Справа № 420/24098/23
Суддя: Тарасишина О.М.
Дата ухвалення: 2024-01-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 січня 2024 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого по справі судді Тарасишиної О.М., за участю секретаря судового засідання Дробченко К.С., розглянувши в порядку письмового провадження в м. Одеса за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (місцезнаходженння: вул. Преображенська, 44, м. Одеса, 65014, ) про визнання протиправними та скасування рішень та зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (місцезнаходженння: вул. Преображенська, 44, м. Одеса, 65014, ) про визнання протиправними та скасування рішень та зобов`язання вчинити певні дії, в якому позивач просить суд:

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області № 0269 від 27.04.2023р. про скасування дозволу на імміграцію в Україну та № 8289 від 27.04.2023р. про скасування посвідки на постійне проживання № НОМЕР_1 , видану 23.09.2021р. громадянину Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_1 ;

Зобов`язати Головне управління міграційної служби в Одеській області поновити посвідку на постійне проживання громадянину Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування адміністративного позову позивач зазначає, що зі змісту висновку Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області від 27.04.2023 про скасування дозволу на імміграцію в Україну ОСОБА_1 громадянину Федеративної Республіки Нігерія, вбачається, що посадові особи Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області не викликали іммігранта для надання жодних пояснень, тобто не виконало свій обов`язок, визначений у п. 23 Порядку № 1983, в частині виклику ОСОБА_1 для надання пояснень. Позивач у позові вказує, що під час перетину державного кордону України ОСОБА_1 05.07.2023 року було відмовлено та повідомлено, що посвідка на постійне проживання № НОМЕР_1 скасована.

23.09.2021 Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області прийнято рішення про надання дозволу на імміграцію громадянину Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_1 , тобто на момент прийняття рішення про надання позивачеві дозволу на імміграцію, відповідними посадовими особами Головного управління було здійснено всі належні перевірки, визначені пунктами 12, 17 Порядку № 1983, у тому числі: перевірено підстави, законність перебування в Україні іммігранта, інформацію, зазначену ним у заяві про надання дозволу на імміграцію, справжність поданих документів та відповідність їх оформлення вимогам законодавства, зокрема інформацію щодо місця проживання; перевірено наявність чи відсутність підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених ст. 10 Закону України «Про імміграцію», зокрема щодо зазначення в заявах про надання дозволу на імміграцію свідомо неправдивих відомостей.

Також, позивач у позовній заяві зазначає, що чинне законодавство визначає, що адресою задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) є адреса, за якою з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції. Норми законодавства не визначають обов`язок особи фактично проживати саме за адресою реєстрації. Вказане, в свою чергу, спростовує позицію Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області щодо того, що ОСОБА_1 при зверненні до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області та заповненні анкети про надання дозволу на імміграцію в Україну надав свідомо неправдиві відомості відносно свого місця проживання.

Ухвалою суду від 26.09.2023 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Від представника відповідача надійшов відзив на адміністративний позов, з огляду на який, ГУ ДМС України в Одеській області з посиланням на зміст висновку про скасування дозволу на імміграцію від 27.04.2023 року, не визнає даний позов та просить суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Суд, розглянув матеріали справи, всебічно і повно з`ясував всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінив надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності та робить наступні висновки..

Відповідно до вимог ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно з вимогами статті 6 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах та відповідно до законів України.

Згідно ст..2 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства мають ті ж права і свободи та виконують ті ж обов`язки, що і громадяни України, якщо інше не передбачено Конституцією, цим та іншими законами України, а також міжнародними договорами України.

Іноземці та особи без громадянства є рівними перед законом незалежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної належності, статі, мови, ставлення до релігії, роду і характеру занять, інших обставин.

Статтею 3 зазначеного Закону передбачено, що іноземці та особи без громадянства можуть у встановленому порядку іммігрувати в Україну на постійне проживання або прибути для працевлаштування на визначений термін, а також тимчасово перебувати на її території.

Іноземці та особи без громадянства, які іммігрували на постійне проживання або прибули для тимчасового працевлаштування, отримують посвідки відповідно на постійне або тимчасове проживання.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначаються Законом України №2491-ІІІ від 7 червня 2001 року «Про імміграцію» (далі - Закон №2491-ІІІ, в редакції, що діяла у спірний період).

Відповідно до положень ст.1 Закону №2491-ІІІ імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання; дозвіл на імміграцію - рішення спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції та підпорядкованих йому органів, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Статтею 6 Закону №2491-ІІІ визначено повноваження спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції і підпорядкованих йому органів.

Так, за приписами частини 1 пунктів два і три цієї норми спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань імміграції і підпорядковані йому органи: перевіряють правильність оформлення документів щодо надання дозволу на імміграцію, виконання умов для надання такого дозволу, відсутність підстав для відмови у його наданні; приймають рішення про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видають копії цих рішень особам, яких вони стосуються.

Аналогічні норми містяться в підпункті 8 п. 4 Положення про Державний департамент у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14 червня 2002 року № 844.

Відповідно до ч.1, п.6 ч.2 ст.4 Закону України «Про імміграцію», у редакції, що діяла на час видачі позивачу тимчасової посвідки, дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції. Квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів: батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти.

Стаття 9 Закону №2491-ІІІ встановлює умови, порядок та перелік документів, необхідних для вирішення питання дозволу на імміграцію. Так, заяви про надання дозволу на імміграцію подаються: 1) особами, які постійно проживають за межами України, - до дипломатичних представництв та консульських установ України за кордоном за місцем їх постійного проживання; 2) особами, які перебувають в Україні на законних підставах, - до органів спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції за місцем їх проживання.

Заяву про надання дозволу на імміграцію заявник подає особисто до відповідного органу державної влади. За наявності поважних причин (хвороба заявника, стихійне лихо тощо) заява може надсилатися поштою або за дорученням заявника, посвідченим нотаріально, подаватися іншою особою.

Для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи: 1) три фотокартки; 2) копія документа, що посвідчує особу; 3) документ про місце проживання особи; 4) відомості про склад сім`ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі); 5) документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади з питань охорони здоров`я.

Вимога пункту 5 не поширюється на осіб, зазначених у пунктах 1, 3, 6 частини третьої статті 4 цього Закону.

Крім зазначених документів подаються: 6) для осіб, зазначених у пункті 6 частини другої статті 4 цього Закону, - копії документів, що засвідчують їх родинні стосунки з іммігрантом, і документ про те, що іммігрант не заперечує проти їх імміграції та гарантує їм фінансове забезпечення на рівні не нижчому від прожиткового мінімуму, встановленого в Україні.

У разі неподання особою всіх визначених цим Законом документів заява про надання дозволу на імміграцію не приймається.

Термін розгляду заяви про надання дозволу на імміграцію не може перевищувати одного року з дня її подання.

З огляду на наведені норм законодавства вбачається, що для оформлення дозволу на імміграцію заявник повинен подати заяву з доданням певного пакету документів. У разі ж ненадання особою повного пакету документів, заява про надання дозволу на імміграцію не приймається та, як слідство, дозвіл на імміграцію та посвідка на проживання в Україні не видається.

Статтями 10, 11 зазначеного Закону, у редакції, що діяла на час надання позивачу дозвіл, встановлено, що дозвіл на імміграцію не надається: 1) особам, засудженим до позбавлення волі на строк більше одного року за вчинення діяння, що відповідно до законів України визнається злочином, якщо судимість не погашена і не знята у встановленому законом порядку; 2) особам, які вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності та людства, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв`язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином, або проти яких порушено кримінальну справу, якщо попереднє слідство за нею не закінчено; 3) особам, хворим на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади з питань охорони здоров`я; 4) особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи; 5) особам, яким на підставі закону заборонено в`їзд на територію України; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Особі, яка перебуває на законних підставах в Україні і отримала дозвіл на імміграцію, орган спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції за місцем її проживання видає посвідку на постійне проживання протягом тижня з дня подання нею відповідної заяви.

Суд зазначає, що Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26 грудня 2002 р. №1983 (далі - Порядок) визначено процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну (далі - іммігранти), поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (далі - провадження у справах з питань імміграції), а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію.

У відповідності до пп. 2 п. 2 цього Порядку, в редакції, яка діяла на час надання посвідки, рішення за заявами про надання дозволу на імміграцію залежно від категорії іммігрантів приймають територіальні органи ДМС (далі - територіальні органи) - стосовно іммігрантів, які підпадають під квоту імміграції або є іммігрантами позаквотової категорії (крім іммігрантів, стосовно яких рішення приймає ДМС), а саме батьків, чоловіка (дружини) іммігранта та його неповнолітніх дітей.

Згідно з п. 12 Порядку, територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію:

- формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, інформацію, зазначену ними у заяві про надання дозволу на імміграцію, справжність поданих документів та відповідність, їх оформлення вимогам законодавства, у разі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з`ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію;

- проводять перевірку законності перебування в Україні іммігранта з використанням інтегрованої міжвідомчої інформаційно-телекомунікаційної системи щодо контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон України (система "Аркан"), або шляхом надсилання запитів до Адміністрації Держприкордонслужби;

- проводять перевірку даних іммігранта за банками даних Інтерполу з метою отримання інформації, яка є підставою для відмови у наданні дозволу на імміграцію відповідно до вимог пункту 2 частини першої статті 10 Закону України "Про імміграцію";

- надсилають у місячний термін разом з матеріалами справи інформацію про результати їх розгляду територіальним органам або підрозділам (відповідно до категорії іммігрантів). Справи, прийняття рішення за якими належить до компетенції ДМС чи територіальних органів, надсилаються територіальним органам, в інших випадках - територіальним підрозділам;

- здійснюють провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію, якщо таке провадження належить до їх компетенції.

Тобто, прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції відповідних державних органів, які на підставі заяви іммігранта, аналізу отриманої інформації, матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу. Рішення про надання дозволу на імміграцію є підставою для отримання посвідки на постійне проживання.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.12 Закону України «Про імміграцію», дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність.

Згідно з пп. 1 п.1 ст.64 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 року №321, посвідка скасовується територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, який її видав, у разі скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статті 12 Закону України «Про імміграцію».

ОСОБА_1 є громадянином федеративної республіки Нігерії.

Відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 ОСОБА_1 укладено шлюб з громадянкою республіки Молдова ОСОБА_2 , якій видано посвідку на постійне проживання в Україні № НОМЕР_3 .

15.07.2021 року ОСОБА_1 звернувся до відповідача із заявою про надання дозволу на імміграцію. Законність свого перебування на момент звернення заявник підтвердив посвідкою на тимчасове проживання № НОМЕР_4

23.09.2021 року громадянин федеративної республіки Нігерії ОСОБА_1 документований посвідкою на постійне проживання в Україні № НОМЕР_1 .

Законність проживання на території України на момент звернення із заявою про оформлення посвідки на постійне проживання, позивач підтвердив посвідкою на тимчасове перебування від 26.08.2021 та довідкою про реєстрацію місця проживання особи Департаменту надання адміністративних послуг ОМР, де зазначено, що місце реєстрації позивача АДРЕСА_1 .

Під час оформлення і перевірки відповідних документів з боку відповідача не було висловлено жодних сумнівів щодо достовірності наданої довідки про реєстрацію місця проживання позивача. Натомість, як вказує відповідач у своєму відзиві, 15.03.2023 року (тобто через півтора роки після видачі посвідки на постійне проживання в Україні), ДМС України направлено запит до Департаменту надання адміністративних послуг ОМР з метою перевірки дійсності наданої позивачем довідки. Листом Департаменту надання адміністративних послуг ОМР від 27.03.2023 підтверджено факт видачі довідки громадянину Нігерія ОСОБА_1 про реєстрацію місця проживання.

Незважаючи на дійсність виданої довідки, Управлінням у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМСУ в Одеські області ініційовано перевірку інформації щодо місця проживання на території України ОСОБА_1 . Жодних підстав щодо проведення такої перевірки відповідачем не вказано.

В службовій записці відділу міграційного контролю зазначено, що 12.10.2021 р. співробітниками відділу був здійснений виїзд за адресою АДРЕСА_1 , двері помешкання за вказаною адресою відкрив громадянин України ОСОБА_3 , який в усній формі повідомив, що квартиру АДРЕСА_1 , він відповідно договору найму житлового приміщення № 2, орендує з червня 2021 року. Також ОСОБА_3 повідомив, що інформацією щодо проживання іноземців за вказаною адресою він не володіє.

За таких обставин відповідач дійшов висновку, що громадянином Нігерії ОСОБА_1 при звернення до ГУ ДМС в Одеській області та заповнення анкети про надання дозволу на імміграцію в Україну під власний підпис, надано свідомо неправдиві відомості відносно свого місця проживання.

Серед іншого відповідач посилається на те, що власником квартири на момент реєстрації місця проживання позивача була неповнолітня особа 17 років, відтак ставить під сумнів довіреність, за якою було надано дозвіл на реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 .

При цьому суд наголошує, що відповідачем не вказується, що стало підставою для ініціювання додаткової перевірки відносно відомостей, наданих позивачем. Окрім того, Департамент надання адміністративних послуг ОМР підтвердив дійсність виданої довідки про місцепроживання ОСОБА_1 .

Єдиною передумовою, що стала для прийняття оскаржуваного рішення, це відсутність в день 12.10.2021 року ОСОБА_1 за зареєстрованим місцем проживання та значної кількості іноземців, зареєстрованих за цією адресою.

Водночас, суд наголошує, що в матеріалах справи відсутні докази належного сповіщення відповідачем позивача щодо сумнівів у правдивості відомостей, наданих позивачем, також відповідачем не вжито жодних заходів щодо запрошення позивача для надання пояснень з цього приводу. Також, беручи до уваги сумніви відповідача, останнім жодним чином не ініційовано перевірки інформації, яка ним ставиться під сумнів, зокрема щодо звернень до компетентних органів відносно довіреності. Видано на ім`я ОСОБА_4 , можливості вчинення правочинів ОСОБА_5 , який є власником квартири за адресою АДРЕСА_1 .

Так, підставою для скасування дозволу на імміграцію позивача був висновок відповідача щодо надання позивачем неправдивих відомостей щодо місця проживання позивача.

Водночас, такі висновки фактично ґрунтуються на: даних перевірки місця проживання позивача, яка була здійснена 12.10.2021 року, тобто вже після видачі позивачу дозволу на імміграцію, яка у свою чергу ґрунтується на свідченнях ОСОБА_5 про його проживання за адресою АДРЕСА_1 , яку він начебто орендує на підставі договору оренди (не заповненого та не підписаного), орендодавцем в якому крім цього зазначено особу, яка не є власником цієї квартири. Протилежного відповідачем суду не доведено належними та допустимими доказами.

Суд вважає, що відповідачем не доведено належними та допустимими доказами правомірність оскаржуваних рішень, висновки відповідача грунтуються на припущеннях, що особа, яка надала дозвіл позивачу на реєстрацію його місця проживання у квартирі АДРЕСА_1 , та яка була на той час представником неповнолітнього власника квартири, не мала права на здійснення такого представництва.

У свою чергу, за пунктом 1 частини 1 статті 12 Закону № 2491-ІІІ дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність.

За матеріалами справи судом не встановлено, що позивачем були допущені порушення при подачі документів для отримання посвідки на постійне проживання в Україні.

Європейський суд з прав людини, який неодноразово вказував у своїх рішеннях, що помилки або прорахунки державних органів повинні служити вигоді зацікавлених осіб, особливо в разі відсутності інших конфліктуючих інтересів. Зокрема, у рішенні від 20.01.2012 року у справі Рисовський проти України (заява №29979/04) ЄСПЛ зазначив про особливу важливість принципу належного урядування, який передбачає, що у разі коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на основоположні права людини, державні органи повинні діяти вчасно та в належний якомога послідовний спосіб. Потреба виправити минулу помилку не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. ЄСПЛ підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування» та пояснив його практичне значення, зокрема, зазначивши, що держава, чиї органи влади не дотримувалися своїх власних внутрішніх правил та процедур, не повинна отримувати вигоду від своїх правопорушень та уникати виконання своїх обов`язків. Іншими словами, ризик будь-якої помилки, зробленої органами державної влади, повинна нести держава, а помилки не повинні виправлятися за рахунок зацікавленої особи, особливо якщо при цьому немає жодного іншого приватного інтересу.

Суд зазначає, що прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції відповідних державних органів, які на підставі заяви іммігранта, аналізу отриманої інформації, матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу.

У разі звернення особи із відповідною заявою уповноважений орган повинен розглянути вказану заяву та прийняти відповідне вмотивоване рішення.

Як вже зазначено вище, у рішенні про скасування дозволу на імміграцію відповідачем не наведено доказів того, що позивачем порушено вимоги діючого законодавства України при отриманні дозволу на імміграцію.

Водночас, скасування дозволу на імміграцію тягне за собою негативні наслідки для позивача, якими, відповідно до ст. 13 Закону України «Про імміграцію», є обов`язок особи, стосовно якої прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію, виїхати з України протягом місяця з дня отримання копії рішення про скасування дозволу на імміграцію. Особа, яка не виїхала протягом місяця, підлягає видворенню в порядку, передбаченому законодавством.

Приймаючи до уваги викладене, суд робить висновок, що відповідачем не доведено правомірність своїх дій та їх відповідність нормам діючого законодавства України при прийнятті оскаржуваних рішень, у зв`язку з чим робить висновок про наявність підстав для задоволення позовних вимог за даним позовом.

Відтак, враховуючи зазначене, суд дійшов висновку що позовні вимоги в частині визнання протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області № 0269 від 27.04.2023р. про скасування дозволу на імміграцію в Україну та № 8289 від 27.04.2023р. про скасування посвідки на постійне проживання № НОМЕР_1 , видану 23.09.2021р. громадянину Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_1 підлягають задоволенню.

Друга позовна вимога про зобов`язання Головного управління міграційної служби в Одеській області поновити посвідку на постійне проживання громадянину Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є похідною від першої, а відтак також підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Згідно зі ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч. 1 ст. 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Згідно ч.ч.1, 3 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Враховуючи, що суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат зі сплати судового збору в розмірі 1 073,60 грн.

Керуючись ст.ст.2, 3, 6, 8, 9, 73, 74, 75, 76, 77, 205, 243, 245, 246, 255, 257-262, 295 КАС України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (місцезнаходженння: вул. Преображенська, 44, м. Одеса, 65014, ) про визнання протиправними та скасування рішень та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області № 0269 від 27.04.2023р. про скасування дозволу на імміграцію в Україну та № 8289 від 27.04.2023р. про скасування посвідки на постійне проживання № НОМЕР_1 , видану 23.09.2021р. громадянину Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_1 ;

Зобов`язати Головне управління міграційної служби в Одеській області поновити посвідку на постійне проживання громадянину Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стягнути з Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (місцезнаходженння: вул. Преображенська, 44, м. Одеса, 65014, ) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) судові витрати у розмірі 1073,60 грн. (одна тисяча сімдесят три грн. 60 коп.).

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів в порядку приписів ст. 295 КАС України.

Рішення набирає законної сили згідно з приписами ст. 255 КАС України.

Повний текст рішення складено та підписано 03.01.2024 р.

Суддя О.М. Тарасишина