Справа № 380/4792/23
Суддя: Желік Олександра Мирославівна
Дата ухвалення: 2023-12-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 грудня 2023 рокуСправа № 380/4792/23

Львівський окружний адміністративний суд у складі

головуючої судді Желік О.М.,

за участю секретаря судового засідання Клочко Н.С.,

представника позивача Максимова А.О.,

представника відповідача Баліцького О.Й.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області про скасування рішення та наказу, зобов`язання вчинити дії, -

в с т а н о в и в:

на розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області, в якій позивач просить суд:

- скасувати рішення Державної міграційної служби України від 26.01.2023р. №03-23;

- скасувати наказ Головного Управління Державної міграційної служби України у Львівській області від №160 від 17.11.2022р про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати Головне Управління Державної міграційної служби України у Львівській області прийняти рішення про оформлення документів для вирішення про визнання біженцем або собою, яка потребує додаткового захисту, стосовно ОСОБА_1 .

В обґрунтування позову зазначено, що ОСОБА_1 є громадянкою Киргизстану, маючи цілком обґрунтовані побоювання за своє життя, здоров`я та свободу прибула в Україну і звернулись з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зокрема, позивачка зазначає, що не може повернутися до країни свого походження через можливе переслідування за політичну діяльність та релігійні погляди, через свою належність до партії «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» та сповідування релігії Іслам з суворим дотриманням усіх постулатів даної релігії.

26.11.2022 позивачка отримала рішення Головного управління ДМС України у Львівській області від 21.11.2022 № 17, яким відмовлено у оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту.

26.01.2023 Державною міграційною службою України прийнято рішення від №03-23 про відхилення скарги позивачки на наказ ГУ ДМС служби України у Львівській області про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. При цьому, як стверджує позивачка, всупереч законодавству України їй не був роз`яснений порядок оскарження та причини відмови. Вважає, що дії відповідача грубо порушують вимоги законодавства щодо належного викладення причин відмови та порядку оскарження прийнятого рішення.

Позивачка вважає оскаржувані рішення протиправними, необґрунтованими, та такими, що підлягають скасуванню.

Ухвалою судді від 20.03.2023 в справі відкрито провадження та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Ухвалою суду від 10.04.2023 призначено справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області про скасування рішення та наказу, зобов`язання вчинити дії до розгляду в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 10.10.2023 закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду по суті, викликано в якості свідка голову Інформаційного центру офісу Хізб ут-Тахрір в Україні ОСОБА_2 .

Представник відповідача подав відзив на позовну заяву, де просив у задоволенні позову відмовити. Зазначив, що позивачка покинула територію Киргизької Республіки та прибула в Україну в 2020 році, звернулась з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до ГУ ДМС у Львівській області лише 06.09.2022, тобто через понад два роки, будучи у статусі нелегального мігранта, хоча Закон зобов`язує звертатися протягом п`яти робочих днів. Питання пропущення строку звернення позивачки із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до законодавства України було предметом судового розгляду в адміністративній справі № 461/5936/22, де судом встановлено, що позивачка будучи іноземцем порушила вимоги законодавства про правовий статус іноземців на території України, вчасно не продовживши строки свого перебування або не покинувши території України перейшла в статус нелегального мігранта.

Представник відповідача вважає, що значна тривалість проміжків часу перебування в Україні та часом звернення із заявою за захистом свідчить про відсутність у позивача обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Також представник відповідача зазначає, що позивачка не обґрунтувала наявність достовірних, правдоподібних, а також переконливих фактів щодо особистої неможливості перебування на території країни походження. Під час перебування на батьківщині та поза межами країни свої громадянської належності заявниця не зазнавала жодних переслідувань за ознаками раси, національності та громадянства. Позивачкою не надано жодних доказів та фактів здійснення над нею фізичного насильства, або здійснення будь-якого тиску відповідних органів країни походження, що унеможливлювало б її перебування на території країни походження. А відтак, немає підстав вважати, що позивачка має обґрунтовані підстави стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Представник відповідача просить звернути увагу на лист Управління Служби безпеки України у Львівській області від 29.08.2023 № 62/5/9-3516, який був адресований відповідачу в порядку інформування та вжиття відповідних заходів правового реагування. Згідно даного листа Управління Служби безпеки України у Львівській області повідомляє, що у зв`язку з вторгненням російської федерації на територію України та запровадженням воєнного стану в Україні, діяльність та перебування на території України членів партії Хізб ут-Тахрір аль Ісламі загрожує основам національної безпеки та інтересами України, оскільки може призвести до радикальних проявів терористичного чи екстремістського характеру на території нашої держави.

Позивач та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю, просили позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги заперечив повністю, просив в задоволенні таких відмовити.

Заслухавши пояснення позивача, представника позивача та представника відповідача, свідка ОСОБА_2 , дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в Киргизстані, є громадянкою Республіки Киргизстану, за національністю узбечка, віросповіданням іслам, за сімейним станом одружена. Рідна мова узбекська.

Тухтабаєва Длафуз Інамідіоновна покинула територію Киргизької Республіки, прибула на територію України 16.10.2020 через ПП «Бориспіль» та в порушення п. 2 Порядку, затвердженого ПКМУ № 150 від 15.02.2012. межі України не залишила.

27.10.2022 громадянку Киргизстану ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 203 КУпАП за ухилення від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування.

28.10.2022 позивачка звернулась з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у якій зазначила, що не може повернутися до країни свого походження через переслідування за політичну діяльність та релігійні погляди. Зокрема позивачка вказала про свою належність до партії Хізс ут Тахрір аль Ісламі та сповідування релігії Іслам з суворим дотриманням усіх постулатів даної релігії та побоювання переслідувань у випадку повернення до Киргизстану.

26.11.2022 позивачка отримала рішення Головного управління ДМС України у Львівській області від 21.11.2022 № 17, яким відмовлено у оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту з посиланням на наказ №160 від 17.11.2022 р. ГУ ДМС України у Львівській області.

26.01.2023 Державною міграційною службою України прийнято рішення від №03-23 про відхилення скарги позивачки на наказ ГУ ДМС служби України у Львівській області про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вважаючи протиправними рішення, яким позивачці відмовлено у оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, остання звернулась з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 14 Загальної декларації прав людини 1948 року, кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначено Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 №3671-VІ (далі - Закон №3671-VI).

Згідно з п. п. 1, 13 ст. 1 Закону №3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

У ст. 5 Закону №3671-VI визначено порядок звернення особи із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до частини п`ятої якої особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Згідно з ч. ч. 1, 7 ст. 7 Закону №3671-VI оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника. До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Згідно частини 1 статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Відповідно до частини 6 статті 8 цього Закону рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Згідно пункту 22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» від 25.06.2009 № 1, судам слід ураховувати, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи межами країни своєї національної належності або, визначеного громадянства, проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

З цього приводу на етапі оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту або про відмову в оформленні документів неодноразово висловлювався Верховний Суд, правова позиція якого висвітлена у численних постановах по аналогічних судових справах.

Зокрема, у постанові Верховного Суду від 30.01.2020 в адміністративній справі № 826/10336/18 суд зазначив наступне: «Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) приналежності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Тож, при вирішенні питання щодо визнання або відмови у визнані яка біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, враховуватися усі чотири підстави, наведені вище.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту, заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Пункт 42 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця (згідно Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року, що стосуються статусу біженців) Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, видання 1992 року (далі - Керівництво) передбачає, що знання умов країни походження прохача - якщо не основна мета, то вельми важливий елемент в оцінці достовірності відомостей, наданих прохачем. Загалом, побоювання прохача повинні вважатися цілком обґрунтованими, якщо він може довести в межах розумного, що його тривале перебування в країні походження стало нестерпним для нього з причин, вказаних у визначенні, чи з тих же причин було б нестерпним, якби він повернувся назад.

Відповідно до п. п. 45 та 66 Керівництва для того, щоб уважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно п. 195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані, в першу чергу, самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Відповідно до Позиції Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доказу покладається на позивача, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, щоб на підставі цих фактів могло бути прийнято належне рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 13 Закону №3671-VI особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язана, серед іншого: подати центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Виходячи зі змісту Позиції Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців «Про обов`язки та стандарти доказування у заявах біженців» 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що у відповідача наявний обов`язок при розгляді документів заявника, перевіряти обставини, які надають підстави віднести особу до категорії біженців або осіб, які потребують додаткового захисту, або встановити належність заяви, як такої, що носить характер зловживання.

Одночасно, слід зазначити, що заявник, в свою чергу, зобов`язаний надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, щоб на підставі цих фактів могло бути прийнято належне рішення. Крім того, на заявника загальними правовими принципами доказового права покладено обов`язок доказу тверджень, які він висловлює. І тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

При цьому, залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.

Отже, підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 року №649, інших міжнародних, державних і неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Відповідно до абз. 5 п. 10 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 16.03.2012 №3 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» (далі Постанова №3), інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації.

Згідно з ч. 3 ст. 78 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Крім цього, відповідно до ч. 4 ст. 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, Львівський окружний адміністративний суд у рішенні № 380/724/22 від 29.06.2022 встановив, що «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» є міжнародною ісламською партією, діяльність якої ґрунтується на законах Ісламу. Метою цієї партії є відновлення ісламської держави, керівником якої був би обраний мусульманами халіф. Методом діяльності організації є просвіта із закликом до мусульман повернутися до ісламського засобу життя. Своїм завданням «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» вважає виховання моральних та ідейних з точки зору Ісламу людей, без яких неможлива розбудова ісламської держави. Організація декларує виключно мирні засоби роботи серед мусульман. Партія не має військового крила чи озброєних прибічників. Так, речник організації у Великій Британії від імені «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» засудив терористичні акти, що були скоєні у 2007 році у Лондоні. Речник організації у Данії також виступив із засудженням цього теракту. Завдяки цьому, «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» цілком легально діє у всіх демократичних країнах Європи та Північної Америки, за винятком Німеччини, де партія заборонена через свою антисіоністську риторику та критику Ізраїлю. Але й у Німеччині забороненими є публічні заходи партії, при цьому члени «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» не переслідуються правоохоронними органами країни. Провідні правозахисні організації світу, зокрема «Amnesty International», визнавали членів цієї партії, засуджених до ув`язнення у країнах СНД, політичними в`язнями та рішуче засуджували численні факти катувань та позасудових страт членів «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» в цих країнах.

Між тим, «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» та її члени відсутні в оновленому списку санкцій Комітету Ради Безпеки ООН, запровадженому резолюціями №1267 (1999), №1989 (2011) та №2253 (2015), серед організації, по ІДІЛ, «Аль-Каїді» та пов`язаними з ними особами, групами, підприємствами та організаціями. «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» не включено і до оновленого списку іноземних терористичних організацій, що складається Державним департаментом США. Інформація з відкритих незалежних джерел, зокрема, Комітету Ради Безпеки ООН та Державного департаменту США, не відносить діяльність «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» до терористичної та/або екстремістської.

Наведене дає підстави характеризувати «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» як не пов`язану з тероризмом ісламську релігійно-політичну організацію, діяльність членів якої не підпадає під критерії виключення.

Суд також враховує, що в Україні не існує списку чи переліку організацій, які згідно з чинним національним законодавством віднесені до терористичних чи екстремістських, як і не існує заборони на діяльність «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» на території України.

Оскільки рішення Львівського окружного адміністративного суду № 380/724/22 від 29.06.2022 набрало законної сили, вищевказані обставини доказуванню в цій справі (за участі тих самих осіб стосовно яких встановлено ці обставини) не підлягають.

Основною причиною звернення за захистом в Україні позивачка вказує обґрунтовані побоювання зазнати переслідувань у зв`язку з своїми релігійними поглядами, перебуванням учнем (дорісом) в організації «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі». Зокрема, як вбачається з протоколу співбесіди позивачка повідомила, що не може повернутися на територію країни громадянської належності, оскільки там буде переслідуватись за політично-релігійні погляди за участь в партії «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі».

Однак, на підтвердження своєї приналежності до організації «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» позивачка не подала жодних доказів. Нею також нічим не підтвердженого статус учня (доріса) в цій організації.

Так, ОСОБА_1 про діяльність партії відомо лише те, що вона проповідує розповсюдження ісламу. При цьому, такі знання є на рівні загальновідомих та не свідчать про глибоке вивчення ісламу та Корану. При цьому ОСОБА_1 стверджує, що в статусі учня (доріса) вона ніби то перебуває три роки.

В судовому засіданні на питання: «Де знаходиться головний офіс «Хізб ут-Тахрір» в Україні?», «Чим займається і які цілі переслідує Ваша партія в Киргизстані?», «Яка основна ціль, мета, ідеологія партії?», позивачка не змогла надати відповіді на ці питання.

Також позивачка не пояснила, яким чином організацію «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» можна відокремити (ідентифікувати) від інших послідовників ісламу.

На запитання суду «В чому полягає вивчення Корану для Вас?», позивачка зазначила, що відвідує уроки в зручний час і та читає релігійну літературу. На питання «Яку саме релігійну літературу Ви читаєте?» позивачка відповіла « ОСОБА_3 ».

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_2 пояснив, що він являється головою Інформаційного офісу «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» в Україні, фактично є речником та прес-секретарем організації. Свідок пояснив, що в обов`язки його входить проголошення офіційної позиції партії та представлення партії в державних органах. При цьому свідок пояснив, що ОСОБА_1 може стати членом організації, якщо перейметься її ідеями. Зазначив, що ОСОБА_1 на даний час є дорісом (учнем) партії «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі», водночас, доріс не є членом організації. ЇЇ на даний час не прийнято до організації і може бути не прийнято взагалі. Пояснив, що в «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» ніби то є реєстр членів, однак, назвати реквізити цього документа він не може, остільки такий лише для внутрішнього користування.

Таким чином, всупереч Позиції Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» 1998 року, факти в підтвердження заяв ОСОБА_1 як особи, яка претендує на статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, в зв`язку з членством в організації «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» відсутні.

Судом також враховано лист Управління Служби безпеки України у Львівській області від 29.08.2023 № 62/5/9-3516, який був адресований відповідачу і згідно якого Управління Служби безпеки України у Львівській області повідомляє, що у зв`язку з вторгненням російської федерації на територію України та запровадженням воєнного стану в Україні, діяльність та перебування на території України членів партії Хізб ут-Тахрір аль Ісламі загрожує основам національної безпеки та інтересами України, оскільки може призвести до радикальних проявів терористичного чи екстремістського характеру на території нашої держави.

При прийнятті рішення суд також не може оминути твердження позивача про те, що остання перебуває у фактичних шлюбних відносинах з громадянином Узбекистану ОСОБА_4 , який є активним членом партії Хізб ут- ОСОБА_5 то воно не відповідає дійсності.

У затвердженому висновку відповідача щодо прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 17.11.2022 вказується: «що аналізуючи заяву-анкету, протокол співбесіди від 10.11.2022 та матеріали надані заявницею, можна підмітити, що заявниця не може чітко назвати справжнє прізвище чоловіка, що мало б бути елементарним. В заяві-анкеті прізвище чоловіка вказане як ОСОБА_6 , проте в співбесіді заявниця називає його прізвище - ОСОБА_7 , а в свідоцтві про народження дитини - ОСОБА_8 . Таким чином, враховуючи вищенаведене, виникають сумніви, що ОСОБА_9 є чоловік заявниці».

Окрім того, відповідачем долучено до матеріалів справи копії листів № 62/5/9-1880 від 01.05.2023, та № 62/5/9-3516 від 29.08.2023 Управління Служби безпеки України у Львівській області, в яких інформується відповідача, що ОСОБА_9 знаходиться в розшуку Інтерполу від 09.09.2022 з метою арешту за порушення національної безпеки держави. А також, ОСОБА_4 становить загрозу національній безпеці, громадському порядку та здоров`ю населення України і відповідно до частини 1 статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» останній не може бути визнаний біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Статтею 19 Конституції України визначено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

За приписами ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень

Згідно з частиною 2 цієї ж статті у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Отже, під час розгляду спорів щодо оскарження рішень (дій) суб`єктів владних повноважень, суд зобов`язаний незалежно від підстав, наведених у позові, перевіряти оскаржувані рішення (дії) на їх відповідність усім зазначеним вище критеріям.

За наслідками розгляду справи, враховуючи наведені норми права, обставини справи і доказами, якими вони підтверджуються, суд дійшов висновку, що відповідачем обґрунтовано зроблено висновок про те, що немає підстав вважати, що позивачка має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань (в даному випадку - обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознакою участі в організації «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі»).

Оскаржувані рішення прийнято на підставі, в межах повноважень та з урахуванням усіх обставин, що мають значення для його прийняття. Звідси, відсутні підстави для визнання їх протиправними та скасування.

Також слід відмовити у задоволенні як похідної, позовної вимоги про зобов`язання Головного Управління Державної міграційної служби України у Львівській області прийняти рішення про оформлення документів для вирішення про визнання біженцем або собою, яка потребує додаткового захисту, стосовно ОСОБА_1 .

За таких обставин у задоволенні позову слід відмовити.

Щодо судових витрат, то питання щодо їх розподілу суд не вирішує, оскільки позивач відповідно до п. 14 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», звільнений від сплати судового збору і такий ним не сплачувався.

Керуючись ст.ст. 2, 9, 14, 73-78, 90, 132, 139, 143, 242-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

в и р і ш и в:

у задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Судові витрати розподілу не підлягають.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено та підписано 28.12.2023.

Суддя О.Желік