Справа № 420/23635/23
Суддя: Стефанов С.О.
Дата ухвалення: 2024-01-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 січня 2024 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді - Стефанова С.О., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 , також в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про визнання протиправними та скасування рішення №130-23 від 28.07.2023 року та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В :

До Одеського окружного адміністративного суду 07 вересня 2023 року надійшов позов ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, в якому позивач, з урахуванням уточнення позовних вимог, просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 28.07.2023 р. № 130-23, яким ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно ОСОБА_1 та неповнолітньої дитини позивача - ОСОБА_2 .

Позиція позивачки обґрунтовується наступним

Позивач зазначає, що у 2022 році він звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою про надання захисту в Україні. Рішенням Державної міграційної служби України (далі за текстом - ДМСУ) від 28.07.2023 року № 103-23 позивачеві було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. 31 серпня 2023 року позивач отримав повідомлення видане Головним управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 158 від 10.08.2023 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач зазначає, що він є громадянином Таджикистану. Позивач за віросповіданням є мусульманином. Однак, в своїй країні походження позивач неодноразово зазнавав погроз, тортур, безпідставних арештів та багаточисленних допитів з боку співробітників поліції через сповідування релігії. Також через свої релігійні переконання позивач був засуджений та відбував покарання протягом 5 років. Через вищезазначені факти та численні погрози від органів Таджикистану, постійний утиск та переслідування спричинили те, що позивач зі своєю сім`єю був змушений залишити країну громадянської належності у пошуках притулку. Зважаючи на наведені обставини, у випадку повернення до країни походження, позивач може стати жертвою переслідувань з боку державних органів Таджикистану та несправедливого засудження.

Позиція відповідача обґрунтовується наступним

Відповідач не погоджується з заявленими позовними вимогами, вважає їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню та зазначає, що співробітниками міграційної служби було проведено аналіз відповідності підстав, викладених в заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту вимогам п. 1 ч. 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (далі Закон) та встановлено, що позивач не має обґрунтованих побоювань стати

жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Крім того, перевіркою ДМС підтверджено відсутність умов передбачених п. 13 ч. 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту через недоведеність фактів побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

З матеріалів особової справи спостерігається, що позивач не зміг належним

чином обґрунтувати заяву про набуття міжнародного захисту в контексті наявності в нього ознак, передбачених пунктами 1, 13 ст. 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Так, твердження позивача носять загальний характер, не містять належної аргументації та деталізації, суперечливі та непослідовні. Також,

позивач не зміг повідомити обставини, які б вказували, що причини його виїзду за межі країни громадянської належності пов`язані з ймовірними переслідуваннями за ознаками визначення статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. Додатково, позивач не надав належного обґрунтування ймовірним побоюванням стосовно існування загрози для його життя та безпеки у випадку повернення на Батьківщину.

Процесуальні дії та клопотання учасників справи

Ухвалою суду від 12 вересня 2023 року позов залишено без руху та надано позивачу 10 - ти денний строк для усунення недоліків позовної заяви з дня отримання ухвали.

27 вересня 2023 року на виконання ухвали суду від позивача надійшло клопотання про усунення недоліків позовної заяви (вхід. 32770/23), відповідно до якого позивач уточнив зміст позовних вимог.

Ухвалою суду від 02 жовтня 2023 року продовжено ОСОБА_1 процесуальний строк для усунення недоліків позовної заяви на 5 днів з дня отримання копії даної ухвали.

Клопотанням від 04.10.2023 року (вхід. № 33675/23) позивач усунув недоліки позовної заяви.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 09 жовтня 2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по справі. Розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін на підставі ст.262 КАС України у межах строків, визначених ст.258 КАС України та з урахуванням встановлених сторонам строків для подання заяв по суті.

Вищевказаною ухвалою також витребувано з Державної міграційної служби України (вул. Володимирська, буд. 9, м. Київ, 01001, ) належним чином засвідчені копії матеріалів особової справи ОСОБА_1 .

25 жовтня 2023 року від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву з витребуваними судом документами (вхід. № 36661/23).

08 листопада 2023 року від позивача до суду надійшла відповідь на відзив (вхід. № ЕС/14329/23).

Станом на 02 січня 2024 року, будь-яких інших заяв по суті справи з боку сторін на адресу суду не надходило.

Відповідно до ч.2 ст.262 КАС України розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі.

Вивчивши матеріали справи, дослідивши обставини, якими обґрунтовувалися позиції позивача та відповідача, перевіривши їх доказами, суд встановив наступні факти та обставини.

Обставини справи встановлені судом

Згідно матеріалів особової справи встановлено, що неповнолітня дитина ОСОБА_2 не проходила процедуру визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового

ахисту в Україні разом з батьком ОСОБА_1 . Відповідно до особової справи № 2022OD0051 неповнолітня дитина ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , внесені до особової справи їх матері ОСОБА_4 (дружина позивача).

За особовою справою ОСОБА_1 не проходила неповнолітня дитина: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та як наслідок стосовно неї оскаржуванерішення не приймалось.

Згідно матеріалів особової справи встановлено, що позивач в січні 2008 року вибув за межі Таджикистану, нелегально, автомобільним транспортом поза пункту пропуску, за напрямом Худжанд (Таджикистан) - Бішкек (Киргизстан). Встановити місце перетину кордону не вбачається за можливе. На території Киргизстану перебував протягом 3 місяців без документів на право проживання. Жодних проблем протягом вказаного періоду в Киргизстані

- у заявника не виникало. Приблизно у квітні 2018 року позивач легально перетнув державний кордон, потрапив до РФ за паспортним документом гр. Таджикистану. На території Росії перебував протягом 9-ти років, легально, на підставі посвідки на тимчасове проживання у зв`язку із працевлаштуванням. Вказаний документ позивач продовжував у м. Москва (РФ) за допомогою посередника, сплачуючи щоразу встановлену суму коштів. Вказане документально не підтверджено, елемент прийнято з усних тверджень позивача. Протягом вказаного періоду, позивач через дипломатичну установу Таджикистану оформив новий паспортний документ для виїзду за кордон серії НОМЕР_1 (термін дії: 09.06.2017 - 08.06.2027).

22.08.2017 року, використовуючи зазначений паспортний документ, позивач перетнув державний кордон України, легально, залізничним транспортом Москва - Одеса, із зазначеного часу територію України не залишав. Починаючи з 20.11.2017 року позивач перебуває в Україні нелегально.

23.08.2022 року позивач звернувся до Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Звернення відбулось із зволіканням, через що застосовано штрафні санкції за ст.203 КУпАП (протокол та постанова від 23.08.2022 року).

Вказану заяву позивач обґрунтовував тим, що дотримання релігійних канонів є забороненим та злочинним на території Таджикистану та побоюваннями ймовірного повторного кримінального переслідування та несправедливого засудження з боку органів державної влади.

03 липня 2023 року Головним управлінням ДМС в Одеській області за результатом розгляду заяви та особової справи громадянина Республіки Таджикистан на установчі дані ОСОБА_1 , на підставі всебічного вивчення наявних матеріалів (заяви, анкети, протоколів співбесід та документальних доказів), за умовами внутрішньополітичної ситуації у країні громадянської належності складено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту по справі №2022OD0051 (а.с. 6-20).

У зазначеному висновку вказано, що твердження заявника про існування дискримінації в Таджикистані спростовані та не підтверджуються, особа має можливість повернутися до країни громадянської належності, як це здійснили його родичі, які проживали із заявником в РФ. За матеріалами особової справи відсутні умови, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявнику додаткового захисту в Україні, відповідно до вимог ст.3, 14 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ст.3 Конвенції ООН проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження та покарання 1984 року, а також п.13 ч.1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», через відсутність доведених фактів її життю, безпеці чи свободі в країні громадянської належності через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

За таких обставин встановлюється, що факти, повідомлені заявником стосовно власних переслідувань в країні громадянської належності не можуть бути підставою для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, у відповідності до умов, передбачених пунктами 1, 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», що водночас не позбавляє його права залишитись на території України у разі наявності інших правових підстав для перебування в нашій країні.

З урахуванням вищезазначеного, відповідно до абзацу 5 статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», рекомендовано ДМС відмовити у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину Республіки Білорусь на установчі дані ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

28 липня 2023 року Державна міграційна служба України прийняла рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №130-23 (а.с. 5), згідно з яким, на підставі всебічного вивчення документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання заявника біженцем або особою, яка потребує податкового захисту, підтримуючи висновок Головного управління ДМС в Одеській області встановлено, що стосовно заявника умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону, відсутні.

З огляду на викладене, відповідно до абзацу п`ятого частини першої статті 6 Закону пункту 6.5 розділу VI Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затвердженого наказом від 07.09.2011 року № 649, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.10.20211 року за №1146/19884, Державна міграційна служба України прийняла рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Республіки Таджикистан ОСОБА_1 .

Головне управління ДМС в Одеській області склало повідомлення ОСОБА_1 №158 від 10.08.2023 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до якого позивача повідомлено, що йому відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, через відсутність умов, передбачених п.п.1 та 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (а.с. 10).

Вважаючи рішення Державної міграційної служби України № 130-23 від 28.07.2023 року протиправним та таким, що підлягає скасуванню, позивач звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Джерела права та висновки суду

Відповідно до ст.14 Загальної декларації прав людини 1948 року кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначено Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року №3671-VІ.

Згідно з п.п.1, 13 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

У ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» визначено порядок звернення особи із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до частини п`ятої якої особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Згідно з ч. ч. 1, 7 ст. 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника. До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Частиною 11 ст. 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади у справах міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на основі всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з ч. 6 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Пункт 42 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця (згідно Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року, що стосуються статусу біженців) Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, видання 1992 року (далі - Керівництво) передбачає, що знання умов країни походження прохача - якщо не основна мета, то вельми важливий елемент в оцінці достовірності відомостей, наданих прохачем. Загалом, побоювання прохача повинні вважатися цілком обґрунтованими, якщо він може довести в межах розумного, що його тривале перебування в країні походження стало нестерпним для нього з причин, вказаних у визначенні, чи з тих же причин було б нестерпним, якби він повернувся назад.

Відповідно до п. п. 45 та 66 Керівництва для того, щоб уважатися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно п. 195 Керівництва встановлено, що у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані, в першу чергу, самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

За Позицією Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доказу покладається на позивача, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, щоб на підставі цих фактів могло бути прийнято належне рішення.

Відповідно до ч.2 ст.13 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язана, серед іншого: подати центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Виходячи зі змісту Позиції УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказування у заявах біженців» 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що у відповідача наявний обов`язок при розгляді документів заявника, перевіряти обставини, які надають підстави віднести особу до категорії біженців або осіб, які потребують додаткового захисту, або встановити належність заяви, як такої, що носить характер зловживання.

Одночасно, слід зазначити, що заявник, в свою чергу, не зобов`язаний обґрунтовувати кожну обставину своєї справи беззаперечними матеріальними доказами і має доказувати вірогідність своїх доводів та точність фактів, на яких ґрунтується заява про надання статусу біженця, оскільки особи, які шукають статусу біженця, позбавлені в силу тих чи інших обставин можливості надати докази на підтвердження своїх доводів.

Тобто, залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.

Отже, підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 №649, інших міжнародних, державних і неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Разом з тим, ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами і загальна правдоподібність яких є достатньою. Правдоподібність встановлюється, якщо заявник подав заяву, яка є логічно послідовною, правдоподібною і не суперечить загальновідомим фактам, отже, викликає довіру.

Відповідно до абз. 5 п. 10 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 16.03.2012 №3 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» (далі Постанова №3), інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації.

Згідно з ч. 3 ст. 78 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Даючи оцінку оскаржуваному рішенню ДМС України від № 130-23 від 28.07.2023 року про відмову у визнанні громадянина Республіки Таджикистан ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд враховує наступне.

Щодо причин звернення за міжнародним захистом позивачем зазначено наступне: дотримання релігійних канонів є забороненим та злочинним на території Таджикистану; побоювання ймовірного повторного кримінального переслідування та несправедливого засудження з боку органів державної влади.

З матеріалів особової справи вбачається, що позивач є представником переважаючої етнічної та релігійної груп Таджикистану. Факт відсутності переслідування по визначеним істотним елементам: раса, національність, громадянство, етнічна належність, підтверджується шляхом опитуванням шукача захисту та ним особисто (арк. 1 анкетування від 23.08.2022 року та арк. 5 протоколу співбесіди від 01.09.2022 року).

Під час розгляду заяви встановлено, що позивач не належить до окремих соціальних груп, політичні переконання також відсутні. Зазначене підтверджується шляхом опитування особи (арк. 6 анкетування від 25.08.2022 року та арк. 9 протоколу співбесіди від 01.09.2022 року).

Щодо переслідування невибіркового характеру (релігійний аспект) під час проведення процедурних заходів позивач не зміг аргументувати чи надати усні твердження, окрім загальних фраз, які можуть підтвердити переслідування, побоювання або дискримінацію. Також усні твердження не підтверджуються ані документально, ані через ІКП.

Крім того, за матеріалами особової справи позивача спостерігаються розбіжності у твердженнях.

У заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач зазначив про заборону дотримання релігійних канонів (арк. 1 заяви від 23.08.2022), вказавши, що дане дотримання є забороненим та злочинним на території Таджикистану починаючи з 2005 року. При цьому позивач не надав належного обґрунтування та не зміг усно проінформувати про існування для нього будь-яких побоювань чи існування загрози для життя чи безпеки у випадку дотримання канонів ісламу після впровадження даної заборони з 2005 року.

Зі слів позивача, вперше у нього виникли проблеми на Батьківщині через релігійний аспект в 1998. Під час чергового візиту до мечеті, до неї увійшли представники правоохоронних структур та почали на словах ображати всіх присутніх. Після чого, позивач заступився за відвідувачів у зв`язку із чим, в той же день його забрали правоохоронці до відділку, де його утримували протягом 3 годин, після чого його випустили. Зі слів особи, протягом вказаного часу відносно нього було здійснено фізичне насилля. Жодних звернень до медичних установ позивачем здійснено не було з особистих міркувань. Зі слів особи, після вказаного інциденту, він продовжив відвідувати мечеті, доки його не ув`язнили в 2000 році (арк. 5-6 додаткового протоколу співбесіди від 15.06.2023).

При цьому, протягом співбесід позивач чітко зазначив, що після вивільнення із в`язниці в 2005 році до моменту виїзду за межі Батьківщини у січні 2008 року він не зазнавав жодних утисків або пригнічень, не виникало жодних обмежень у зв`язку з дотриманням канонів ісламу вдома (дотримувався посту), мав змогу відвідати святкову молитву в мечеті на честь свята «Ід аль-Фітр» та зазначив, що вказана заборона жодним чином не вплинула на повсякденне життя,

мав змогу вільно переміщуватись територією Таджикистану, в нього не виникало жодних конфліктів або проблем з іншими релігійними конфесіями, він не висловлювався публічно або через ЗМІ стосовно власної релігійної позиції. Крім того, вказав на відсутність заборони з боку держави здійснювати намаз вдома (арк. 3, 5 протоколу співбесіди від 01.09.2022, арк. 2 додаткового протоколу співбесіди від 29.05.2023, арк. 2 додаткового протоколу співбесіди від 12.06.2023 та арк. 5, 9 додаткового протоколу співбесіди від 15.06.2023).

Незважаючи на дотримання всіх елементів релігійних канонів, ані на території Таджикистану, ані на території інших країн (РФ та Україна) позивач зазначив, що він бороду не носив. Зі його слів, такий елемент релігій, як носіння бороди - не є обов`язковим та його можна не дотримуватись (арк. 5 додаткового протоколу співбесіди від 15.06.2023).

Зі слів позивача, до моменту ув`язнення він закликав знайомих до вивчення релігії та дотримання канонів (арк. 2 заяви від 23.08.2022). Однак, в ході опитування, позивач чітко зазначив, що після вивільнення із в`язниці в 2005 році ним була припинена агітація ісламу серед знайомих та близьких, жодної інформації про релігійний аспект в мережі Інтернет не розміщував, релігійних навчань не проводив, релігійну літературу не розповсюджував, жодних виступів із публічними закликами здійснено не було, не займався пропагандистською діяльністю ані на території Батьківщини, ані поза її межами (арк. 4-5 протоколу співбесіди від 01.09.2022, арк. 3 додаткового протоколу співбесіди від 29.05.2023 та арк. 9 додаткового протоколу співбесіди від 15.06.2023).

Позивач підтверджує обставину функціонування на території м. Худжанд (Таджикистан) культових для мусульман закладів поклоніння - мечетей, а також можливість їх безперешкодного відвідання та відправлення відповідних релігійних обрядів (арк. 4 протоколу співбесіди від 01.09.2022).

Додатково, близькі родичі позивача, які наразі проживають на території Таджикистану дотримуються канонів ісламу, а жінки носять хіджаб не зважаючи на відповідну заборону держави із подальшим проблематичним відвідуванням адміністративних будівель Таджикистану (арк. 5 додаткового протоколу співбесіди від 15.06.2023).

За таких умов, суд погоджується з доводами відповідача, що визначені елементи мають загальний характер, тобто до уваги приймаються лише у контексті суб`єктивного передчуття заявника на момент порушення питання щодо повернення до Таджикистану.

Вказана позивачем узагальнена інформація про заборону дотримання релігійних канонів в Таджикистані, носить загальний характер і не містить відомостей про події переслідувань, тому вважається суб`єктивною, що не підкріплюється жодними фактичними чи усними доказами індивідуальних переслідувань або погроз.

Щодо ймовірного переслідування позивача представниками правоохоронних органів Таджикистану у зв`язку із минулим ув`язненням (арк. 2-3 протоколу співбесіди від 01.09.2022), суд зазначає наступне.

Так, позивач пов`язує виклики до правоохоронних структур через офіційно встановлений прокурорський нагляд, який передбачено для осіб, які звільнилися з місць позбавлення волі із ймовірним повторним арештом та бажанням правоохоронних структур повторно ув`язнити заявника (арк. 3 протоколу співбесіди від 01.09.2022).

Крім того, позивач щоразу зазначав причини його виклику до правоохоронних органів, так він повідомляв про погрози через носіння хіджабу дружиною позивача. Згодом про його зневолення підписати певні папери, які на думку позивача були агітацією проти влади, в подальшому взагалі пов`язував із вимогою доносів подій, які відбуваються в мечеті. Жодного разу позивач до медичних установ не звертався (арк. 6 анкетування від 25.08.2022, арк. 4, 6 протоколу співбесіди від 01.09.2022. арк. 4 додаткового протоколу співбесіди від 06.09.2022 та арк. 3 протоколу співбесіди від 29.05.2023).

При цьому, проживаючи на Батьківщині після звільнення із тюрми (2005 - 01.2008) позивач - працював реалізатором продуктів харчування та вантажником на місцевому ринку у м. Худжанд та слюсарем; міста проживання змінено не було, а саме продовжував проживати у м. Худжанд; мечеть відвідував протягом 3 місяців щоп`ятниці; щодо нього не було здійснено жодних заходів адміністративного впливу; не перебував у складі релігійних груп та не організував власне релігійне об`єднання; мав змогу вільно переміщуватись територією Таджикистану; не отримував жодних погроз, які були б пов`язані саме із дотриманням канонів релігії позивачем (арк. 5 протоколу співбесіди від 01.09.2022 та арк. 4 додаткового протоколу співбесіди від 29.05.2023).

Позивачем не було надано документальне підтвердження обставин і викликів, які на думку заявника, пов`язані з можливістю його повторного ув`язнення на території Таджикистану (арк. 4, 6 додаткового протоколу співбесіди від 29.05.2023). Уся інформація щодо ймовірного повторного арешту заявника «агентами переслідування», ним здійснена на підставі власних міркувань та зі слів родичів, які наразі проживають в Таджикистані (арк. 6 анкетування від

25.08.2022, арк. 3 протоколу співбесіди від 01.03.2022 та арк. 4 додаткового протоколу співбесіди від 12.06.2023).

Позивач зазначив, що саме з особистих міркувань та побоювань бути повторно ув`язненим, він самостійно вирішив змінювати адреси проживання та припинив здійснювати необхідні відмічання за місцем проживання у правоохоронних органах влади (арк. 9 додаткового протоколу співбесіди від 15.06.2023).

Додатково, позивач не зміг чітко вказати періодичність відповідних відмічань, то вказує про щомісячні візити, то вказує, що візити мусили відбуватись щотижня (арк. 2, 10 додаткового протоколу співбесіди від 12.06.2023).

Крім того, в ході опитування, позивач вказав, що він взагалі не володіє чіткою інформацією, представники якої саме структури Таджикистану його щоразу забирали до відділку, кому вони підпорядковуються, а інформацією про його дотримання канонів релігії було здійснена лише на підставі того, що його дружина та доньки не зважаючи на всі погрози життю продовжували носити хіджаб (арк. 6-1 додаткового протоколу співбесіди від 15.06.2023).

Зважаючи на вищезазначене, суд погоджується з доводами відповідача, що за результатами проведеного аналізу матеріалів особової справи заявника не підтверджується його належність до категорій, стосовно яких існує ризик протиправного ставлення та неналежного поводження у випадку повернення на територію країни громадянської належності, оскільки

заявник після звільнення з місць позбавлення волі не проводив діяльність, яка б могла скомпрометувати будь-які підозри незаконної діяльності.

Так, позивачем було повідомлено, що він не публікує дописи на релігійну тематику в соціальних мережах, не займався після звільнення з місць позбавлення волі та не займається

поширенням або розповсюдженням ісламських вчень (арк. 5 протоколу співбесіди від 01.09.2022). Зокрема, шукач захисту не проводив та не проводить активну політичну діяльність проти чинної влади країни громадянської належності (арк. 5 - 6 додаткового протоколу співбесіди від 29.05.2023). Також, особа не приймала спроб у підготовці пакету документів, необхідних для реєстрації власного релігійного об`єднання (арк. 5-6 додаткового протоколу співбесіди від 29.05.2023).

Жодних усних тверджень щодо висловленого побоювання, документальних або інших доказів, які б підтверджували пряму загрозу життю та ймовірної фізичної розправи, до територіального підрозділу ДМС на момент підготовки рекомендаційної позиції не надано. Проте позивач посилається на те, що людина, яка вже перебувала за гратами вже не є важливою в суспільстві Таджикистану. Зазначене додатково підтверджує, що позивач не бажає повертатись на Батьківщину лише з особистих міркувань та небажанням бути осторонь суспільства країни громадянської належності (арк. 9 протоколу співбесіди від 01.09.2022. арк. 4, 6 додаткового протоколу співбесіди від 29.05.2023 та арк. 5 додаткового протоколу співбесіди від 15.06.2023).

Тобто, твердження позивача в контексті переслідування та повторного ув`язнення з боку правоохоронних органів Таджикистану не приймаються судом та визнаються очевидно необґрунтованими та не надають підстав вважати, що у випадку повернення до країни своєї громадянської належності позивач може стати об`єктом кримінального переслідування з боку

державних органів Таджикистану.

Щодо побоювання зазнати загроз життю у випадку повернення позивач повідомив про ймовірність побоювань зазнати загроз життю на території Таджикистану через минуле ув`язнення (арк. 3 додаткового протоколу співбесіди від 29.05.2023).

При цьому, як вбачається з матеріалів особової справи позивач не зазнавав жодних погроз на території Таджикистану - не зазнавав пригнічень, викрадень, обмежень або дискримінації у реалізації загальних прав. Щодо погроз та переслідувань: не було застосовано жодних заходів обмежувального, дискримінаційного або запобіжного характеру, не було жодного засудження з боку органів державної влади, не зазнавав переслідувань за ознаками раси, національності, віросповідання, громадянства, належності до певної соціальної групи. Додатково, він не був причетний до інцидентів із застосуванням фізичного насилля, пов`язаними із расовою, національною, релігійною належністю та політичними поглядами (арк. 5 - 6, 10 протоколу співбесіди від 01.09.2022, арк. 3 додаткового протоколу співбесіди від 29.05.2023).

Позивач мав змогу тримати Рамадан та здійснювати молитовний обряд вдома, що суперечить твердженню про відсутність можливості дотримуватися Ісламу (арк. 3-4 протоколу співбесіди від 01.09.2022). На момент виїзду з країни громадянської належності до особи не було порушено кримінальної справи (арк. 3 додаткового протоколу співбесіди від 12.06.2023).

Як встановлено з матеріалів особової справи, на території Таджикистану залишились проживати наступні близькі родичі позивача, а саме: теща, тітка, донька із чоловіком та їх діти (м. Худжанд). Зазначені родичі адресу проживання не змінювали. За результатами опитування особи не встановлено фактів переслідування його близьких родичів на території країни громадянської належності, наразі їх життю нічого не загрожує - вони не зазнають обмежень або дискримінації у реалізації загальних прав, погроз, переслідувань, не зазнають насильницьких викрадень, відсутні конфлікти на релігійному підґрунті, мають доступ до належного медичного забезпечення та будь-які проблеми станом на червень 2023 року відсутні (арк. 2 - 3 додаткового протоколу співбесіди від 12.06.2023).

Також, з матеріалів с особової справи вбачається, що перебуваючи 9 років на території Росії (2008 - серпень 2018 роки), позивач мав можливість звернення за міжнародним захистом, або легалізації іншим шляхом через триваючу адаптацію і соціальний зв`язок (арк. 4 анкетування від 25.08.2022, арк. 6 - 8 протоколу співбесіди від 01.09.2022 та арк. 4 додаткового протоколу співбесіди від 29.05.2023).

На території РФ позивач мав доступ до усіх речей першої необхідності. За свідченнями шукача захисту, виїзд на територію РФ був спричинений відсутністю роботи у Таджикистані, тобто з економічних причин (арк. 3 додаткового протоколу співбесіди від 12.06.2023).

Суд погоджується з твердженнями відповідача, що зазначене свідчить про користування захистом країни походження, що не сумісно з конвенційними ознаками визначення статусу біженця та правовим статусом додаткового захисту.

Відповідно до ст. 99, 100 «Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців» УВКБ ООН: під відмовою в захисті слід розуміти, що особі відмовлено в наданні послуг (тобто відмова видати національний паспорт, або продовжити термін його дії, або відмова в дозволі повернутись на свою територію), що зазвичай надаються співгромадянам, то це може розцінюватись як відмова у захисті згідно його визначення. Термін «не бажає» відноситься до біженців, котрі відмовляються прийняти захист країни своєї громадянської належності. Коли особа бажає скористатися захистом своєї країни, таке бажання, як правило незрівнянно з твердженням, що воно знаходиться поза території своєї країни «в силу цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань». У кожному разі, якщо захист з боку країни громадянської належності доступний або немає ніяких підстав для відмови через цілком обґрунтовані побоювання від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем. Отже, оформлення нового паспортного документу свідчить про можливість та бажання заявника користуватись захистом країни своєї громадянської належності.

Суд звертає увагу на хронологічну низку подій у часових проміжках часу, які передували зверненню заявника з відповідною заявою сфери міжнародного захисту. В 2005 році у позивача повторно виникають проблеми, через які він не бажає повертатись на Батьківщину, в цей же час він здійснює оформлення паспортного документу для виїзду за кордон. Вказана обставина свідчить про відсутність жодних утисків або дискримінації по відношенню до заявника на час його перебування на Батьківщині ані з боку державної влади, ані з боку антиурядових елементів, необґрунтованість побоювань зазнати переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у випадку повернення на територію країни громадянської належності.

2008 року - позивач здійснює виїзд за межі Батьківщини. 2008 року заявник безперешкодно виїжджає за межі Батьківщини, до серпня 2017 року, він проживає на території Росії з метою покращення фінансового становища, де у червні 2017 року безперешкодно оформлює новий паспортний документ. У цей же період законно перетинає кордон України, де тривалий час перебуває як нелегальний мігрант, працює у м. Одеса задля покращення фінансового становища. У липні 2022 року позивач починає цікавитись та дізнається про можливість легалізації в Україні, шляхом звернення за міжнародним захистом. І лише у серпні 2022 року звертається за міжнародним захистом.

Враховуючи вищезазначене, через твердження позивача, що звернення з заявою сфери міжнародного захисту відбулось лише задля легалізації на території України, спостерігається елемент відповідного зловживання, який не можливо було виявити на етапі винесення рішення про оформлення документів (арк. 5, 7 анкетування від 25.08.2022 та арк. 6 додаткового протоколу співбесіди від 29.05.2023).

З огляду на викладене, суд погоджується з твердженням відповідача, що за результатами проведено аналізу відсутні об`єктивні факти, які б свідчили про наявність загрози життю, безпеці чи свободі позивача у випадку повернення до Таджикистану, в тому числі пов`язані з тривали проживанням на території третіх країн.

Щодо визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту, суд зазначає наступне.

Безпідставним є посилання позивача на те, що інформація по країні походження підтверджує наявність у нього цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань у разі повернення до Таджикистану, з огляду на наступне.

Інформація по країні походження сама по собі не може бути підставою для позитивного вирішення питання щодо надання статусу біженця особам, які прибули до України та звернулись із такою заявою або визнання особою, що потребує додатково захисту, без наявності передбачених на це законодавством підстав щодо конкретної особи, яка звернулась за захистом.

Відповідної правової позиції дотримується Верховний Суд України в постанові від 06 серпня 2020 року по справі № 420/3327/19, від 06.03.2019 по справі № 826/14576/16, постанові від 06.03.2019 по справі № 815/2505/17, постанові від 04.03.2019 по справі № 815/2505/17, який в силу ч. 5 ст. 242 КАС України підлягає врахуванню при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Виходячи з наведеного, суд приходить до висновку, що за час перебування позивача на території України не виявлено подій для обґрунтованого побоювання позивача стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

З огляду на викладене, можливо стверджувати про відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту в Україні, відповідно до вимог ст. 3,14 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ст. 3 Конвенції ООН проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження та покарання 1984 року, статті 14 Директиви № 2011/95/ЄС та п. 13 ч. 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які ї потребують додаткового або тимчасового захисту», через відсутність доведених фактів його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини. За час перебування заявника в Україні подій або нововиявлених обставин для обґрунтованого побоювання щодо вищевказаних умов виявлено не було.

Таким чином, суд погоджується із висновком відповідача, що факти, повідомлені позивачем на підтвердження своїх тверджень про переслідування у країні громадянської належності та пов`язану з ними небезпеку у разі його повернення до країни громадянської належності не можуть бути підставою для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у відповідності до умов, передбачених пунктами 1,13 частини першої статті 1 Закону.

Водночас, елемент звернення за міжнародним захистом із суттєвими зволіканнями, тривале нелегальне перебування на території України вказує на фактичний елемент зловживання процедурою та відсутність реальної потреби у міжнародному захисті.

Тобто, матеріали особової справи позивача не містять умов для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог пп. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Аналіз матеріалів справи підтверджує, що відповідач при винесенні оскаржуваного рішення діяв згідно приписів частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, правомірно, а саме: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); добросовісно; розсудливо; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За таких обставин, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд приходить до переконання про доведеність відповідачем правомірності прийнятого рішення та відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. Згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.

Згідно з ч.1 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги громадянина Республіки Таджикистан ОСОБА_1 , є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

Розподіл судових витрат

Відповідно до ч.1 ст.143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи те, що позивач звільнений від сплати судового збору та відмову у замовленні позову, розподіл судових витрат у відповідності до ст.139 КАС України, судом не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 2, 6, 8, 9, 12, 14, 44, 139, 242-246 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 , також в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про визнання протиправними та скасування рішення №130-23 від 28.07.2023 року та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.

Рішення набирає законної сили згідно ст.255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст.293, 295 та п.15-5 розділу VII Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржено, згідно ст.295 КАС України, протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляд справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 , також в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ).

Відповідач: Державна міграційна служба України (вул. Володимирська буд. 9, м. Київ, 01001, ).

Суддя С.О. Cтефанов

.