Справа № 520/10006/21
Суддя: П’янова Я.В.
Дата ухвалення: 2023-12-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 грудня 2023 р. Справа № 520/10006/21
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: П`янової Я.В.,

Суддів: Бартош Н.С. , Присяжнюк О.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 14.04.2023, головуючий суддя І інстанції: Мороко А.С., м. Харків, повний текст складено 14.04.23 по справі № 520/10006/21

за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2

до Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Луганській області , Державної казначейської служби України , Міністерства внутрішніх справ України

про скасування наказів та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивачі, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , звернулись до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просили суд:

- скасувати Накази Міністерства внутрішніх справ України від 21.08.2014 року № 1642 о/с та Наказ № 295 о/с начальника Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Луганській області від 24.09.2014 року, якими звільнено майора міліції ОСОБА_1 та старшого лейтенанта ОСОБА_3 з органів МВС у запас збройних сил (з постановленням на військовий облік) за п. 66 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України;

- визнати недійсним запис про звільнення майора міліції ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_1 , від 24.09.2014 року на підставі Наказу № 295 о/с від 24.09.2014 року та зобов`язати Ліквідаційну комісію Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Луганській області, , видати новий дублікат трудової книжки з записом про звільнення від 31 липня 2019 року за п.п. «г» п. 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України, через скорочення штатів (згідно з Постановою Кабінету Міністрів України «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» № 730 від 16 вересня 2015 року);

- визнати недійсним запис про звільнення старшого лейтенанта міліції ОСОБА_2 , ІПН НОМЕР_2 , від 24.09.2014 року на підставі Наказу № 295 о/с від 24.09.2014 року та зобов`язати Ліквідаційну комісію Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Луганській області, , видати новий дублікат трудової книжки з записом про звільнення від 31 липня 2019 року за п.п. «г» п. 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України, через скорочення штатів (згідно з Постановою Кабінету Міністрів України «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» № 730 від 16 вересня 2015 року);

- зарахувати старшому лейтенанту міліції ОСОБА_2 , ІПН НОМЕР_2 , період з 17 червня 2014 до 31 липня 2019 року до загального трудового стажу, до стажу роботи за спеціальністю, стажу державної служби, безперервного стажу, який враховується при наданні пільг та переваг, в тому числі при призначенні пенсій і допомоги по державному соціальному страхуванню, в тому числі при призначенні пенсії на пільгових умовах і за вислугу років, при встановленні розмірів місячних ставок (посадових окладів) залежно від тривалості роботи за спеціальністю, а також при виплаті разової винагороди або відсоткових надбавок за вислугу років;

- зарахувати майору міліції ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_1 , період з 17 червня 2014 до 31 липня 2019 року до загального трудового стажу, до стажу роботи за спеціальністю, стажу державної служби, безперервного стажу, який враховується при наданні пільг та переваг, в тому числі при призначенні пенсій і допомоги по державному соціальному страхуванню, в тому числі при призначенні пенсії на пільгових умовах і за вислугу років, при встановленні розмірів місячних ставок (посадових окладів) залежно від тривалості роботи за спеціальністю, а також при виплаті разової винагороди або відсоткових надбавок за вислугу років;

- стягнути з Державного бюджету України шляхом списання Державною казначейською службою України, , з Єдиного казначейського рахунку в установленому законом порядку на користь ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_1 , матеріальну шкоду у розмірі 210 700 (двісті десять тисяч сімсот) грн 80 коп.;

- стягнути з Державного бюджету України шляхом списання Державною казначейською службою України, , з Єдиного казначейського рахунку в установленому законом порядку на користь ОСОБА_2 , ІПН НОМЕР_2 , матеріальну шкоду у розмірі 167 530 (сто шістдесят сім тисяч п`ятсот тридцять) грн 50 коп.;

- стягнути з відповідачів на користь позивачів витрати на правову допомогу на момент розгляду справи по суті.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 14.04.2023 року у справі № 520/10006/21 залишено без задоволення адміністративний позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Луганській області, Державної казначейської служби України, Міністерства внутрішніх справ України про скасування наказів та зобов`язання вчинити певні дії.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, позивачі подали апеляційну скаргу, де просять скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги представник позивачів посилається на те, що судове рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, по суті не з`ясовані фактичні обставини справи, неповно досліджені докази та має місце невідповідність висновків, викладених у оскаржуваному рішенні, обставинам справи. Наводить нормативно-правове обґрунтування та обставини справи, зазначені ним у позовній заяві. Звертає увагу, що суд ототожнив факт внесення відомостей до ЄРДР та дисциплінарним вчинком, що дискредитує звання працівника ОВС (як підстава звільнення). Наголошує, що суд установив обставини, які не були доведені жодним доказом, зокрема, стосовно проведення службового розслідування та вчинення позивачами дисциплінарного проступку і, водночас, суд не з`ясував у чому саме виразилася дискредитація звання рядового і начальницького складу. Зазначає, що у справі відсутні докази порушення позивачами присяги, їх звільнено під час перебування під вартою, а також судом не взято до уваги рішення ЄСПЛ у справі «Смагіна та Володимиров проти України» від 06.10.2022.

Від Міністерства внутрішніх справ України надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач зазначає, що судом першої інстанції було прийняте законне та обґрунтоване рішення, позов подано з пропуском строку на звернення до суду. Вказує, що позовні вимоги та доводи апеляційної скарги позивачів є нікчемними, оскільки ґрунтуються на нормах права, що є нечинними, спірні правовідносини врегульовані спеціальними нормами правовими нормами, які застосовуються у першу чергу, ніж загальні, а вимоги щодо стягнення матеріальної шкоди безпідставні та помилкові, отже позивачі обрали неналежний спосіб захисту. Підсумовує, що заявлені позовні вимоги та доводи апеляційної скарги є безпідставними та законодавчо не обґрунтованими, а тому апеляційну скаргу просить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Інші відповідачі правом на надання відзиву та висловлення свого ставлення до апеляційної скарги не скористалися.

Відповідно до пункту третього частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі також - КАС України) суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що наказом УМВС України в Луганській області від 31.07.2010 за № 33 майора міліції ОСОБА_1 (М-123583) призначено на посаду начальника сектору дільничних інспекторів міліції Рубіжанського міського відділу (т. 1 а.с. 41, т. 2 а.с. 173, 185).

Наказом Рубіжанського МВ УМВС України в Луганській області від 18.02.2006 за № 44, рядового міліції ОСОБА_2 призначено на посаду міліціонера взводу патрульно-постової служби міліції при Рубіжанському МВ УМВС, присвоївши спеціальне звання молодший сержант міліції (т. 1 а.с. 43, т. 2 а.с. 175, 187).

Наказом ГУ МВС України в Луганській області № 177 від 30.04.2009 р., сержанта міліції ОСОБА_2 призначено на посаду дільничного інспектора міліції сектору дільничних інспекторів міліції Рубіжанського міського сектору охорони громадського порядку (т. 1 а.с. 44, т. 2 а.с. 176, 188).

Як убачається з матеріалів справи, вироком Жовтневого районного суду від 04.12.2017 р. у справі № 639/1733/15-к, залишеним без змін ухвалою Харківського апеляційного суду від 21.02.2019 р., який набрав законної сили, виправдано ОСОБА_1 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, за недоведеністю його винуватості і виправдано ОСОБА_2 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, за недоведеністю його винуватості (т. 1 а.с. 18-28).

Ухвалою Верховного Суду від 04.07.2019 р. у справі № 639/1733/15-к касаційну скаргу прокурора на вирок Жовтневого районного суду м. Харкова від 04 грудня 2017 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 21 лютого 2019 року у кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_1 та ОСОБА_2 повернуто (т. 1 а.с. 28 зворотній бік).

З мотивувальної частини вироку Жовтневого районного суду від 04.12.2017 р. у справі № 639/1733/15-к судовою колегією встановлено, що згідно з витягом із кримінального провадження № 0000314 від 17.06.2014 року до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань на підставі матеріалів правоохоронних та контролюючих державних органів про виявлення фактів вчинення чи підготовки до вчинення кримінальних правопорушень за фактом незаконного поводження з вибуховою речовиною працівниками служби ДІМ Рубіжанського МВ ГУМВС України в Луганській області було повідомлено про підозру ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за ч. 1 ст. 263 КК України.

Відповідно до наказу ГУ МВС України у Луганській області від 20.06.2014 за № 169 о/с «По особовому складу», згідно з Положенням про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ України звільнити з органів МВС у запас збройних сил старшого лейтенанта міліції ОСОБА_2 (М-169847) дільничного інспектора міліції сектору дільничних інспекторів міліції Рубіжанського міського відділу (т. 1 а.с. 45, т. 2 а.с. 177, 189).

Наказом МВС від 21.08.2014 за № 1642 о/с "По особовому складу" звільнено з органів внутрішніх справ у запас (з постановленням на військовий облік) за п. 66 Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ (за вчинення вчинків, що дискредитують звання рядового та начальницького складу) старшого лейтенанта міліції ОСОБА_2 , дільничного інспектора міліції сектору дільничних інспекторів міліції Рубіжанського міського відділу ГУ МВС України у Луганській області; майора міліції ОСОБА_1 , начальника сектору дільничних інспекторів міліції Рубіжанського міського відділу ГУ МВС України у Луганській області (т. 1 а.с. 48, т. 2 а.с. 79, 80, 192).

Судовою колегією встановлено, що наказом ГУ МВС України у Луганській області від 22.09.2014 за № 1966 «Про скасування дисциплінарних наказів ГУ МВСУ та окремих МРВ» на виконання вимог наказу МВС від 21.08.2014 за № 926 скасовано пункт наказу ГУМВСУ від 20.06.2014 за № 1158 в частині дисциплінарного покарання, а саме звільнення за п. 66 (за дискредитацію) старшого лейтенанта міліції ОСОБА_2 , дільничного інспектора міліції сектору дільничних інспекторів міліції Рубіжанського міського відділу ГУ МВС України у Луганській області (т. 1 а.с. 46, т. 2 а.с. 178, 192).

Згідно із наказом ГУ МВС України у Луганській області від 24.09.2014 за № 295 о/с «По особовому складу», відповідно до Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ та на виконання вимог наказів МВС від 21.08.2014 за № 1642 о/с, від 21.08.2014 за № 926 та наказу ГУ МВС від 22.09.2014 за № 1966, скасовано пункт наказу ГУ МВСУ від 20.06.2014 за № 169 о/с в частині звільнення за п. 66 (за вчинення вчинків, що дискредитують звання рядового і начальницького складу) майора міліції ОСОБА_1 , начальника сектору дільничних інспекторів міліції Рубіжанського міського відділу ГУ МВС України у Луганській області; старшого лейтенанта міліції Владимирова Романа Валерійовича, дільничного інспектора міліції сектору дільничних інспекторів міліції Рубіжанського міського відділу ГУ МВС України у Луганській області. Звільнити з органів внутрішніх справ у запас ЗС (з постановленням на військовий облік) за п. 66 (за вчинення вчинків, що дискредитують звання рядового і начальницького складу), майора міліції ОСОБА_1 , начальника сектору дільничних інспекторів міліції Рубіжанського міського відділу ГУ МВС України у Луганській області; старшого лейтенанта міліції Владимирова Романа Валерійовича, дільничного інспектора міліції сектору дільничних інспекторів міліції Рубіжанського міського відділу ГУ МВС України у Луганській області (т. 1 а.с. 39, 40, 47,т. 2 а.с. 170, 171, 191).

Листом від 11.07.2019, № ВДЗ/172 Ліквідаційна комісія ГУМВС України у Луганській області у відповідь на адвокатський запит від 20.06.2019 повідомила представника позивачів, що після звільнення з ОВС України наказом ГУМВС № 295 о/с від 24.09.2014 ОСОБА_2 та ОСОБА_1 до ГУМВСУ у Луганській області та Ліквідаційної комісії ГУМВСУ у Луганській області з приводу отримання трудових книжок не зверталися. За місцем тимчасової дислокації Ліквідаційної комісії трудові книжки ОСОБА_2 та ОСОБА_1 відсутні. Повідомлено, що для отримання дублікату трудової книжки ОСОБА_2 та ОСОБА_1 необхідно особисто прибути до Ліквідаційної комісії (т. 1 а.с. 35).

У дублікаті трудової книжки НОМЕР_3 на ім`я ОСОБА_1 дата заповнення - 11.07.2019, зроблено запис № 2 від 24.09.2014 про звільнення з органів внутрішніх справ на підставі наказу ГУМВС № 295 о/с від 24.09.2014. У дублікаті трудової книжки НОМЕР_4 на ім`я ОСОБА_2 дата заповнення - 11.07.2019, зроблено запис № 2 від 24.09.2014 про звільнення з органів внутрішніх справ на підставі наказу ГУМВС № 295 о/с від 24.09.2014 (т. 1 а.с. 36, 37, т. 2 а.с. 167, 168).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 22.12.2022 у справі № 639/9183/19 позов ОСОБА_2 та ОСОБА_1 до Харківської обласної прокуратури, Луганської обласної прокуратури, Міністерства внутрішніх справ України, Ліквідаційної комісії ГУ МВС України в Луганській області, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконним засудженням, у порядку, встановленому Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», задоволено частково. Стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_2 , в якості відшкодування моральної шкоди, спричиненої незаконним перебування під слідством та судом у розмірі 700 000 (сімсот тисяч) гривень та на користь ОСОБА_1 , в якості відшкодування моральної шкоди, спричиненої незаконним перебування під слідством та судом у розмірі 500 000 (п`ятсот тисяч) гривень. В іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовлено (т. 3 а.с. 22-37).

Постановою Харківського апеляційного суду від 07.03.2023 у справі № 639/9183/19 апеляційні скарги ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , Харківської обласної прокуратури, Луганської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України задоволено частково. Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 22 грудня 2022 року - змінено, скасовано його в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_2 , ОСОБА_1 до Харківської обласної прокуратури, Луганської обласної прокуратури, Міністерства внутрішніх справ України, Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Луганській області, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної шкоди, завданої незаконним засудженням, у порядку, встановленому Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та закрито провадження у справі в цій частині. Роз`яснено ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , що розгляд вимог щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та видачі трудових книжок (матеріальної шкоди), які є похідними від вимог щодо скасування наказів про звільнення, визнання недійсними записів про звільнення та зарахування до загального трудового стажу періоду з 17 червня 2014 року по 31 липня 2019 року та у відкритті провадження яких ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 03 січня 2020 року відмовлено, відноситься до юрисдикції окружного адміністративного суду, у разі закриття судом апеляційної інстанції провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд за їх заявою вправі постановити в порядку письмового провадження ухвалу про передачу справи для продовження розгляду до окружного адміністративного суду. Абзаци 2, 3 резолютивної частини рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 22 грудня 2022 року щодо стягнення з Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_2 в якості відшкодування моральної шкоди, спричиненої незаконним перебування під слідством та судом, у розмірі 700000,00 грн; стягнення з Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 в якості відшкодування моральної шкоди, спричиненої незаконним перебування під слідством та судом у розмірі 500000,00 грн викласти в наступній редакції: Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_2 700000,00 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди та на користь ОСОБА_1 500000,00 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди. В іншій частині судове рішення залишено без змін (т. 3 а.с. 210-230).

За даними Єдиного державного реєстру судових рішень на час апеляційного перегляду справи постановою Верховного Суду від 01.11.2023 у справі № 639/9183/19 рішення Жовтневого районного суду міста Харкова від 22 грудня 2022 року у незміненій після апеляційного перегляду частині та постанову Харківського апеляційного суду від 07 березня 2023 року щодо вирішення позову залишено без змін (https://reyestr.court.gov.ua/Review/114622860).

Уважаючи незаконним звільнення, зазначаючи про порушення законодавчо визначеної процедури, указуючи на незаконність наказів Міністерства внутрішніх справ України від 21.08.2014 за № 1642 о/с "По особовому складу" та наказ ГУ МВС України у Луганській області від 24.09.2014 за № 295 о/с «По особовому складу» та недійсність записів про звільнення з посади, позивачі звернулися з позовом до адміністративного суду.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що матеріали справи не містять доказів на спростування вчинення позивачами протиправних діянь, які є несумісним з проходженням служби в органах внутрішніх справ, суперечать змісту Присяги працівників внутрішніх справ, підривають довіру громадян як до працівників міліції, так і до органів внутрішніх справ в цілому, принижують їх авторитет, тому суб`єктом владних повноважень правомірно обрано позивачам такий вид дисциплінарного стягнення як звільнення.

Колегія суддів уважає таку позицію суду першої інстанції помилковою, оскільки матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження вчинення позивачами протиправних діянь, відповідачами не зазначено наявності складу дисциплінарного проступку в діях позивачів та не доведено правомірність оскаржуваних наказів, з огляду на таке.

Згідно зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Приписами ч. 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частина 6 ст. 43 Конституції України визначає, що громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до ч. 1 ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Згідно з ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Спірні правовідносини врегульовані Законом України від 20 грудня 1990 року, № 565-XII "Про міліцію", Дисциплінарним статутом органів внутрішніх справ України, затвердженим Законом України від 22 лютого 2006 року, № 3460-IV (далі - Дисциплінарний статут) та Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року, № 114. Норми матеріального права застосовуються в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про міліцію» (далі Закон № 565-XII) діяльність міліції будується на принципах законності, гуманізму, поваги до особи, соціальної справедливості, взаємодії з трудовими колективами, громадськими організаціями й населенням.

Частина 1 ст. 5 Закону № 565-XII встановлює, що міліція виконує свої завдання неупереджено, у точній відповідності з законом. Ніякі виняткові обставини або вказівки службових осіб не можуть бути підставою для будь-яких незаконних дій або бездіяльності міліції. Для забезпечення громадського порядку працівники міліції зобов`язані вживати заходів незалежно від свого підпорядкування.

Відповідно до ч. 10 ст. 17 Закону України «Про міліцію» працівники міліції складають присягу, текст якої затверджується Кабінетом Міністрів України.

Текст присяги працівника органів внутрішніх справ України затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 28 грудня 1991, № 382. Наказом МВС України 22.02.2012 за № 155, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 25 квітня 2012 р. за № 628/20941, затверджено Правила поведінки та професійної етики осіб рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ України.

Виходячи із ст. 18 Закону № 565-XII, порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року, № 114 (далі Положення № 114).

Відповідно до п. 24 Положення № 114 у разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обов`язків, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на службі розглядається більше одного року не з вини особи рядового, начальницького складу, така особа має право на отримання грошового забезпечення за весь час вимушеного прогулу.

За змістом п. 66 Положення № 114 особи рядового і начальницького складу, які скоїли вчинки, що дискредитують звання рядового і начальницького складу, звільняються з органів внутрішніх справ. При цьому звільнення проводиться з урахуванням вимог пункту 62 цього Положення.

Згідно із пп. «а» п. 62 Положення № 114 звільнення осіб рядового і начальницького складу зі служби провадиться у запас Збройних Сил (з постановкою на військовий облік), якщо звільнені особи не досягли граничного віку, встановленого Законом України Про військовий обов`язок і військову службу для перебування в запасі осіб, які мають військові звання і за станом здоров`я придатні до військової служби.

Згідно із ч. 1 ст. 1 Дисциплінарного статуту службова дисципліна - дотримання особами рядового і начальницького складу Конституціїі законів України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, наказів та інших нормативно-правових актів Міністерства внутрішніх справ України, підпорядкованих йому органів і підрозділів та Присяги працівника органів внутрішніх справ України.

Відповідно до ст. 2 Дисциплінарного статуту дисциплінарний проступок - невиконання чи неналежне виконання особою рядового або начальницького складу службової дисципліни.

Стаття 5 Дисциплінарного статуту передбачає, що за вчинення дисциплінарних проступків особи рядового і начальницького складу несуть дисциплінарну відповідальність згідно з цим Статутом. Особи рядового і начальницького складу, яких в установленому законодавством порядку притягнуто до адміністративної, кримінальної або матеріальної відповідальності, водночас можуть нести і дисциплінарну відповідальність згідно з цим Статутом. Особи рядового і начальницького складу не несуть дисциплінарної відповідальності в разі, якщо шкода завдана правомірними діями внаслідок сумлінного виконання наказу начальника або виправданого за конкретних умов службового ризику.

Відповідно до ст. 7 Дисциплінарного статуту службова дисципліна базується на високій свідомості та зобов`язує кожну особу рядового і начальницького складу: дотримуватися законодавства, неухильно виконувати вимоги Присяги працівника органів внутрішніх справ України, статутів і наказів начальників; захищати і охороняти від протиправних посягань життя, здоров`я, права та свободи громадян, власність, довкілля, інтереси суспільства і держави; поважати людську гідність, виявляти турботу про громадян і бути готовим у будь-який час надати їм допомогу; дотримуватися норм професійної та службової етики; берегти державну таємницю; у службовій діяльності бути чесною, об`єктивною і незалежною від будь-якого впливу громадян, їх об`єднань та інших юридичних осіб; стійко переносити всі труднощі та обмеження, пов`язані зі службою; постійно підвищувати свій професійний та культурний рівень; сприяти начальникам у зміцненні службової дисципліни, забезпеченні законності та статутного порядку; виявляти повагу до колег по службі та інших громадян, бути ввічливим, дотримуватися правил внутрішнього розпорядку, носіння встановленої форми одягу, вітання та етикету; з гідністю і честю поводитися в позаслужбовий час, бути прикладом у дотриманні громадського порядку, припиняти протиправні дії осіб, які їх учиняють; берегти та підтримувати в належному стані передані їй в користування вогнепальну зброю, спеціальні засоби, майно і техніку. У разі виявлення порушень законодавства, зловживань чи інших правопорушень у службовій діяльності особа рядового або начальницького складу повинна вжити заходів щодо припинення цих порушень та доповісти про це безпосередньому або старшому прямому начальникові.

У силу ст. 12 Дисциплінарного статуту, на осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ за порушення службової дисципліни можуть накладатися такі види дисциплінарних стягнень: 1) усне зауваження; 2) зауваження; 3) догана; 4) сувора догана; 5) попередження про неповну посадову відповідність; 6) звільнення з посади; 7) пониження в спеціальному званні на один ступінь; 8) звільнення з органів внутрішніх справ.

З аналізу наведених норм законодавства вбачається, що притягнення працівника органів внутрішніх справ до дисциплінарної відповідальності за порушення дисципліни, можливе за умови доведення належними доказами фактів порушень працівником ОВС вимог законодавства.

Статтею 241-1 Кодексу законів про працю України передбачено, що у разі, коли працівника звільнено без законної підстави або з порушенням встановленого порядку, але поновлення його на попередній роботі неможливе внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язує ліквідаційну комісію або роботодавця (орган, уповноважений управляти майном ліквідованого підприємства, установи, організації, а у відповідних випадках - правонаступника), виплатити працівникові заробітну плату за весь час вимушеного прогулу. Одночасно орган, який розглядає трудовий спір, визнає працівника таким, якого було звільнено за пунктом 1 статті 40 цього Кодексу. На такого працівника поширюються пільги і компенсації, передбачені статтею 49-3 цього Кодексу для вивільнюваних працівників, а його зайнятість забезпечується відповідно до Закону України "Про зайнятість населення".

Питання, пов`язані з порядком ведення трудових книжок, їх зберігання, виготовлення, постачання і обліку, регулюються Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року за № 58, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 року за № 110 (далі - Інструкція № 58).

Водночас Наказом Міністерства внутрішніх справ України № 1276 від 30 грудня 2005 року затверджено Інструкцію організації обліку кадрів в системі Міністерства внутрішніх справ України, яка визначає порядок організації та здійснення обліку осіб рядового і начальницького (офіцерського) складу, робітників і службовців центрального апарату Міністерства, органів і підрозділів внутрішніх справ, вищих навчальних закладів МВС та установ і підприємств, які безпосередньо підпорядковані МВС України, внутрішніх військ, а також особливості ведення трудової книжки в органах внутрішніх справ України (далі - Інструкція № 1276).

Відповідно до п. 2.1.1.6 Інструкції № 1276 основним документом персонального обліку працівників - службовців є трудова книжка, яка оформлюється відповідно до Кодексу Законів про працю України та Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, яка затверджена спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України і Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року за № 58, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 року за № 110.

Аналогічні положення закріплено у п. 6.1 Правил оформлення та ведення особових справ працівників органів внутрішніх справ України (додаток № 4 до п. 2.1.1.4. Інструкції № 1276).

Згідно із п. 6.6 Інструкції № 1276 запис про службу в органах внутрішніх справ здійснюється в трудовій книжці без переліку найменувань підрозділів, посад та підстав звільнення.

Щодо порядку звільнення позивачів.

Порядок накладання дисциплінарних стягнень визначено ст. 14 Дисциплінарного статуту, за якою з метою з`ясування всіх обставин дисциплінарного проступку, учиненого особою рядового або начальницького складу, начальник призначає службове розслідування. Службове розслідування має бути завершене протягом одного місяця з дня його призначення начальником. У разі необхідності цей термін може бути продовжено начальником, який призначив службове розслідування, або старшим прямим начальником, але не більш як на один місяць. Забороняється проводити службове розслідування особам, які є підлеглими порушника, а також особам - співучасникам проступку або зацікавленим у наслідках розслідування. Розслідування проводиться за участю безпосереднього начальника порушника. Порядок проведення службового розслідування встановлюється міністром внутрішніх справ України. Перед накладенням дисциплінарного стягнення начальник або особа, яка проводить службове розслідування, повинні зажадати від порушника надання письмового пояснення. Небажання порушника надавати пояснення не перешкоджає накладенню дисциплінарного стягнення. Про накладення дисциплінарного стягнення видається наказ, зміст якого оголошується особовому складу органу внутрішніх справ. Оголошувати дисциплінарне стягнення особі начальницького складу в присутності його підлеглих заборонено. Зміст наказу доводиться до відома особи рядового або начальницького складу, яку притягнуто до дисциплінарної відповідальності, під підпис. У разі звільнення з посади або звільнення з органів внутрішніх справ особі рядового або начальницького складу видається витяг з наказу. За кожне порушення службової дисципліни накладається лише одне дисциплінарне стягнення. У разі порушення службової дисципліни кількома особами дисциплінарне стягнення накладається на кожного окремо. При визначенні виду дисциплінарного стягнення мають враховуватися тяжкість проступку, обставини, за яких його скоєно, заподіяна шкода, попередня поведінка особи та визнання нею своєї вини, її ставлення до виконання службових обов`язків, рівень кваліфікації тощо. Звільнення осіб рядового і начальницького складу з органів внутрішніх справ як вид стягнення є крайнім заходом дисциплінарного впливу.

Дисциплінарне стягнення накладається у строк до одного місяця з дня, коли про проступок стало відомо начальнику (ст. 16 Дисциплінарного статуту).

Згідно із п. 2.1. Інструкції про порядок проведення службових розслідувань в органах внутрішніх справ України, затвердженою Наказом МВС України від 12.03.2013 за № 230, який зареєстрований в Міністерстві юстиції України 2 квітня 2013 р. за № 541/23073 (далі Інструкція № 230), визначено, що підставами для проведення службового розслідування є порушення особами РНС службової дисципліни, у тому числі скоєння кримінальних або адміністративних правопорушень, знищення або втрата службових документів, доручених або охоронюваних матеріальних цінностей, вчинення особами РНС діянь, які порушують права і свободи громадян, службову дисципліну, інші події, пов`язані із загибеллю (смертю) осіб РНС чи їх травмуванням (пораненням), а також події, які сталися за участю осіб РНС і можуть викликати суспільний резонанс.

Пунктом 2.2 Інструкції № 230 встановлено, що службове розслідування проводиться уповноваженим на те начальником у випадках, зазначених пп. 2.2.1 - 2.2.20. Підставою для проведення службового розслідування є належним чином письмово оформлений наказ уповноваженого на те начальника. Міністр внутрішніх справ України має право призначати службові розслідування за всіма підставами та відносно всіх осіб РНС (п.п. 2.6, 3.1 Інструкції № 230).

За змістом п.п. 5.2, 5.3 Інструкції № 320 початок службового розслідування визначається датою видання наказу про його призначення. Завершення службового розслідування визначається датою затвердження начальником, який призначив службове розслідування, висновку за результатами службового розслідування (далі - висновок службового розслідування).

Відповідно до п. 5.4 Інструкції № 320 якщо вину особи РНС повністю доведено, начальник приймає рішення про її притягнення до дисциплінарної відповідальності та визначає вид дисциплінарного стягнення. Про накладення дисциплінарного стягнення видається наказ, зміст якого оголошується особовому складу органу внутрішніх справ. Оголошувати дисциплінарне стягнення особі начальницького складу в присутності його підлеглих заборонено. Зміст наказу доводиться до відома особи РНС, яку притягнуто до дисциплінарної відповідальності, під підпис. У разі звільнення з посади або звільнення з органів внутрішніх справ особі рядового або начальницького складу видається витяг з наказу.

Підставою для притягнення до дисциплінарної відповідальності є фактичні дані, що свідчать про реальну наявність у діях працівника органів внутрішніх справ ознак дисциплінарного проступку, зокрема, протиправної поведінки, шкідливих наслідків і причинного зв`язку між ним та дією (бездіяльністю) порушника дисципліни, свідоме допущення настання несприятливих наслідків унаслідок вчинення працівником міліції певних дій чи бездіяльності.

Обставини, як і причини та умови, що їх зумовили, а також ступінь вини працівника міліції, з`ясовуються під час службового розслідування, за наслідками якого вирішується питання щодо наявності чи відсутності у діянні працівника ОВС складу дисциплінарного проступку, та, відповідно, питання щодо наявності чи відсутності підстав для притягнення останнього до дисциплінарної відповідальності, обґрунтовуючи при цьому таке рішення у відповідному наказі, у тому числі в частині обрання виду дисциплінарного стягнення.

Перевіряючи дотримання суб`єктом владних повноважень порядку накладання дисциплінарних стягнень на позивачів, судова колегія відзначає, що виходячи з обставин справи та положень ст. 14 Дисциплінарного статуту, п. 2.2 Інструкції № 230 уповноважена особа мала призначити проведення службового розслідування, натомість відповідний наказ у справі відсутній, доказів проведення службового розслідування матеріали справи не містять, не вказують на проведення такого розслідування і відповідачі у справі.

Важливим є те, що призначення службового розслідування нерозривно пов`язане з обов`язком керівника прийняти обґрунтоване рішення відносно співробітників, щодо яких існує інформація про скоєння вчинків, що дискредитують звання рядового і начальницького складу.

Умовою виконання керівником вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України у даному випадку є з`ясування та перевірка обставин, установлення яких необхідне для ухвалення обґрунтованого та законного рішення щодо притягнення працівників міліції до відповідальності.

Без ретельного та всебічного вивчення всіх обставин вчинених співробітником міліції дій, що можуть свідчити про дискредитацію звання рядового і начальницького складу, їх мотивів, висновок про скоєння співробітниками міліції вчинків, що дискредитують звання рядового і начальницького складу не може бути визнано обґрунтованим, а прийняте рішення про звільнення правомірним.

Встановлення таких обставин законодавством передбачено шляхом проведення службового розслідування.

Оскільки позивачів було звільнено саме у зв`язку із скоєнням вчинків, що дискредитують звання рядового і начальницького складу, а не з підстав вчинення кримінального правопорушення, то судом апеляційної інстанції відхиляються доводи МВС України, що судом винесено виправдувальний вирок позивачам не у зв`язку із їх невинуватістю, а у зв`язку із порушенням процедури збору доказів слідчими органами.

Крім того, у матеріалах справи відсутні докази того, що перед накладенням дисциплінарного стягнення начальник або особа, яка проводить службове розслідування, зажадали від позивачів надання письмового пояснення, таких пояснень позивачів до суду не надано.

Разом з тим відповідачами не надано доказів доведення змісту наказу до відома позивачів, яких притягнуто до дисциплінарної відповідальності, під підпис та не надано доказів видання (направлення) їм витягу з наказу, як того вимагає п. 14 Дисциплінарного статуту.

Отже доказів ознайомлення позивачів з наказом про звільнення від 24.09.2014, який зазначено у дублікаті трудової книжки, відповідачі суду не надали, як і жодним чином не спростували тверджень позивачів про видачу останнім дублікату трудової книжки лише 31.07.2019.

Верховний Суд у постанові від 06.06.2018 у справі № 826/671/16 щодо оскарження наказу про звільнення з органів внутрішніх справ звернув увагу на необхідності дослідження питання отримання позивачем витягу з наказу про його звільнення з огляду на норму ч. 3 ст. 47 КЗпП України, за якою у разі звільнення працівника з ініціативи або уповноваженого ним органу, він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи.

Відповідачами не доведено, що при визначенні виду дисциплінарного стягнення було враховано тяжкість проступку, обставини, за яких його скоєно, заподіяна шкода, попередня поведінка позивачів та їх ставлення до виконання службових обов`язків, рівень кваліфікації тощо. А також відповідачами не обґрунтовано підстав застосування до позивачів такого виду стягнення як звільнення осіб рядового і начальницького складу з органів внутрішніх справ, який є крайнім заходом дисциплінарного впливу.

Таким чином судова колегія констатує порушення порядку накладання дисциплінарних стягнень на позивачів, визначеного ст. 14 Дисциплінарного статуту.

Разом з цим з матеріалів справи слідує, що наказом ГУ МВС України у Луганській області «По особовому складу» від 20.06.2014 за № 169 о/с ОСОБА_2 було звільнено з органів МВС у запас збройних сил та наказом МВС від 21.08.2014 за № 1642 о/с "По особовому складу" звільнено позивачів з ОВС у запас за п. 66 Положення (т. 1 а.с. 45, 48, т. 2 а.с. 79, 80, 177, 189, 192).

З наведеного випливає, що про проступок позивачів начальнику було відомо не пізніше 20 червня 2014 року, 21 серпня 2014 року, проте дисциплінарне стягнення накладено на позивачів 24 вересня 2014 року, тоді як згідно з ст. 16 Дисциплінарного статуту дисциплінарне стягнення накладається у строк до одного місяця з дня, коли про проступок стало відомо начальнику.

Отже колегія суддів уважає, що дисциплінарне стягнення накладено на позивачів із порушенням, визначеного ст. 16 Дисциплінарного статуту строку.

Ураховуючи зазначене, колегія суддів дійшла висновку про безпідставність звільнення позивачів без проведення службового розслідування із формальним посиланням на п. 66 Положення № 114 та накладення дисциплінарного стягнення після спливу граничного місячного строку.

Колегія суддів наголошує на тому, що завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади за даних обставин. Тобто адміністративний суд не вправі перевіряти обставини (що свідчать про скоєння співробітниками міліції вчинків, що дискредитують звання рядового і начальницького складу), які у встановленому законом порядку не були перевірені суб`єктом владних повноважень, що виступає відповідачем у справі.

Зважаючи на викладені обставини, колегія суддів дійшла висновку, що при прийнятті рішення про звільнення позивачів ГУ МВСУ у Луганській області не було вжито всіх залежних від нього дій, спрямованих на з`ясування обставин скоєння позивачами вчинків, що дискредитують звання рядового і начальницького складу, результатом чого стало прийняття необґрунтованого рішення.

З огляду на зазначене судова колегія апеляційної інстанції не підтримує висновки суду першої інстанції, що представником позивачів не оскаржується сама процедура проведення службового розслідування чи висновки службового розслідування та фактично не спростовуються обставини допущення позивачами вчинку, який дискредитує звання рядового і начальницького складу, позаяк у матеріалах справи відсутні докази призначенні проведення службового розслідування, відсутній висновок за результатами проведення службового розслідування та докази обізнаності позивачів щодо службового розслідування відносно них, а також у позові наголошувалося на порушенні процедури звільнення позивачів, зокрема, не доведенні до відома позивачів наказу про звільнення та не видачі трудових книжок.

Враховуючи викладені обставини, зважаючи на те, що суб`єктами владних повноважень не надано суду доказів дотримання порядку накладання дисциплінарних стягнень на позивачів в аспекті вимог ст.ст. 14, 16 Дисциплінарного статуту, колегія суддів суду апеляційної інстанції доходить висновку про порушення порядку звільнення позивачів.

Щодо підстав звільнення позивачів.

Аналіз вищенаведених норм, діючого на час виникнення спірних правовідносин законодавства, дає підстави для висновку про те, що дискредитація звання рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ за своєю суттю полягає у вчиненні такого проступку, що підриває довіру та авторитет органів внутрішніх справ і їх працівників в очах громадськості та є несумісним із подальшим проходженням служби.

Аналогічний висновок з подібних правовідносин міститься у п. 28 постанови Верховного Суду від 10.05.2019 у справі № 808/8843/14.

Разом з тим матеріали справи не містять даних, з яких можна визначити за який саме проступок було звільнено позивачів, жодної інформації із визначенням причинно-наслідкового зв`язку між конкретними діями (вчинками) позивачів та дискредитацією звання рядового і начальницького складу та в чому саме (в якій дії чи бездіяльності) проявилась дискредитація звання рядового і начальницького складу.

Колегія суддів звертає увагу, що в силу ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Таким чином відповідачами не доведено обставин скоєння позивачами вчинку, що дискредитує звання рядового і начальницького складу, доказів в розумінні ст.ст. 72-76 КАС України наявності складу дисциплінарного проступку в діях позивачів відповідачами не надано та не зазначено, у чому саме полягає дискредитація позивачами звання рядового і начальницького складу органів МВС в розумінні п. 66 Положення № 114.

Посилання МВС України та ГУ МВС України у Луганській області на те, що позивачами не оскаржується сам наказ ГУМВСУ у Луганській області від 22.09.2014, № 1966 про притягнення ОСОБА_2 та ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності, який слугував підставою для прийняття оскаржуваних наказів від 21.08.2014 за № 1642 о/с та від 24.09.2014 за № 295 о/с не спростовує висновку про допущенні при звільнені позивачів процедурні порушення, а тому відхиляється судовою колегією.

Крім того, наказ ГУМВСУ у Луганській області «Про скасування дисциплінарних наказів ГУ МВСУ та окремих МРВ» від 22.09.2014 за № 1966 не міг слугувати підставою для прийняття наказу від 21.08.2014 за № 16424 о/с, оскільки перший прийнятий пізніше у часі.

Водночас зі змісту наказу від 22.09.2014 за № 1966 убачається, що на виконання вимог наказу МВС від 21.08.2014 за № 926 скасовано пункт наказу ГУМВСУ від 20.06.2014 за № 1158 в частині дисциплінарного покарання, а саме звільнення за п. 66 (за дискредитацію) старшого лейтенанта міліції ОСОБА_2 , тобто цей наказ не є наказом про притягнення позивачів до дисциплінарної відповідальності, тому його скасування жодним чином не відновить порушених прав позивачів та відсутність вимог про його скасування не впливає на реалізацію прав позивачів щодо оскарження спірних наказів.

Як слідує з установлених обставин справи, підтверджених доказами, позивачів звільнено на підставі наказу ГУ МВС України в Луганській області від 24.09.2014 року за № 295 о/с, який зазначено у дублікаті трудових книжок (запис № 2) та який, у свою чергу, прийнято на виконання вимог, зокрема, наказу від 21.08.2014 року за № 1642 о/с, які власне і оскаржуються позивачами.

Посилання МВС України на те, що позивачами обрано неналежний спосіб захисту в контексті порушення предметної юрисдикції, колегією суддів відхиляються, зважаючи на норми ст.ст. 43, 55 Конституції України та ст.ст. 4, 5, 19, 21 КАС України, висновки Великої Палати Верховного Суду, сформовані в постановах від 27.02.2019 у справі № 815/6096/17, від 13.03.2019 у справі № 761/27364/17 з урахуванням роз`яснення позивачам Харківського апеляційного суду у постанові від 07.03.2023 у справі № 639/9183/19, що розгляд вимог щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та видачі трудових книжок (матеріальної шкоди), які є похідними від вимог щодо скасування наказів про звільнення, визнання недійсними записів про звільнення та зарахування до загального трудового стажу, відноситься до юрисдикції окружного адміністративного суду.

Зазначаючи, що представником позивачів не надано жодних зауважень щодо порядку проведення службового розслідування щодо позивачів, рішення про накладення дисциплінарних стягнень щодо позивачів також не оскаржуються, суд першої інстанції не указав фактичні дані, з яких слідує, що стосовно позивачів проводилося службове розслідування та не послався на реквізити рішення про накладення дисциплінарних стягнень щодо позивачів, яке вони мали оскаржити і доведення до відома позивачів такого рішення та перебування його у матеріалах справи.

Колегія суддів наголошує на тому, що адміністративний суд приймає рішення на підставі досліджених в судовому засіданні та наявних в матеріалах справи доказів, які надають суду учасники справи (ч. 1 ст.77, ч. 1 ст. 79, ч. 3 ст. 242 КАС). Оскільки у справі, що розглядається, предметом спору є рішення суб`єктів владних повноважень, то обов`язок довести їх правомірність, надавши цьому відповідні докази, покладається на відповідачів (ч. 2 ст. 77 КАС).

Підсумовуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що позивачів необґрунтовано звільнено за скоєння вчинків, які дискредитують звання рядового та начальницького складу, а обставини скоєння вчинків у встановленому порядку не перевірялися, до того ж позивачів звільнено з порушенням установленого порядку та строку накладення дисциплінарного стягнення. Тому суд першої інстанції помилково вважав, що такий захід дисциплінарного впливу застосовано суб`єктом владних повноважень обґрунтовано, розсудливо, пропорційно, тобто з урахуванням балансу між несприятливими наслідками та цілями, на досягнення яких він спрямований.

Таким чином звільнення позивача відбулося без наявних на те підстав, відповідачами не доведено правомірність звільнення позивачів за п. 66 Положення № 114 з урахуванням вимог, установлених ч. 2 ст. 19 Конституції України та ч. 2 ст. 2 КАС України, у зв`язку з чим наказ МВС України від 21.08.2014 року за № 1642 о/с та наказ ГУ МВС України у Луганській області від 24.09.2014 року за № 295 о/с є протиправними, а тому підлягають скасуванню.

Також колегія суддів відзначає, що з огляду на норми ст. 58 Конституції України, є помилковим застосування судом першої інстанції до спірних правовідносин норм ст. 5 Закону України «Про державну службу», оскільки цей Закон прийнятий 10.12.2015, набрав чинності з 01.05.2016, тобто після винесення оскаржуваних наказів від 21.08.2014 та від 24.09.2014, тому не підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Щодо визнання недійсними записів про звільнення та видання нового дублікату трудової книжки.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивачі зазначили, що у день звільнення працівникові власник або уповноважений ним орган зобов`язаний також видати трудову книжку з унесеним до неї відповідним записом, у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Оскільки днем видачі дублікату трудової книжки позивачам є 31.07.2019, то він уважається днем звільнення. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним.

З матеріалів справи слідує, що позивачів звільнено на підставі наказу ГУ МВС України в Луганській області від 24.09.2014 року за № 295 о/с у відповідності до запису № 2 у дублікаті трудових книжок.

Судом установлено, що зміст наказу про звільнення від 24.09.2014 не доводився до відома позивачів, яких притягнуто до дисциплінарної відповідальності, витяг з наказу також не надавався (не направлявся), дублікат трудової книжки позивач видано 31.07.2019.

Згідно з п. 6.2 додатку № 4 до п. 2.1.1.4. Інструкції № 1276 трудова книжка працівників органів внутрішніх справ зберігається в особовій справі і повертається особі у зв`язку з її звільненням, виходом на пенсію.

Відповідні положення містяться і у абз. 5 п. 4.1 Інструкції № 58, в якому зазначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення.

Згідно з п. 4.2 Інструкції № 58, якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із указівкою про необхідність отримання трудової книжки.

Як установлено під час розгляду справи, трудову книжку позивачам при їх звільненні останнім видано не було, поштове повідомлення із указівкою про необхідність отримання трудової книжки позивачам також не направлялось.

Таким чином затримка видачі позивачам трудової книжки відбулася з вини ГУ МВС у Луганській області, доказів протилежного матеріали справи не містять.

З листа Ліквідаційної комісії ГУ МВС України у Луганській області від 11.07.2019, № ВДЗ/172 убачається, що матеріали особових справ позивачів залишились в адміністративній будівлі ГУМВС України у Луганській області, яка була захоплена незаконними збройними формуваннями.

Як зазначено у п. 5.1 Інструкції № 58 особа, яка загубила трудову книжку (вкладиш до неї), зобов`язана негайно заявити про це власнику або уповноваженому ним органу за місцем останньої роботи. Не пізніше 15 днів після заяви, а у разі ускладнення в інші строки власник або уповноважений ним орган видає працівнику іншу трудову книжку або вкладиш до неї (нових зразків) з написом "Дублікат" в правому верхньому кутку першої сторінки.

Отже з огляду на положення п.п. 4.1, 4.2 Інструкції № 58 та п. 6.2 додатку № 4 до п. 2.1.1.4. Інструкції № 1276 позивачам було видано дублікати трудових книжок 31.07.2019.

В силу приписів ст. 241-1 КЗпП України та п. 2.27 Інструкції № 58 день звільнення позивачів - 24.09.2014 відповідно до наказу ГУ МВС України в Луганській області від 24.09.2014 року за № 295 о/с є останнім днем їх роботи, проте трудові книжки видано 31.07.2019 і зважаючи на скасування судом наказів про звільнення позивачів, раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним в порядку, установленому п. 2.10 Інструкції № 58.

Доводи МВС України щодо правил ведення (заповнення) трудових книжок в системі органів внутрішніх справ колегія суддів знаходить слушними, проте позовних вимог вони не спростовують.

Верховний Суд у справі № 826/16191/17 виклав правову позицію, відповідно до якої при ліквідації державної установи публічного права на іншу державну установу, якій передані функції ліквідованої установи і яка є фактичним правонаступником цієї установи, переходять усі обов`язки ліквідованої установи щодо працевлаштування звільнених працівників ліквідованої установи та відшкодування усіх витрат, пов`язаних з незаконним звільненням працівника, й невиконання цього обов`язку є порушенням його трудових гарантій.

В свою чергу, відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі, у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Отже, виходячи з наведеної законодавчої норми, відновленням порушеного права протиправно звільненої особи є поновлення на роботі зі стягненням на її користь середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу.

Водночас колегія суддів установила, що на підставі Постанови КМУ від 16.09.2015 р., № 730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства органів внутрішніх справ України» було розпочато процедуру ліквідації Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Луганській області.

Наказом МВС України від 06.11.2015 р., № 1388 «Про організаційно-штатні зміни», зокрема скасовано всі штати ГУ МВС у Луганській області, включаючи Рубіжанське МВ ГУМВС України у Луганській області.

На теперішній час, згідно з відомостями в Єдиному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ГУ МВС у Луганській області () перебуває у стані припинення.

Згідно із п.п. «г» п. 64 Положення № 114 особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік): через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.

Враховуючи наведені вище норми ст. 235 КЗпП України, п.п. «г» п. 64 Положення № 114 та встановлені обставини у їх сукупності, колегія суддів уважає, що в даному випадку поновлення позивачів у порядку першої частини вказаної законодавчої норми є неможливим внаслідок ліквідаційної процедури ГУ МВС у Луганській області, зокрема його структурного підрозділу Рубіжанського МВ ГУ МВС у Луганській області, а тому враховуючи зміст позовних вимог, належним способом захисту прав позивачів у даному випадку вбачається визнання позивачів звільненими за п. 1 ст. 40 КЗпП України та стягнення на їх користь з бюджету грошового забезпечення за весь час вимушеного прогулу із визнанням звільненими позивачів 31 липня 2019 року (дата видачі дублікату трудової книжки) за п.п. «г» п. 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України, через скорочення штатів, що у відповідності до ст. 9 КАС України обумовлює необхідність вийти за межі позовних вимог.

Згідно із ч. 2 ст. 9 КАС України суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Водночас адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного владними суб`єктами, і вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення з урахуванням обставин конкретної справи.

Верховний Суд у постанові від 23 грудня 2021 року у справі № 480/4737/19 та від 08 лютого 2022 року у справі № 160/6762/21 сформулював висновок, відповідно до якого ефективний спосіб захисту прав та інтересів особи в адміністративному суді має відповідати таким вимогам: забезпечувати максимально дієве поновлення порушених прав за існуючого законодавчого регулювання; бути адекватним фактичним обставинам справи; не суперечити суті позовних вимог, визначених особою, що звернулася до суду; узгоджуватися повною мірою з обов`язком суб`єкта владних повноважень діяти виключно у межах, порядку та способу, передбаченого законом.

Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй Конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13). При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

За змістом ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод засіб юридичного захисту має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору.

Відповідно до ст. 22 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Разом з цим колегія суддів ураховує правову позицію Конституційного Суду України, викладену в рішенні від 30.01.2003 р. N 3-рп/2003, відповідно до якої правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 р., № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У рішенні від 10.04.2008 р. у справі «Вассерман проти Росії» Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що засіб юридичного захисту має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося.

Як зазначається в Указі Президента України № 231/2021 «Про Стратегію розвитку системи правосуддя та конституційного судочинства на 2021-2023 роки», незалежне та неупереджене правосуддя є запорукою сталого розвитку суспільства і держави, гарантією додержання прав і свобод людини та громадянина, прав та законних інтересів юридичних осіб, інтересів держави, зростання добробуту та якості життя, створення привабливого інвестиційного клімату, своєчасного, ефективного і справедливого вирішення правових спорів на засадах верховенства права.

Засада ефективності захисту прав та інтересів особи в адміністративному судочинстві знайшла своє безпосереднє закріплення у положеннях Кодексу адміністративного судочинства України.

За таких обставин, ураховуючи наведені вище приписи Інструкції № 58, зокрема, п.п. 2.10, 5.1 Інструкції № 58, беручи до уваги встановлені апеляційним судом обставини, судова колегія дійшла висновку, що позовні вимоги позивачів у частині зобов`язання відповідача видати новий дублікат трудової книжки підлягають частковому задоволенню шляхом зобов`язання Ліквідаційної комісії ГУ МВС України в Луганській області видати позивачам дублікат трудової книжки без внесення до неї запису, визнаного недійсним, із записом про звільнення з системи органів внутрішніх справ від 31 липня 2019 року за п.п. «г» п. 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України, через скорочення штатів.

Щодо зарахування періоду перебування під вартою та домашнього арешту до загального трудового стажу.

Судом установлено, що виходячи з мотивувальної частини виправдовувального вироку суду у справі № 639/1733/15-к слідує, що аналіз досліджених доказів переконав суд у тому, що жоден з доказів запропонований стороною обвинувачення і перевірений в судовому засіданні, як окремо, так і всі в сукупності, не можуть бути покладені в безпосереднє підтвердження вини ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України та не спростовують їх доводи про непричетність до діянь, пов`язаних з незаконним придбанням, зберіганням та носінням вибухових речовин та вибухового пристрою.

Виходячи з мотивувальної частини рішення у справі № 639/9183/19, у ході судового розгляду встановлено, що позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 незаконно перебували під слідством та судом у період з 17.06.2014 день внесення до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань відомостей за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, та по 21.02.2019 - день винесення ухвали Харківським апеляційним судом, якою виправдувальний вирок Жовтневого районного суду м. Харкова від 04 грудня 2017 року стосовно ОСОБА_2 та ОСОБА_1 залишено без змін та ухвалою Верховного Суду від 04 липня 2019 року повернуто касаційну скаргу прокурора на вирок Жовтневого районного суду м. Харкова від 04 грудня 2017 року та на ухвалу Харківського апеляційного суду від 21 лютого 2019 року, отже зазначений вирок набрав законної сили. Оскільки позивачі були виправдані, а у зв`язку з перебуванням їх під слідством і судом їм завдана моральна шкода, факт спричинення якої органами слідства, прокуратури та суду доведено в судовому засіданні позивачами та представниками позивачів, відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду. Загальний строк перебування позивачів під слідством і судом становить 56 повних місяців і 5 днів.

Відповідно до довідки про звільнення серії ХАР № 001196, виданої ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 про те, що він відбував покарання в установах Державної кримінально-виконавчої служби або утримувався під вартою з 23.06.2014 р. по 22.09.2014 р. відповідно до ухвали Апеляційного суду Харківської області від 22.09.2014 р. визначено запобіжний захід у вигляді домашнього арешту цілодобово, залишати житло і прямує до місця проживання м. Харків (т. 1 а.с. 34).

Рішенням ЄСПЛ у справі «Смагіна та Володимиров проти України» від 06.10.2022 (заяви № 41891/15 та 59909/15) постановлено, що заяви виявляють порушення п. 3 ст. 5 Конвенції щодо відсутності відповідних і достатніх причин для тримання під вартою і визначено, що держава-відповідач має сплатити, зокрема, ОСОБА_2 (термін утримання 19.12.2014 до 30.09.2015), відповідну суму компенсації (т. 3 а.с. 59-67).

Разом з тим позивачами не надано доказів порушення їх прав і охоронюваних законом інтересів з боку суб`єктів владних повноважень з приводу визначення їх загального трудового стажу чи його невизнання, відмови у призначенні пенсії чи допомоги тощо.

Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Отже період перебування позивачів під вартою підтверджено вищенаведеними доказами, проте вимоги щодо зарахування періоду перебування під вартою та домашнього арешту до загального трудового стажу спрямовані на захист прав на майбутнє, що не відповідає завданням адміністративного судочинства, визначених у ст. 2 КАС України, позаяк у матеріалах справи відсутні докази того, що на час звернення позивачів до суду із цим позовом існує спір щодо визначення трудового стажу, в тому числі при призначенні пенсії тощо.

Водночас апеляційний суд зазначає, що гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, а не ймовірним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 24.06.2020 у справі № 9901/623/19 та, відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, є обов`язковими для колегії суддів при вирішенні даної справи.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року, № 18-рп/2004 поняття «порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в цьому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

З огляду на зазначене, вирішуючи спір, суд має пересвідчитись у належності особі, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Аналогічні правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 21.11.2018 р. у справі № 504/4148/16-а.

Таким чином, на переконання судової колегії, позов у частині вимог про зарахування старшому лейтенанту міліції ОСОБА_2 , ІПН НОМЕР_2 та майору міліції ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_1 , період з 17 червня 2014 до 31 липня 2019 року до загального трудового стажу, до стажу роботи за спеціальністю, стажу державної служби, безперервного стажу, який враховується при наданні пільг та переваг, в тому числі при призначенні пенсій і допомоги по державному соціальному страхуванню, в тому числі при призначенні пенсії на пільгових умовах і за вислугу років, при встановленні розмірів місячних ставок (посадових окладів) залежно від тривалості роботи за спеціальністю, а також при виплаті разової винагороди або відсоткових надбавок за вислугу років, є передчасним.

Щодо стягнення з бюджету матеріальної шкоди.

Відповідно до п. 24 Положення № 114 у разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обов`язків, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на службі розглядається більше одного року не з вини особи рядового, начальницького складу, така особа має право на отримання грошового забезпечення за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Статтею 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно зі ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Разом з цим колегія суддів ураховує, що Верховний Суд у постанові від 23.02.2021 у справі № 812/154/17 відзначив, що відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17 лютого 2015 року у справі № 21-8а15, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Законом України «Про міліцію», Постановою Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2007 року, № 1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», Положенням № 114 та Інструкцією № 499 не врегульовано питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, у зв`язку з чим до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи ст.ст. 116, 117 КЗпП України, що не заборонено спеціальним законодавством.

Зважаючи на викладене, судова колегія відхиляє доводи представника МВС України, наведені у відзиві на апеляційну скаргу, що норми ст.ст. 116, 117 КЗпП України не підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Таким чином з огляду на встановлену протиправність наказів про звільнення позивачів, судова колегія, з метою захисту прав позивачів, дійшла висновку про наявність підстав для стягнення на їх користь грошового забезпечення за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженому Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року, №100 (далі Порядок № 100).

Згідно із п. 2 Порядку № 100 середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Із п. 5 Порядку № 100 вбачається, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом першим пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Пунктом 8 Порядку передбачено, що нарахування виплат, які обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Судом установлено, що позивача звільнено 24.09.2014 (останній робочий день), відповідно, сума виплат за два календарні місяці роботи, для розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу повинна обчислюватись виходячи з виплат за липень та серпень 2014 року.

Так, відповідно до довідки-розрахунку від 19.08.2019 за № 62, виданої Ліквідаційною комісією Рубіжанського МВГУМВС України у Луганській області, заробітна плата ОСОБА_2 за травень 2014 року складає 4286,81 грн, за червень 2014 року 540,10 грн; середньоденне грошове забезпечення ОСОБА_2 за два місяці, що передують його звільненню складає 94,65 грн.

Відповідно до довідки-розрахунку від 19.08.2019 за № 63, виданої Ліквідаційною комісією Рубіжанського МВ ГУМВС України у Луганській області, заробітна плата ОСОБА_1 за травень 2014 року складає 4506,90 грн, за червень 2014 року 1563,93 грн; середньоденне грошове забезпечення ОСОБА_1 за два місяці, що передують його звільненню складає 119,04 грн.

Таким чином, з урахуванням обставин, установлених судом під час розгляду справи № 639/1733/15-к та справи № 639/9183/19, відповідно до положень ч. 4 ст. 78 КАС України судовою колегією встановлено, що останніми місяцями, які передували звільненню позивачів, грошове забезпечення нараховувалося та сплачувалося у травні та червні 2014 року, зважаючи на спірний наказ Міністерства внутрішніх справ України від 21.08.2014 за № 1642 о/с "По особовому складу". Оскільки у період з 21.08.2014 по день звільнення 24.09.2014 позивачі не працювали, судова колегія розраховує середньомісячне грошове забезпечення на підставі вищезгаданих довідок-розрахунків.

Інших документів, які б підтверджували розмір середньомісячного грошового забезпечення, у справі не міститься.

Відповідно до п. 10 Порядку № 100 у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. На госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати та інших виплат провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей. Виходячи з відкоригованої таким чином заробітної плати у розрахунковому періоді, за встановленим у пунктах 6, 7 і 8 розділу IV порядком визначається середньоденний (годинний) заробіток. У випадках, коли підвищення тарифних ставок і окладів відбулось у періоді, протягом якого за працівником зберігався середній заробіток, за цим заробітком здійснюються нарахування тільки в частині, що стосується днів збереження середньої заробітної плати з дня підвищення тарифних ставок (окладів).

Інформація з приводу підвищення посадового окладу позивачів у суду відсутня.

Виходячи із поняття вимушеного прогулу, кількість днів вимушеного прогулу визначається з дня звільнення та до винесення судом рішення щодо вирішення спору, в цьому випадку з 25.09.2014 по 31.07.2019.

При цьому позивачами правильно визначено розрахунковий період з 25.09.2014 по 31.07.2019, але кількість днів вимушеного прогулу зазначена 1770 днів, тобто календарних днів, тоді як згідно із п. 8 Порядку № 100 для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Так, на підставі листів Міністерства праці та соціальної політики України «Про розрахунок норми тривалості робочого часу» суд установив, що кількість робочих днів за період 25.09.2014 по 31.07.2019 становить 1214 днів, а саме: вересень 2014 року 4 дні, жовтень 2014 року - 23 дні, листопад 2014 року - 20 днів, грудень 2014 року - 23 дні; у 2015 році - 251 робочий день; у 2016 році - 251 робочий день; у 2017 році - 248 робочих днів; у 2018 році - 250 робочих днів; січень 2019 року 21 день, лютий 2019 року 20 днів, березень 2019 року 21 день, квітень 2019 року 20 днів, травень 2019 року 20 днів, червень 2019 року 20 днів, липень 2019 року 22 дні.

За таких підстав на користь ОСОБА_1 належить виплатити суму грошового забезпечення за час вимушеного прогулу у розмірі 144 514,56 грн (119,04 грн х 1214 днів), на користь ОСОБА_2 належить виплатити суму грошового забезпечення за час вимушеного прогулу у розмірі 114 905,10 грн (94,65 грн х 1214 днів).

Водночас Верховний Суд, зокрема, у постанові від 07 березня 2018 року у справі № 826/16716/14 навів висновок в аналогічних правовідносинах, за яким при обчисленні розміру середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає сума заробітку за робочі дні, виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень Порядку № 100.

Щодо витрат на правову допомогу.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, законодавцем включено витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно зі ст.59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Статтею 131-2 Конституції України визначено, що для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура. Незалежність адвокатури гарантується. Засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні визначаються законом.

Статтею 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено такі види адвокатської діяльності, як надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару відповідно до ч. 3 ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» врахуванню підлягають складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, витрачений ним час, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини.

Частиною першою ст.139 КАС України передбачено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Відповідно до ч. 4 ст. 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

З огляду на положення ч. 3 ст. 134 КАС України розмір витрат на правничу допомогу адвоката визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості.

Проте з матеріалів справи судовою колегією встановлено, що позивачами не надано доказів на підтвердження понесених ними витрат на професійну правничу допомогу, не надано як договору про надання правничої допомоги, так і доказів обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, окрім того не надано доказів оплати гонорару адвокату, у зв`язку із чим ця вимога задоволенню не підлягає.

Доводи МВС України у відзиві на апеляційну скаргу щодо подання позову з пропуском строку на звернення до суду колегія суддів відхиляє, оскільки це питання після касаційного розгляду було вирішене Другим апеляційним адміністративним судом, який у постанові від 17.10.2022 р. у справі № 520/10006/21 дійшов висновку, що позивачі з цим позовом звернулись вчасно. Указана постанова не була оскаржена у касаційному порядку, відповідно, набрала законної сили.

Водночас апеляційний суд ураховує правову позицію, висловлену в рішенні Європейського Суду з прав людини від 20.10.2011 р. у справі «Рисовський проти України», в якому Суд зазначив, що принцип «належного урядування», зокрема передбачає, що державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовніший спосіб. При цьому на них покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість уникати виконання своїх обов`язків.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ст. 317 КАС України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Колегія суддів зазначає, що в даному випадку рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст. 242 КАС України, оскільки викладені у рішенні суду першої інстанції висновки не відповідають обставинам справи і судом першої інстанції порушено норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду підлягає частковому скасуванню на підставі ст. 317 КАС України, з ухваленням постанови про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. 139, 242, 243, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 14.04.2023 по справі № 520/10006/21 - скасувати.

Прийняти постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Луганській області, Державної казначейської служби України, Міністерства внутрішніх справ України про скасування наказів та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Наказ Міністерства внутрішніх справ України від 21.08.2014 року за № 1642 о/с та наказ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Луганській області від 24.09.2014 року за № 295 о/с у частині звільнення майора міліції ОСОБА_1 та старшого лейтенанта ОСОБА_2 з органів МВС у запас збройних сил (з постановленням на військовий облік) за п. 66 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України скасувати.

Визнати недійсним запис № 2 у дублікаті трудової книжки НОМЕР_3 про звільнення майора міліції ОСОБА_1 від 24.09.2014 року на підставі наказу № 295 о/с від 24.09.2014 року.

Визнати недійсним запис № 2 у дублікаті трудової книжки НОМЕР_4 про звільнення старшого лейтенанта міліції ОСОБА_2 від 24.09.2014 року на підставі наказу № 295 о/с від 24.09.2014 року.

Майора міліції ОСОБА_1 визнати звільненим з органів внутрішніх справ 31 липня 2019 року за п.п. «г» п. 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України, через скорочення штатів.

Старшого лейтенанта міліції ОСОБА_2 визнати звільненим з органів внутрішніх справ 31 липня 2019 року за п.п. «г» п. 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України, через скорочення штатів.

Зобов`язати Ліквідаційну комісію Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Луганській області видати ОСОБА_1 дублікат трудової книжки без унесення до неї запису № 2, визнаного недійсним, із записом про звільнення з системи органів внутрішніх справ від 31 липня 2019 року за п.п. «г» п. 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України, через скорочення штатів.

Зобов`язати Ліквідаційну комісію Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Луганській області видати ОСОБА_2 дублікат трудової книжки без внесення до неї запису № 2, визнаного недійсним, із записом про звільнення з системи органів внутрішніх справ від 31 липня 2019 року за п.п. «г» п. 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України, через скорочення штатів.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) грошове забезпечення за весь час вимушеного прогулу у розмірі 144 514 (сто сорок чотири тисячі п`ятсот чотирнадцять) грн 56 коп.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_5 ) грошове забезпечення за весь час вимушеного прогулу у розмірі 114 905 (сто чотирнадцять тисяч дев`ятсот п`ять) грн 10 коп.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Я.В. П`янова
Судді Н.С. Бартош О.В. Присяжнюк