Справа № 580/3452/22
Суддя: Парінов Андрій Борисович
Дата ухвалення: 2023-12-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 580/3452/22 Суддя (судді) першої інстанції: Бабич А.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 грудня 2023 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого - судді Парінова А.Б.,

суддів: Беспалова О.О.,

Ключковича В.Ю.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 21 квітня 2023 року справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій і зобов`язання вчинити дії,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Черкаського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач) про:

визнання протиправними дій щодо обчислення та виплати грошового забезпечення за період з 30.01.2020 до 27.09.2021, грошової компенсації за невикористані дні відпустки ОСОБА_1 , як учаснику бойових дій, без урахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» станом на 01.01.2020;

зобов`язання відповідача здійснити перерахунок грошового забезпечення з 30.01.2020 до 27.09.2021 грошової компенсації за невикористані дні відпустки ОСОБА_1 , як учаснику бойових дій, з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого вказаним вище Законом, станом на 01.01.2020, на відповідний тарифний коефіцієнт, та провести їх виплату з урахуванням раніше виплачених сум.

В обґрунтування позову зазначено, що відповідачем у 2020 році в порушення вимог чинного законодавства України нараховано та виплачено грошове забезпечення у меншому розмірі, без урахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» станом на 01.01.2020.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 21.04.2023 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погодившись з рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та прийняти нове, яким позов задовольнити. В скарзі зазначено, що ігнорування відповідачем заяв позивача про надання інформації про виплачене грошове забезпечення не може слугувати підставою для відмови у виплаті позивачу грошового забезпечення у належному розмірі.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 28.06.2023 було відкрито апеляційне провадження за вказаною апеляційною скаргою, встановлено строк для подання відзиву на неї та призначено судовий розгляд справи.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 28.09.2017 № 216 позивача з 28.09.2017 зараховано до списків особового складу частини та на всі види забезпечення. Зазначено, що необхідно вважати його таким, що 28.09.2017 справи та посаду прийняв і приступив до виконання службових обов`язків за посадою. Встановлено посадовий оклад 450,00 грн на місяць. Зобов`язано виплачувати надбавку за виконання особливо важливих завдань в розмірі 50% від посадового окладу з урахуванням окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років.

Посвідченням від 28.11.2019 серії НОМЕР_2 підтверджується, що позивач має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій.

Згідно з витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 27.09.2021 № 196 позивача з 27.09.2021 виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення. Визначено виплатити:

до 27.09.2021 за старанність, розумну ініціативу, сумлінне виконання службових обов`язків та за особистий внесок у загальні результати служби премію від посадового окладу в розмірі 140%;

надбавку за особливості проходження служби (у відсотках посадового окладу з урахуванням окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років) в розмірі 65%;

грошову допомогу на оздоровлення за 2021 рік в сумі 10541,70грн;

грошову компенсацію за невикористані 42 дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2019-2021 роки;

грошову компенсацію за неотримане речове майно в сумі 17215,53 грн.

11.10.2021 позивач звертався до відповідача заявою, в якій серед іншого просив:

нарахувати та вплатити йому індексацію грошового забезпечення за період з 11.12.2017 до 28.02.2018;

провести перерахунок та доплату індексації грошового забезпечення (враховуючи фіксовану суму індексації за березень 2018 року) за період з 01.03.2018 до 27.09.2021;

надати інформацію про розмір посадового окладу станом на 01.01.2008, 01.02.2018, 01.03.2018 за кожною посадою, на якій він проходив службу у період з 11.12.2017 до 27.09.2021;

вказати місяці для обчислення індексу споживчих цін (базові місяці) та щомісячну фіксовану суму індексації грошового забезпечення для розрахунку індексації грошового забезпечення за період з 11.12.2017 до 27.09.2021.

Не отримавши відповіді на заяву та не погодившись із розміром отриманого грошового забезпечення позивач звернувся в суд з позовом.

В якості підстав для відмови позивачу у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції вказав, що з 29.01.2020 п. 4 Постанови № 704 відновив свою дію в редакції, яка діяла до внесення змін Постановою №103 та діє в редакції, відповідно до якої розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14.

Зазначена норма права передбачає, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями визначаються, як правило, виходячи із розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року. Лише у тому разі, якщо розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб є меншим ніж 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, для проведення відповідних розрахунків використовується величина, яка дорівнює 50 відсоткам розміру мінімальної заробітної плати.

Водночас Верховна Рада України ухвалила Закон України від 6 грудня 2016 року №1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» (далі - ЗУ №1774-VIII), що відповідно до п.1 вказаного розділу набрав чинності з 1 січня 2017 року.

Пунктом 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1774-VIII установлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, починаючи з 1 січня 2017 року.

Отже, положення п.4 Постанови №704 та пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1774-VIII підлягають солідарному застосуванню, тобто:

з 29.01.2020 розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями слід визначати шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14 до Постанови №704;

співвідношення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, та мінімальної заробітної плати на розрахунок посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями, з огляду на положення пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1774-VIII не впливає.

Разом з тим, суд першої інстанції з урахуванням обставин справи вказав, що позивач у позовній заяві стверджував, що у період проходження ним військової служби відповідач обчислював та виплачував грошове забезпечення за період з 30.01.2020 до 27.09.2021 без урахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» станом на 01.01.2020, при цьому позивач не надав жодного доказу з приводу фактично отриманого грошового забезпечення за вказаний період.

Суд відмітив, що позивач, наполягаючи на продовженні руху його судової справи з огляду на запроваджений воєнний стан, був зобов`язаний підтвердити викладені в позовній заяві факти, довести розмір фактично отриманих видів грошового забезпечення. На думку суду, перешкод надати суду такі відомості позивач не мав, оскільки інформація про фактично отримані кошти є його особистими відомостями, спосіб отримання яких не потребує участі відповідача. За висновком суду, тверджень та доказів, що позивачу не виплачене жодне грошове забезпечення не висловлено. Обґрунтованих посилань та будь-яких доказів щодо перешкод з`ясувати фактично виплачене позивачу грошове забезпечення позивач та його представник не надали.

У рішенні вказано, що ані до позовної заяви, ані у подальшому під час судового розгляду позивач та його представник не надали суду належних, достовірних доказів, достатніх вважати підтвердженими посилання на порушення відповідачем п. 4 Постанови № 704, а саме нарахування і виплати йому у заявленому спірному періоді грошового забезпечення, грошової компенсації за невикористані дні відпустки, як учаснику бойових дій, без урахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» станом на 01.01.2020.

З урахуванням наведеного, суд в оскаржуваному рішенні прийшов до висновку, що відсутні належні, достовірні, допустимі та достатні докази вчинення відповідачем спірних дій, відсутні підстави для задоволення заявлених позовних вимог.

Надаючи правову оцінку правомірності прийнятого судом першої інстанції рішення з урахуванням доводів апеляційної скарги та встановлених обставин справи, колегія суддів зазначає про таке.

Згідно зі ст. 40 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон №2232-XII) гарантії правового і соціального захисту громадян України, які виконують конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, забезпечуються відповідно до законів України «Про Збройні Сили України», «;Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «;Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб«, «;Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей» та іншими законами.

Частина перша ст. 43 вказаного Закону №2232-XII встановлює, що фінансове забезпечення заходів, пов`язаних з організацією військової служби і виконанням військового обов`язку, здійснюється за рахунок і в межах коштів Державного бюджету України. Додаткове фінансування цих заходів може відбуватися за рахунок інших джерел, не заборонених законодавством.

Отже, нарахування грошового забезпечення військовослужбовців здійснюється за рахунок Державного бюджету.

Вимогами ст. 92 Конституції України визначено, що Державний бюджет України і бюджетна система України встановлюються виключно законами України.

Виключно законом про Державний бюджет України відповідно до ст.95 Конституції України визначаються будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків. Держава прагне до збалансованості бюджету України.

Згідно зі ст. 96 Конституції України Державний бюджет України затверджується щорічно Верховною Радою України на період з 1 січня по 31 грудня, а за особливих обставин - на інший період. Кабінет Міністрів України не пізніше 15 вересня кожного року подає до Верховної Ради України проект закону про Державний бюджет України на наступний рік. Разом із проектом закону подається доповідь про хід виконання Державного бюджету України поточного року.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон №2011-XII) держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців. До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону. Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності. Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України. Порядок і розміри грошового забезпечення військовослужбовців, відряджених до державних органів, підприємств, установ, організацій, а також державних та комунальних навчальних закладів для виконання завдань в інтересах оборони держави та її безпеки із залишенням на військовій службі, визначаються Кабінетом Міністрів України. За військовослужбовцями, які тимчасово проходять військову службу за межами України, зберігається виплата грошового забезпечення в національній валюті та виплачується винагорода в іноземній валюті за нормами і в порядку, що визначаються Кабінетом Міністрів України. За військовослужбовцями, захопленими в полон або заручниками, а також інтернованими в нейтральних державах або безвісно відсутніми, зберігаються виплати в розмірі посадового окладу за останнім місцем служби, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, інших щомісячних додаткових видів грошового забезпечення постійного характеру та інші види грошового забезпечення з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення. Сім`ям зазначених військовослужбовців щомісячно виплачується грошове забезпечення, в тому числі додаткові та інші види грошового забезпечення, у порядку та в розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України. Дія цього пункту не поширюється на військовослужбовців, які добровільно здалися в полон, самовільно залишили військові частини (місця служби) або дезертирували зі Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів.

Грошове забезпечення виплачується таким членам сімей військовослужбовців: дружині (чоловіку), а в разі її (його) відсутності - повнолітнім дітям, які проживають разом з нею (ним), або законним представникам (опікунам, піклувальникам) чи усиновлювачам неповнолітніх дітей (осіб з інвалідністю з дитинства - незалежно від їх віку), а також особам, які перебувають на утриманні військовослужбовців, або батькам військовослужбовців рівними частками, якщо військовослужбовці не перебувають у шлюбі і не мають дітей. Виплата грошового забезпечення цим членам сімей здійснюється до повного з`ясування обставин захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, інтернування військовослужбовців або їх звільнення, або визнання їх у встановленому законом порядку безвісно відсутніми чи померлими. У всіх випадках виплата грошового забезпечення здійснюється не більше ніж до дня виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини. У разі індексації грошового забезпечення, в тому числі додаткового та інших видів грошового забезпечення, військовослужбовців Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів грошове забезпечення членам сімей військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх, виплачується з урахуванням такої індексації - з дня прийняття рішення про проведення такої індексації. Порядок та умови перерахунку розміру грошового забезпечення, в тому числі додаткового та інших видів грошового забезпечення, військовослужбовців Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Тарифні сітки розрядів і коефіцієнтів посадових окладів військовослужбовців затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» у редакції, що діяла з 04.09.2019 до 03.11.2020 (далі - Постанова № 704).

Пунктом 4 Постанови №704 в редакції до прийняття Кабінетом Міністрів України Постанови від 21.02.2018 №103, було встановлено, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14.

Пунктом 6 постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 № 103 «Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб» (далі - Постанова № 103) вирішено внести зміни до постанов Кабінету Міністрів України, що додаються.

Пунктом 3 змін, що вносяться до постанов Кабінету Міністрів України, затверджених Постановою № 103, пункт 4 Постанови №704 викладено в такій редакції: « 4. Установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 р., на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14.».

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 у справі №826/6453/18 визнано протиправним та скасовано п. 6 Постанови № 103.

Таким чином, з 29.01.2020 п. 4 Постанови № 704 відновив свою дію в редакції, яка діяла до внесення змін Постановою №103 та діє в редакції, відповідно до якої розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14.

Зазначена норма права передбачає, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями визначаються, як правило, виходячи із розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року. Лише у тому разі, якщо розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб є меншим ніж 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, для проведення відповідних розрахунків використовується величина, яка дорівнює 50 відсоткам розміру мінімальної заробітної плати.

Водночас, Верховна Рада України ухвалила Закон України від 06.12.2016 №1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» (далі - Закон №1774-VIII), який набрав чинності з 01 січня 2017 року.

Пунктом 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1774-VIII установлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, починаючи з 01 січня 2017 року.

Отже, положення п. 4 Постанови №704 та пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1774-VIII підлягають солідарному застосуванню, тобто: з 29.01.2020 розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями слід визначати шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14 до Постанови № 704; співвідношення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, та мінімальної заробітної плати на розрахунок посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями, з огляду на положення пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1774-VIII не впливає.

Колегія суддів зауважує, що у зв`язку із щорічною зміною розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з дати прийняття постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 у справі № 826/6453/18 та до дати звільнення з військової служби, позивач мав право на визначення складових його грошового забезпечення з 29.01.2020 шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2020 на відповідні тарифні коефіцієнти.

Стосовно спірних правовідносин щодо здійснення перерахунку грошового забезпечення позивача та грошової компенсації за невикористані дні відпустки, колегія суддів відмічає таке.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності відповідно до ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України покладається на відповідача.

З матеріалів справи вбачається, що відповідача було належним чином повідомлено про здійснення провадження у адміністративній справі № 580/3452/22 за позовом ОСОБА_2 до Військової частини НОМЕР_1 . Разом з тим, від відповідача відзив на позовну заяву не надійшов.

Ухвалою Черкаського окружного адміністративного суду від 26 вересня 2022 року зупинено провадження у справі на період до припинення перебування відповідача переведеним у воєнний стан.

Суд першої інстанції в обґрунтування свого рішення вказав, що організаційно Збройні Сили України складаються з органів військового управління, з`єднань, військових частин, вищих навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, установ та організацій. Отже, відповідач залучений до здійснення заходів правового режиму воєнного стану, що впливає на можливість реалізовувати процесуальні права відповідача, створює об`єктивні перешкоди для вирішення спору. За наведених обставин, суд прийшов до висновку про наявність підстав для зупинення провадження у справі на підставі п. 5 ст. 236 Кодексу адміністративного судочинства України.

Ухвалою Черкаського окружного адміністративного суду від 13.04.2023 задоволено заяву представника позивача та поновлено провадження в адміністративній справі № 580/3452/22.

Вирішуючи питання про наявність підстав для поновлення провадження у справі суд наголосив, що протягом зупиненого провадження від відповідача не надійшов відзив та докази, а тому його позиція щодо предмету спору не відома. Суд відмітив, що з запровадженням воєнного стану відповідач виконує завдання з оборони та відсічі збройній агресії, а докази щодо фактично отриманого грошового забезпечення, з розміром якого не погоджується позивач, об`єктивну можливість їх надати має позивач.

Таким чином, для з`ясування фактичних обставин спору та перевірки обґрунтованості позовних вимог, розгляду справи в межах розумного строку, суд обґрунтовано зобов`язав позивача надати суду докази фактично отриманого від відповідача грошового забезпечення за період з 01.01.2020 до дати судового розгляду справи для підтвердження стверджуваного ним порушення прав відповідачем.

У запропонований судом строк запитувані докази позивач або його представник до суду не надали, хоча були належним чином повідомлені про обставини прийняття вказаної ухвали після її направлення до електронного кабінету у системі «Електронний суд».

Відповідно до статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є, серед іншого, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

З метою безумовного дотримання цього конституційного принципу в частині третій статті 2 та статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України закріплено, що до основних засад (принципів) адміністративного судочинства належить, зокрема, змагальність сторін, диспозитивність та офіційне з`ясування всіх обставин у справі; суд вживає визначені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.

Загалом принцип змагальності прийнято розглядати як основоположний компонент концепції «справедливого судового розгляду» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що також включає споріднені принципи рівності сторін у процесі та ефективної участі.

Принцип змагальності судового провадження охоплює собою право особи, крім можливості подавати власні докази, знати про існування всіх представлених доказів та пояснень іншими учасниками справи, оскільки вони можуть вплинути на рішення суду, мати можливість знайомитись з матеріалами справи та робити з них копії, а також володіти відповідними знаннями (залучати професійного представника) та змогу коментувати представлені докази та пояснення у належній формі та у встановлений час.

Частинами 1, 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ч. 2 ст. 44 Кодексу адміністративного судочинства України учасники справи зобов`язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Частина 5 ст. 44 Кодексу адміністративного судочинства України визначає, що учасники справи зобов`язані, зокрема, сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи (пункт 2), подавати наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази (пункт 4), надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні (пункт 5) тощо.

Згідно із ч. 1 ст. 45 Кодексу адміністративного судочинства України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами. Зловживання процесуальними правами не допускається.

У розумінні Кодексу адміністративного судочинства України позивач - це особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду. Тому, будучи ініціатором судового розгляду справи, позивач насамперед має активно, не зловживаючи, використовувати власні процесуальні права.

Прагнення учасника справи до максимально можливої свободи без обмежень є передумовою анархії. Небезпека зловживання процесуальними правами у даному випадку полягає в тому, що формально начебто дії особи не виходять за межі правового поля, а насправді ними заподіюється шкода інтересам правосуддя. У зв`язку з цим ЄСПЛ у своїх рішення неодноразово акцентував про необхідність відхилення заяв у зв`язку з встановленими зловживаннями, якщо їх свідомо обґрунтовано неправдивими фактами (рішенні у справі «Мушта проти України» (заява N 8863/06) (рішення у справі «Варбанов проти Болгарії» (Varbanov v. Bulgaria), N 31365/96, пункт 36, ECHR 2000-X).

Колегія суддів з урахуванням фактичних обставин справи погоджується з висновком суду першої інстанції, що сторони в адміністративному судочинстві мають активно реалізувати процесуальні права щодо надання доказів для підтвердження висловлених у письмових заявах до суду доводів та аргументів, не перекладаючи такий обов`язок абсолютно на суд.

Суд в оскаржуваному рішенні справедливо вказав, що позивач, наполягаючи на продовженні руху його судової справи з огляду на запроваджений воєнний стан, зобов`язаний підтвердити викладені в позовній заяві факти, довести розмір фактично отриманих видів грошового забезпечення. При цьому, як правильно відмітив суд першої інстанції, ані до позовної заяви, ані у подальшому під час судового розгляду позивач та його представник не надали суду належних, достовірних доказів, достатніх вважати підтвердженими посилання на порушення відповідачем п. 4 Постанови № 704, а саме нарахування і виплати йому у заявленому спірному періоді грошового забезпечення, грошової компенсації за невикористані дні відпустки, як учаснику бойових дій, без урахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» станом на 01.01.2020.

Колегія суддів враховує, що одним із принципів адміністративного судочинства є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі, який полягає насамперед у активній ролі суду при розгляді справи; в адміністративному процесі, на відміну від суто змагального процесу, де суд оперує виключно тим, на що посилаються сторони, мають бути повністю встановлені обставин справи, щоб суд ухвалив справедливе та об`єктивне рішення; принцип офіційності, зокрема, виявляється у тому, що суд визначає обставини, які необхідно встановити для вирішення спору; з`ясовує якими доказами сторони можуть обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо цих обставин; а у разі необхідності суд повинен запропонувати особам, які беруть участь у справі, доповнити чи пояснити певні обставини, а також надати суду додаткові докази.

Аналізуючи порядок розгляду справи судом першої інстанції вбачається, що ним вчинялись усі необхідні дії для повного та всебічного вирішення спору, зокрема, відповідача було своєчасно повідомлено про відкриття провадження у справі, витребувано усі необхідні для розгляду справи докази, постановлено ухвалу про зупинення провадження у справі з огляду на наявність об`єктивних перешкод для вирішення спору, що в сукупності свідчить про дотримання принципу рівності сторін та офіційного з`ясування всіх обставин у справі.

Згідно статті 75 Кодексу адміністративного судочинства України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Стаття 73 Кодексу адміністративного судочинства України визначає, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до частин 1 - 4 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що матеріали справи не містять належні, достовірні, допустимі та достатні докази вчинення відповідачем спірних дій, а відтак відсутні підстави для задоволення заявлених позовних вимог.

Відсутність достатніх доказів в аспекті спірних правовідносин унеможливлює задоволення позовних вимог щодо зобов`язання відповідача здійснити перерахунок та виплату грошового забезпечення та грошової компенсації за невикористані дні відпустки на підставі ч. 4 ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки рішення у справі у такому випадку всупереч положенню ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України буде необґрунтованим, а висновки про наявність підстав для здійснення перерахунку грошового забезпечення передчасними.

Враховуючи вищевикладене колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог у цій справі.

Судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Отже, колегія суддів апеляційної інстанції доходить до висновку, що інші доводи апелянта не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому судом до уваги не приймаються.

При цьому апеляційна скарга не містять посилання на обставини, передбачені статтями 317-319 Кодексу адміністративного судочинства України, за яких рішення суду підлягає скасуванню.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За змістом частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, в зв`язку з чим апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 229, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 328, 329 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 21 квітня 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя А.Б. Парінов

Судді: О.О. Беспалов

В.Ю. Ключкович