помилково ототожнює скасування доступу до державної таємниці здійснене в порядку ст. 26 Закону України «Про державну таємницю» з мірою відповідальності. Вказує, що особа, якій дозвіл було скасовано, вправі повторно звернутись до СБУ про отримання допуску (ч.4 ст. 24), а СБУ, у цьому випадку, може (а не зобов`язане) відмовити у оформлені допуску. За такої конструкції закону вважає, що саме при вирішенні питання про оформлення допуску, СБУ слід з`ясувати обставини виїзду з України та поважність причин не повідомлення про такий виїзд. Разом з тим, СБУ, без надання будь-якої оцінки обставинам, щодо термінової необхідності виїзду за кордон для організації переміщення на території України вантажного автомобілі для потреб ЗСУ та обставини, через які позивач не мав можливості повідомити Голову Верховного Суду про виїзд з України, відмовило у наданні допуску до державної таємниці, порушуючи право на вибір професії та здійснення професійної діяльності, що гарантоване ст. 8 Конвенції. Вважає, що такі дії СБУ є націлені на перешкоджання у здійсненні трудової діяльності як адвоката, та обмеження повноважень як представника у судових справах № 9901/137/21 № 9901/132/21, № 9901/139/21, № 9901/163/21, № 9901/140/21, № 9901/168/21, № 9901/165/21, № 9901/164/21. Щодо дискреційних повноважень зазначає про те, що у судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Просить позовні вимоги задовольнити.

Інших заяв по суті справи до суду не надходило.

Сторони належним чином повідомлялися про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження.

Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін в порядку частини сьомої статті 262 КАС України від учасників справи не надходило. Суд на підставі частини шостої статті 162 КАС України вирішує справу за наявними в справі матеріалами.

Дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

ОСОБА_1 , є представником позивачів у справах № 9901/137/21, № 9901/132/21, N° 9901/139/21, № 9901/163/21, № 9901/140/21, N° 9901/168/21, № 9901/165/21, № 9901/164/21, які перебувають у провадженні Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду. Дані судові справи стосуються оскарження указів Президента щодо введення персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкції). СБУ виступає третьою особою на стороні відповідача у даних справах, оскільки ініціював введення санкцій щодо позивачів. У відділі режимно-секретної роботи Верховного Суду знаходяться документи, які містять інформацію, що становить державну таємницю і які було долучено СБУ до матеріалів перелічених вище справ. У ході судових проваджень позивач ознайомлювався з матеріалами зазначених вище справ, що містять державну таємницю та надавав пояснення до режимно-секретного відділу щодо таких матеріалів.

Листом від 08.06.2023 N73/ВС-115нт ОСОБА_1 , як представника позивача у вказаних справах, повідомлено, що наказом Верховного Суду від 25.05.2023 №73/ВС-114нт ОСОБА_1 припинено доступ до інформації зі ступенем секретності «Таємно», які було надано у Верховному Суді як представнику інтересів позивача у судових справах № 9901/137/21, № 9901/132/21, N° 9901/139/21, № 9901/163/21, № 9901/140/21, N° 9901/168/21, № 9901/165/21, № 9901/164/21. За змістом вказаного листа, підставою для винесення наказу стало Розпорядження ЦУ СБУ від 09.05.2023 N° 109 д.

Розпорядження ЦУ СБУ від 09.05.2023 N° 109 д про скасування допуску до державної таємниці за формою 3 прийнято відповідно до частини другої статті 26, абзацу шостого статті 28, пункту третього частини другої статті 23 Закону України «Про державну таємницю», абзацу другого пункту 80, абзацу шостого пункту 116, пункту 696 Порядку організації та забезпечення режиму секретності в державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах в установах і організаціях (затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 18 грудня 2013 року №939).

13.06.2023 ОСОБА_1 повторно звернувся до Голови Верховного Суду з повторною заявою про вирішення питання щодо оформлення допуску до державної таємниці, де повідомив, що метою виїздів за кордон у листопаді 2022 року ( 18.11.2022, 23.11.2022-24.11.2022 та 25.11.2022-26.11.2022) була необхідність термінового завантаження та перевезення автомобіля для потреб ЗСУ на прохання ТзОВ «ЮКОН», лист якого долучив до заяви.

У відповідь на вказану заяву позивач отримав лист Верховного Суду від 09.08.2023 № 73/вс-180нт, у якому зазначено, що Департамент охорони державної таємниці та ліцензування Служби безпеки України (далі - ДОДТЛ СБУ) не погодив надання допуску до державної таємниці та вказано, що 09.08.2023 відповідно до вимог ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну таємницю» допуск до державної таємниці було скасовано у зв`язку з невиконанням обов`язків щодо збереження державної таємниці, яка була довірена або довірялася раніше.

Не погоджуючись з вказаним рішенням ДОДТЛ СБ України, яке оформлене листом ДОДТЛ № 26/2/2- 4096нт від 03.08.2023, про відмову у наданні допуску до державної таємниці, позивач за захистом своїх прав звернувся до суду із даним позовом.

При вирішенні спору по суті суд виходив з наступного.

Суспільні відносини, пов`язані з віднесенням інформації до державної таємниці, засекречуванням, розсекречуванням її матеріальних носіїв та охороною державної таємниці з метою захисту національної безпеки України визначає Закон України від 21.01.1994 N№3855-XII "Про державну таємницю" (далі - Закон № 3855-XII).

Відповідно до статті 1 Закону № 3855-XII державна таємниця (далі також - секретна інформація) - вид таємної інформації, що охоплює відомості у сфері оборони, економіки, науки і техніки, зовнішніх відносин, державної безпеки та охорони правопорядку, розголошення яких може завдати шкоди національній безпеці України та які визнані у порядку, встановленому цим Законом, державною таємницею і підлягають охороні державою; допуск до державної таємниці - оформлення права громадянина на доступ до секретної інформації.

Частиною першою статті 3 Закону № 3855-XII передбачено, що дія цього Закону поширюється на органи законодавчої, виконавчої та судової влади, органи прокуратури України, інші державні органи, Верховну Раду Автономної Республіки Крим, Раду міністрів Автономної Республіки Крим, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації усіх форм власності, об`єднання громадян, що провадять діяльність, пов`язану з державною таємницею, громадян України, іноземців та осіб без громадянства, яким у встановленому порядку наданий доступ до державної таємниці.

Відповідно до частини першої статті 10 Закону № 3855-XII віднесення інформації до державної таємниці здійснюється мотивованим рішенням державного експерта з питань таємниць за його власною ініціативою, за зверненням керівників відповідних державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій чи громадян.

Звід відомостей, що становлять державну таємницю, формує Служба безпеки України на підставі рішень державних експертів з питань таємниць. Зазначений Звід та зміни до нього набирають чинності з моменту опублікування в офіційних виданнях України (частина перша статті 12 Закону № 3855-XII).

Приписами статті 22 Закону № 3855-XII передбачено, що залежно від ступеня секретності інформації встановлюються такі форми допуску до державної таємниці, зокрема, форма 1 - для роботи з секретною інформацією, що має ступені секретності "особливої важливості", "цілком таємно" та "таємно"; форма 2 - для роботи з секретною інформацією, що має ступені секретності "цілком таємно" та "таємно"; форма 3 - для роботи з секретною інформацією, що має ступінь секретності "таємно".

Частиною 7 статті 22 Закону № 3855-XII визначено, що надання допуску передбачає: визначення необхідності роботи громадянина із секретною інформацією; перевірку громадянина у зв`язку з допуском до державної таємниці; взяття громадянином на себе письмового зобов`язання щодо збереження державної таємниці, яка буде йому довірена; одержання у письмовій формі згоди громадянина на передбачені законом обмеження прав у зв`язку з його допуском до державної таємниці; ознайомлення громадянина з мірою відповідальності за порушення законодавства про державну таємницю.

Відповідно до пункту 3 частини другої статті 23 Закону № 3855-XII у наданні допуску до державної таємниці може бути відмовлено також у разі, зокрема, невиконання громадянином обов`язків щодо збереження державної таємниці, яка йому довірена або довірялася раніше.

Згідно з частиною другою статті 26 Закону № 3855-XII скасування раніше наданого допуску до державної таємниці здійснюється органами Служби безпеки України у разі виникнення або виявлення обставин, передбачених статтею 23 цього Закону, або після припинення громадянином діяльності, у зв`язку з якою йому було надано допуск, втрати ним громадянства або визнання його недієздатним на підставі інформації, здобутої органами Служби безпеки України або отриманої від державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій.

Приписами статті 28 Закону № 3855-XII передбачено обов`язки громадянина, якому надано допуск до державної таємниці. Такими обов`язками є: не допускати розголошення будь-яким способом державної таємниці, яка йому довірена або стала відомою у зв`язку з виконанням службових обов`язків; не брати участі в діяльності політичних партій та громадських організацій, діяльність яких заборонена в порядку, встановленому законом; не сприяти іноземним державам, іноземним організаціям чи їх представникам, а також окремим іноземцям та особам без громадянства у провадженні діяльності, що завдає шкоди інтересам національної безпеки України; виконувати вимоги режиму секретності; повідомляти посадових осіб, які надали йому доступ до державної таємниці, та відповідні режимно-секретні органи про виникнення обставин, передбачених статтею 23 цього Закону, або інших обставин, що перешкоджають збереженню довіреної йому державної таємниці, а також повідомляти у письмовій формі про свій виїзд з України; додержуватися інших вимог законодавства про державну таємницю.

Порядок і умови надання органам виконавчої влади, підприємствам, установам і організаціям незалежно від форми власності та видів діяльності дозволу на здійснення діяльності, пов`язаної з державною таємницею, скасування зазначеного дозволу та встановлення особливого режиму цієї діяльності визначає Порядок організації та забезпечення режиму секретності в державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах в установах і організаціях, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 18 грудня 2013 року №939.

Пунктом 54 Порядку № 939 передбачено, що під час оформлення документів у зв`язку з наданням допуску до державної таємниці громадянин бере на себе письмове зобов`язання, що складається за формою згідно з додатком 9.

Відповідно до пункту 696 Порядку № 939 громадянин, якому надано доступ до державної таємниці, перед виїздом до іноземної держави у приватних справах письмово повідомляє про це посадову особу, яка надала доступ до державної таємниці, а також режимно-секретний орган. за місцем зберігання його картки обліку за формою згідно з додатком 6. У такому разі інструктаж громадянина з питань охорони державної таємниці проводить начальник РСО. Керівники підприємств, установ, організацій письмово повідомляють про запланований виїзд до іноземної держави керівнику підприємства, установи, організації вищого рівня, який має спеціальний дозвіл, або замовнику секретних робіт, а також РСО за місцем зберігання їх карток обліку за формою згідно з додатком 6.

Аналіз наведених вище норм дає підстави для висновку, що особа, якій в установленому порядку було надано допуск до державної таємниці, зобов`язана у відповідності з вимогами Закону дотримуватись виконання обов`язків покладених на неї у зв`язку з допуском і доступом до державної таємниці, вживати заходи щодо забезпечення охорони державної таємниці, у тому числі при виїзді за межі України. Невиконання покладених Законом на особу, яку допущено до державної таємниці, обов`язків і є невжиттям заходів щодо забезпечення охорони державної таємниці.

Аналогічна позиція щодо застосування даних норм права викладена у постанові Верховного Суду від 25.09.2019 у справі № 820/12128/15.

Як встановлено судом під час здійснення контррозвідувальних заходів СБУ виявлено факт неповідомлення ОСОБА_1 у письмовій формі про свій виїзд за межі України особам, які надали йому доступ до державної таємниці (Голові Верховного Суду), та режимно-секретному органу Верховного Суду, що позивачем не заперечується.

Відтак, взявши на себе письмове зобов`язання щодо збереження державної таємниці, яка була йому довірена та надавши письмову згоду на передбачені законом обмеження прав у зв`язку з його допуском до державної таємниці ОСОБА_1 був ознайомлений із мірою відповідальності за порушення законодавства про державну таємницю та, виїжджаючи за кордон, не міг не знати про наслідки, які могли настати у результаті таких дій.

Відповідно до частини 6 статті 28 Закону № 3855-XII громадянин, якому надано допуск до державної таємниці зобов`язаний повідомляти посадових осіб, які надали йому доступ до державної таємниці, та відповідні режимно-секретні органи про виникнення обставин, передбачених ст. 23 цього Закону, або інших обставин, що перешкоджають збереженню довіреної йому державної таємниці, а також повідомляти у письмовій формі про свій виїзд з України.

Позивачем не подано доказів повідомлення посадових осіб, які надали йому доступ до державної таємниці, та відповідні режимно-секретні органи про виникнення обставин, передбачених ст. 23 цього Закону.

Доводи позивача про короткостроковість від`їзду за межі України, її раптовість, мету, попередню правомірну поведінку щодо виконання обов`язків по збереженню державної таємниці, відсутність наслідків у вигляді неправомірного розповсюдження інформації, що становить держану таємницю, а також не з`ясовування відповідачем цих причин, мети, тривалості, наслідків виїзду за кордон та інших обставин, які мали значення для прийняття оскаржуваного рішення суд оцінює критично, оскільки підставою для скасування допуску до державної таємниці є невиконання передбаченого законодавством України обов`язку щодо повідомлення про намір виїхати за кордон, а не сам факт розголошення державної таємниці. Такі доводи не змінюють суті виявленого порушення.

Водночас, невиконання обов`язків щодо збереження державної таємниці є в подальшому і підставою для відмови у наданні допуску до державної таємниці.

Доводи позивача про те, що стаття 23 Закону № 3855-XII не передбачає обов`язку відмовляти у наданні допуску до державної таємниці за умови невиконання громадянином обов`язків щодо збереження державної таємниці, яка йому довірена або довірялася раніше, є безпідставними, оскільки такому праву кореспондує обов`язок щодо збереження державної таємниці, зокрема, в даному випадку обов`язок щодо повідомлення про намір виїхати за кордон, який позивачем було порушено.

Порядок застосування вказаних приписів відповідає висновкам Верховного Суду, що викладені в постановах від 23.12.2020 у справі №420/7243/19, від 23.04.2020 у справі №814/2850/17, згідно з якими невиконання або неналежне виконання обов`язків щодо збереження державної таємниці повинно мати наслідки, у першу чергу, вирішення питання про скасування особі, яка допустила такі дії чи бездіяльність, раніше наданого допуску до державної таємниці.

Водночас аналізуючи причини невиконання позивачем обов`язку щодо повідомлення про намір виїхати за кордон саме 25.11.2022, то суд зазначає, що позивачем наведено обставини, при наявності яких позивач здійснював виїзд за кордон, однак поважних причин, які б перешкоджали йому здійснити повідомлення про намір виїзду за кордон, позивачем не наведено, доказів в їх підтвердження суду не подано.

Безпідставними є також доводи позивача про відсутність чітко регламентованого порядку повідомлення щодо виїзду за кордон та як наслідок відсутності порушення Закону, оскільки у п. 116 Порядку перелічено обов`язки громадянина, якому надано допуск і доступ до державної таємниці виконувати вимоги режиму секретності. Більше того, відсутність чітко регламентованого порядку подання письмового повідомлення про виїзд за кордон не позбавляє дотримання такого обов`язку, який встановлений Законом № 3855-XII. Натомість надає право здійснити таке повідомлення в будь-який зручний для позивача спосіб, однак такий не скористався жодним із можливих варіантів, доказів суду не подав.

Таким чином, суд погоджується із висновками відповідача, що виявлені в ході розгляду матеріалів обставини підпадають під визначення п. 3 ч. 2 ст. 23 Закону № 3855-XII (невиконання громадянином обов`язків щодо збереження державної таємниці, яка йому довірена або довірялася раніше), що є підставою для відмови у наданні ОСОБА_1 допуску до державної таємниці.

Щодо дискреційних повноважень, то суд зазначає, що в Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, зазначено, що під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. Дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти чи бездіяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору із будь-ким.

Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень. Суб`єкти владних повноважень застосовують надані їм в межах закону повноваження на власний розсуд, без необхідності узгодження у будь-якій формі своїх дій з іншими суб`єктами (дискреційні повноваження). Втручання в дискреційні повноваження суб`єкта влади виходить за межі завдань адміністративного судочинства.

Отже, дискреційне право органу державної влади та осіб, уповноважених на виконання функцій держави обумовлене певною свободою (тобто вільним, або адміністративним, розсудом) в оцінюванні та діях, у виборі одного з варіантів рішень та правових наслідків. Наділивши державні органи та осіб, уповноважених на виконання функцій держави дискреційними повноваженнями, законодавець надав відповідному органу держави та особам уповноважених на виконання функцій держави певну свободу розсуду при прийнятті управлінського рішення. Під дискреційними повноваженнями розуміється сукупність прав та обов`язків суб`єкта на власний розсуд визначати повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів рішень, кожне з яких є правомірним.

Таким чином, враховуючи закріплене у пункті 3 частини 2 статті 23 Закону № 3855-XII право на відмову у наданні допуску до державної таємниці у разі невиконання громадянином обов`язків щодо збереження державної таємниці, яка йому довірена або довірялася раніше, таке право реалізоване СБУ в межах дискреційних повноважень, яке не суперечить закону. Відсутніть дискреції у позивача власне передбачено у частині 1 статті 23 Закону № 3855-XII, яка передбачає обов`язок відмовляти в наданні допуску до державної таємниці.

З урахуванням викладеного, рішення ДОДТЛ СБ України, яке оформлене листом ДОДТЛ № 26/2/2- 4096нт від 03.08.2023, про відмову у наданні допуску до державної таємниці є законним, обґрунтованим і скасуванню не підлягає.

Стосовно інших доводів наведених позивачем у позовній заяві, то суд критично оцінює такі з огляду на їх надуманість, та зазначає, що згідно з пунктом 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Крім того, судом враховується, що відповідно до пункту 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до ч.1 ст.9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Відповідно до наведених вимог відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, спростовано позовні вимоги та аргументи позивача.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 2, 8-10, 14, 72-79, 90, 139, 242-246, 250, 257-262, пп. 15.5 п.15 розділу VII Перехідні положення КАС України, суд, -

в и р і ш и в:

в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Служби безпеки України про визнання протиправним та скасування рішення Департаменту охорони державної таємниці та ліцензування Служби безпеки України про відмову у наданні ОСОБА_1 допуску до державної таємниці та зобов`язання надати допуск до державної таємниці для здійснення прав та виконання обов`язків як представника позивачів у справах №9901/132/21, №9901/139/21, №9901/140/21- відмовити.

Судові витрати розподілу не підлягають.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду із врахуванням п.п.15.5 п.5 розділу VII Перехідні положення КАС України протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Чаплик І.Д.