Справа № 440/5590/23
Суддя: Любчич Л.В.
Дата ухвалення: 2023-12-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 грудня 2023 р. Справа № 440/5590/23
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Любчич Л.В.,

Суддів: Присяжнюк О.В. , Спаскіна О.А. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 21.06.2023, головуючий суддя І інстанції: Є.Б. Супрун, вул. Пушкарівська, 9/26, м. Полтава, 36039, повний текст складено 21.06.23 по справі № 440/5590/23

за позовом ОСОБА_1

до Решетилівської державної нотаріальної контори

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

В травні 2023 року ОСОБА_1 (далі - позивачка, ОСОБА_1 ) звернулась до суду з адміністративним позовом до Решетилівської державної нотаріальної контори (далі - відповідач, нотаріальна контора) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити пені дії, в якому просила:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача, яка полягає у ненаданні їй повного витягу з Єдиного реєстру довіреностей стосовно виданих її покійним батьком ОСОБА_2 довіреностей;

- зобов`язати відповідача надати їй повний витяг з Єдиного реєстру довіреностей стосовно виданих ОСОБА_2 довіреностей.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 21.06.2023 позов залишено без задоволення.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Державного бюджету судовий збір у розмірі 858,88 грн.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, позивачка подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила суд скасувати рішення та постановити нове рішення про задоволення позову.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначила, що судом першої інстанції неправомірно було відстрочено їй сплату судового збору до закінчення розгляду справи, хоча наявні усі докази її неплатоспроможності, які були додані до позовної заяви в обґрунтування клопотання про звільнення від сплати судового збору. Судом першої інстанції питання сплати судового збору було вирішено не на підставі ст. 171 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), не ухвалою про відкриття провадження в адміністративній справі, а двома різними ухвалами від 19.05.2023. Суд першої інстанції не керувався принципом верховенства права, оскільки позбавив можливості у судовому засіданні вирішити питання про звільнення її від сплати судового збору. Оцінка доказів з цього питання судом не зроблена.

Вважає, що суддя без будь-яких обґрунтувань змінив суму судових витрат із 1073,60 грн на 858,88 грн.

Судом першої інстанції не були розглянуті її заяви від 22.05.2023 про ухвалення додаткового рішення, про видалення помилкової ухвали із матеріалів справи, Єдиного державного реєстру судових рішень та електронної справи, про виправлення описки у судовому рішенні та не розглянуті клопотання які були заявлені в позовній заяві. А саме просила розглянути справу за правилами спрощеного провадження та звернути увагу, що у справах стосовно оскарження бездіяльності державних нотаріусів щодо заяви про надання інформації, заявами по суті є позов та відзив. На думку апелянта, суд, в порушення ч.1 ст. 263 КАС України, розглянув справу у письмовому провадженні без судового засідання, коли на підставі ст. 262 КАС України справа, в якій є позовна заява, відзив, відповідь на відзив та заперечення, повинна розглядатися тільки з проведенням судового засідання.

У сукупності допущених порушень процесуального права на думку апелянта, справа розглянута неповноважним складом суду.

Всупереч ч.2 ст. 44 КАС України представник відповідача недобросовісно користувалася належними їй процесуальними правами: подання нею відзиву через систему "Електронний суд" використано нею як створення доказів, що вона вміє користуватися комп`ютером.. Апелянт зазначила, що через невміння завідувачем Решитилівської державної нотаріальної контори користуватися комп`ютером, нею було передано третім особам доступ до свого особистого ключа нотаріуса та пароля для використання її кваліфікованого електронного підпису з метою заведення третіми особами спадкових справ у Спадковому реєстрі. Також апелянт посилається на те, що державний нотаріус ОСОБА_4 на своєму робочому столі не має каомп`ютера. Комп`ютер, який знаходиться у неї за спиною, поставлений таким чином, що на ньому незручно працювати, тому що не має місця для ніг, а другий, який знаходиться далі від державного нотаріуса, зайнятий позаштатним працівником Решитилівської нотаріальної контори - оператор комп`ютерного набору ОСОБА_3 , якій на ньому зручно працювати, тому що біля нього є місце для ніг.

Всупереч п.1 ч.5 ст. 44 КАС України, представник відповідача не виконала свої обов`язки та не направила їй копію відзиву, що підтверджується додатком до відзиву, а саме відсутністю квитанції про доставку документів до зареєстрованого Електронного кабінету користувача ЄСІТС.

При наявності даних процесуальних порушень представником відповідача, судом першої інстанції, в порушення п.1 ч.1 ст. 149 КАС України, не були вжиті до останньої заходи процесуального примусу. Крім того, суд не визнав зловживанням процесуальними правами подання відповідачем до суду першої інстанції двох відзивів: одного в електронній формі, другого - в паперовій формі та не повернув відзиви представнику відповідача. За умови повернення відзивів представнику відповідача, справа повинна була розглядатися за наявними в справі матеріалами. Як наслідок, апелянт вважає, що позов повинен був бути задоволений.

Суд першої інстанції не перевірив лист Решитилівської державної нотаріальної контори від 02.05.2023 №332/01-16 на відповідність вимогам ч.2 ст. 2 КАС України.

Апелянт вважає, що пар. 27 Регламенту Європейського Парламенту і Ради (ЄС) 2016/679 від 27.04.2016 про захист фізичних осіб у зв`язку з опрацюванням персональних даних і про вільний рух таких даних, та про скасування Директиви 95/46/ЄС (Загальний регламент про захист даних) дає їй права на отримання інформації стосовного її померлого батька ОСОБА_2 , а саме повного витягу з Єдиного реєстру довіреностей.

Також просила врахувати заперечення стосовно ухвали Полтавського окружного адміністративного суду від 19.05.2023 (№ у ЄДРСР - 110969553), яка не оскаржується окремо від рішення суду, та скасувати її.

Крім цього, просила переглянути на предмет обґрунтованості заяву про відвід судді Полтавського окружного адміністративного суду від 21.05.2023.

Наполягала на застосуванні до представника відповідача ОСОБА_4 заходів процесуального примусу у виді штрафу.

Також просила постановити окрему ухвалу та направити її до Сумської обласної прокуратури для усунення порушень закону у виді невиконання судового рішення - ухвали слідчого судді Зарічного районного суду м. Суми Янголя Є.В. від 05.05.2023 (справа № 591/3587/23, провадження № 1-кс/591/1607/23, № у ЄДРСР - 110651887). Постановити окрему ухвалу та направити її до Сектору поліцейської діяльності № 1 Відділу поліції № 2 Полтавського районного управління поліції ГУНП в Полтавській області для усунення порушень закону у виді невиконання судового рішення - ухвали слідчого судді Октябрського районного суду Полтавської області Тімошенко Н.В. від 15.05.2023 (справа № 554/3684/23, провадження № 1-кс/554/5221/2023, № у ЄДРСР - 111001466).

Відповідач правом на подання відзиву не скористався.

Колегія суддів зазначає, що з огляду на ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в її межах, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції, при прийнятті оскаржуваного судового рішення, норм процесуального та матеріального права, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено обставини, які не оспорено сторонами.

26.04.2023 ОСОБА_1 звернулася до відповідача із заявою про надання повного витягу з Єдиного реєстру довіреностей стосовно надання довіреностей її померлим батьком ОСОБА_2 . Запит сформовано за наступними параметрами: особа, яка видала довіреність; ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ; ПІБ ОСОБА_2 .

До заяви надала копію листа Решетилівського відділу ДРАЦС у Полтавському районі Полтавської області №3/20.25-24 від 11.01.2023 та копію свідоцтва про смерть ОСОБА_2 .

02.05.2023 за результатом розгляду наданих документів, завідувач нотаріальної контори ОСОБА_4 надала письмову відповідь за вих. №332/01-16, в якій повідомила, що згідно п.п. 3.3. Положення про Єдиний Реєстр довіреностей, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 28.12.2006 №111/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 28.12.2006 №1378/13252, позивач не входить до переліку осіб, яким надаються повні витяги з Єдиного реєстру довіреностей. На підставі зазначено, ОСОБА_1 відмовлено у видачі повного витягу з ЄРД на ім`я ОСОБА_2 .

Вважаючи протиправною таку відмову відповідача позивачка звернулася до суду з даним позовом.

Відмовляючи в задоволенні адміністративного позову суд першої інстанції виходив з того, що відповідач при наданні відповіді позивачці про неможливість видачі повного витягу з Єдиного реєстру довіреностей на ім`я ОСОБА_2 діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду першої інстанції та зазначає.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із п. 1 ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України "Про нотаріат", нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності.

Вчинення нотаріальних дій в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах (державні нотаріуси) або займаються приватною нотаріальною діяльністю (приватні нотаріуси).

На нотаріусів, які працюють у державних нотаріальних конторах або займаються приватною нотаріальною діяльністю, законом може бути покладено вчинення інших дій, відмінних від нотаріальних, з метою надання їм юридичної вірогідності. Нотаріуси можуть проводити медіацію у порядку, визначеному законом, за умови проходження ними базової підготовки медіатора.

З метою підвищення рівня захисту майнових прав юридичних та фізичних осіб, подальшого вдосконалення роботи Єдиних та Державних реєстрів інформаційної мережі Міністерства юстиції України наказом Міністерства юстиції України 28.12.2006 №111/5 затверджено Положення про Єдиний реєстр довіреностей (далі - Положення), яким установлено порядок створення, ведення та користування Єдиним реєстром довіреностей (далі - Єдиний реєстр).

Згідно із п. 1.2 розд. 1 Положення, Єдиний реєстр - це електронна база даних, що містить інформацію про довіреності (у тому числі їх дублікати), а також відомості про припинення їх дії.

Відповідно до п. 1.5. розд. 1 Положення, Реєстратор Єдиного реєстру (далі - Реєстратор) - державні нотаріальні контори, державні нотаріальні архіви, приватні нотаріуси, дипломатичні представництва та консульські установи України, що мають доступ до Єдиного реєстру через інформаційну мережу Міністерства юстиції України, вносять записи до Єдиного реєстру про посвідчені довіреності (у тому числі їх дублікати), про припинення дії довіреностей, перевіряють дійсність довіреностей (їх дублікатів) за даними Єдиного реєстру та видають витяги з Єдиного реєстру, а також виконують інші функції, передбачені цим Положенням.

Згідно із п. 3.3. розд. 3 Положення, повні витяги з Єдиного реєстру видаються: Реєстратором - на письмовий запит (додаток 3) нотаріусів, осіб, щодо яких вчинялась нотаріальна дія, суду, прокуратури, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування у зв`язку з кримінальним провадженням, цивільними, господарськими, адміністративними справами, справами про адміністративні правопорушення, що знаходяться в провадженні цих органів, а також Міністерства юстиції України, територіальних органів Міністерства юстиції у зв`язку із здійсненням ними повноважень, визначених чинним законодавством України.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачка звернулась до відповідача, як Реєстратора Єдиного реєстру довіреностей, з заявою про надання витягу з Єдиного реєстру довіреностей стосовно видачі її померлим батьком ОСОБА_2 довіреностей.

Проте, Решетилівська державна нотаріальна контора листом від 02.05.2023 вих. №332/01-16 відмовила їй у видачі повного витягу з Єдиного реєстру на ім`я ОСОБА_2 на підставі п. 3.3. Положення.

Враховуючи вище зазначені обставини по справі та положення правових норм, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України. оскільки ОСОБА_1 не відноситься до осіб, на письмовий запит яких Реєстратор зобов`язаний видавати повні витяги з Єдиного реєстру довіреностей.

Щодо посилання апелянта на Регламент Європейського Парламенту і Ради (ЄС) 2016/679 від 27.07.2016, на підтвердження права на отримання інформації стосовно її померлого батька, а саме витягу з Єдиного реєстру довіреностей стосовно видачі довіреностей ОСОБА_2 , колегія суддів зазначає.

Відповідно до ст. 3 Закону України "Про захист персональних даних" законодавство про захист персональних даних складають Конституція України, цей Закон, інші закони та підзаконні нормативно-правові акти, міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Абзацом 10 ст. 2 Закону України "Про захист персональних даних" передбачено, що персональні дані - відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована;

Статтею 1 Загальних положень Глави І Регламенту Європейського Парламенту і Ради (ЄС) 2016/679 від 27.04.2016 про захист фізичних осіб у зв`язку з опрацюванням персональних даних і про вільний рух таких даних, та про скасування Директиви 95/46/ЄС (Загальний регламент про захист даних), на норми якого посилається позивачка, встановлено, що цей Регламент установлює норми щодо захисту фізичних осіб у зв`язку з опрацюванням персональних даних і норми про вільний рух персональних даних.

Цей Регламент захищає фундаментальні права і свободи фізичних осіб, зокрема їхнє право на захист персональних даних.

Вільний рух персональних даних у всьому Союзі не повинно бути обмежено чи заборонено із причин, пов`язаних із захистом фізичних осіб у зв`язку з опрацюванням персональних даних.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 цього Регламенту цей Регламент поширюється на опрацювання персональних даних повністю чи частково із застосуванням автоматизованих засобів та до опрацювання персональних даних із застосуванням неавтоматизованих засобів, які формують частину картотеки або призначені для внесення до картотеки.

Аналіз вищевказаних норм законодавства вказує, що до конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема, дані про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, а також адреса, дата і місце народження, будь-які відомості та/або дані про відносини немайнового та майнового характеру, обставини, події, стосунки тощо, пов`язані з особою та членами її сім`ї, за винятком передбаченої законами інформації, що стосується здійснення особою, яка займає посаду, пов`язану з виконанням функцій держави або органів місцевого самоврядування, посадових або службових повноважень.

Збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, може здійснюватися лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та захисту прав людини.

Відповідно до параграфу 27 преамбули Регламенту Європейського Парламенту і Ради 2016/679 від 27.04.2016 Регламент не застосовують до персональних даних померлих осіб. Держави-члени можуть вводити норми щодо опрацювання персональних даних померлих осіб.

Статтею 7 Закону України «Про поховання та похоронну справу» встановлено, що держава гарантує конфіденційність інформації про померлого.

Враховуючи те, що національним законодавством чітко визначено коло осіб, за запитами яких реєстратором видаються повні витяги з Єдиного реєстру довіреностей, а також те, що позивач не є особою яка має право на отримання такого витягу, колегія суддів прийшла до висновку про безпідставність вище зазначених доводів апеляційної скарги.

Щодо доводів позивачки про помилковість ухвали Полтавського окружного адміністративного суду від 19.05.2023 про часткове задоволення клопотання про звільнення від сплати судового збору та надання відстрочки в сплаті судового збору у розмірі 1073,60 грн за подання позову до ухвалення судового рішення по суті спору суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до ст. 133 КАС України, суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою зменшити розмір належних до оплати судових витрат чи звільнити від їх оплати повністю або частково, чи відстрочити або розстрочити сплату судових витрат на визначений строк.

Законодавством чітко регламентовано право суду на звільнення сторони від сплати судового збору, зменшення його розміру, розстрочення або відстрочення його сплати, а єдиною підставою для відстрочення, розстрочення або звільнення сторони від сплати судового збору є врахування судом майнового стану сторони.

Майновий стан сторони (належні стороні майнові права та обов`язки) має визначатися судом у світлі конкретних обставин певної справи, включаючи спроможність заявника сплатити. Отже, визначення майнового стану сторони є оціночним та залежить від доказів, якими обґрунтовується рівень майнового стану сторони.

Особа, яка заявляє відповідне клопотання, повинна навести доводи і подати належні і допустимі, у розумінні ст. ст. 73, 74 КАС України, докази на підтвердження того, що її майновий стан перешкоджав (перешкоджає) сплаті судового збору у встановленому законодавством порядку і розмірі.

Згідно з ч. 1 ст. 8 Закону України "Про судовий збір", враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі за таких умов: 1) розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік; або 2) позивачами є: а) військовослужбовці; б) батьки, які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину-інваліда, якщо інший з батьків ухиляється від сплати аліментів; в) одинокі матері (батьки), які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину-інваліда; г) члени малозабезпеченої чи багатодітної сім`ї; ґ) особа, яка діє в інтересах малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена; або 3) предметом позову є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоров`ю.

Відповідно до ч. 2 ст. 8 Закону України "Про судовий збір", суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті.

Як вбачається з матеріалів справи, при зверненні до Полтавського окружного адміністративного суду із цією позовною заявою ОСОБА_1 просила суд на підставі ст. 8 Закону України "Про судовий збір" звільнити її від сплати судового збору, у зв`язку із її матеріальним станом.

На підтвердження майнового стану позивачкою надано копію трудової книжки та інформацію з порталів Пенсійного фонду України та Державної податкової служби України, згідно яких у неї відсутні доходи за 2022 рік.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 19.05.2023 клопотання ОСОБА_1 частково задоволено, відстрочено сплату судового збору до ухвалення рішення по справі.

На підставі зазначеного, та беручи до уваги відсутність річного доходу у позивачки за попередній календарний рік, колегія суддів, з урахуванням положень ст. 133 КАС України та ч. 1 ст. 8 Закону України "Про судовий збір" вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для звільнення ОСОБА_1 від сплати судового збору. Враховуючи зазначені обґрунтування клопотання позивачки про звільнення від сплати судового збору, колегія суддів вважає, що позивачка підлягає звільненню від сплати судового збору за подачу адміністративного позову до суду. Висновок суду першої інстанції про відстрочення сплати судового збору до ухвалення судового рішення по суті колегія суддів вважає помилковим, оскільки позивачкою таке клопотання не заявлялося, в зв`язку з чим рішення Полтавського окружного адміністративного суду в частині стягнення з ОСОБА_1 судового збору на користь Державного бюджету України в розмірі 858,88 грн підлягає скасуванню.

Щодо вимог апеляційної скарги про перегляд на предмет обґрунтованості заяви про відвід судді Полтавського окружного адміністративного суду від 21.05.2023, колегія суддів зазначає таке.

Із матеріалів справи вбачається, що позивачка подала до Полтавського окружного адміністративного суду заяву про відвід судді Супруна Є.Б. з підстав невірного застосування судом норм процесуального права та необґрунтованість залишення позовної заяви без руху, не врахування судом обставин звільнення позивача від сплати судового збору.

Отже підстави відводу зводилися до незгоди заявниці із процесуальними рішеннями суду.

Відповідно до ст. 36 КАС України суддя не може брати участі в розгляді адміністративної справи і підлягає відводу (самовідводу): 1) якщо він брав участь у справі як свідок, експерт, спеціаліст, перекладач, представник, адвокат, секретар судового засідання або надавав правничу допомогу стороні чи іншим учасникам справи в цій чи іншій справі; 2) якщо він прямо чи опосередковано заінтересований в результаті розгляду справи; 3) якщо він є членом сім`ї або близьким родичем (чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, брат, сестра, дід, баба, внук, внучка, усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, член сім`ї або близький родич цих осіб) сторони або інших учасників судового процесу, або осіб, які надавали стороні або іншим учасникам справи правничу допомогу у цій справі, або іншого судді, який входить до складу суду, що розглядає чи розглядав справу; 4) за наявності інших обставин, які викликають сумнів у неупередженості або об`єктивності судді; 5) у разі порушення порядку визначення судді для розгляду справи, встановленого ст. 31 цього Кодексу.

Суддя підлягає відводу (самовідводу) також за наявності обставин, встановлених ст. 37 цього Кодексу.

Відповідно до часини 4 ст. 36 КАС України незгода сторони з процесуальними рішеннями судді, рішення або окрема думка судді в інших справах, висловлена публічно думка судді щодо того чи іншого юридичного питання не може бути підставою для відводу.

Колегія суддів зазначає, що заявлений позивачкою відвід суду був розглянутий судом із дотриманням вимог КАС України, будь-яких доказів, які б підтверджували пряму чи опосередковану заінтересованість головуючого судді в результаті розгляду даної справи або наявність обставин, які викликають сумнів у неупередженості суду при розгляді даної справи, з матеріалів справи та доводів заяви про відвід не вбачається. З урахуванням зазначеного, колегія суддів зазначає про відсутність підстав для висновку щодо розгляду справи неналежним складом суду. Суд першої інстанції дійшов правомірних висновків про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід судді Полтавського окружного адміністративного суду Супрун Є.Б. по даній справі.

Щодо вимог апеляційної скарги про застосування до відповідача процесуального примусу, колегія суддів зазначає.

Згідно зі ст. 44 КАС України учасники справи мають рівні процесуальні права та обов`язки. Учасники справи зобов`язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Частиною 3 цієї статті передбачено, що учасники справи мають право, зокрема, подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб.

Згідно з ч. 5 ст. 44 КАС України учасники справи зобов`язані, зокрема, подавати наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки.

У ч. 1 ст. 45 КАС України передбачено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами. Зловживання процесуальними правами не допускається.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 45 КАС України з урахуванням конкретних обставин справи суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню адміністративного судочинства, зокрема: подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, які спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення.

Відповідно до ч. 3 ст. 45 КАС України, якщо подання скарги, заяви, клопотання визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання.

Суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання учасником судового процесу його процесуальними правами, суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом (ч. 4 ст. 45 КАС України).

Відповідно до ст. 144 КАС України заходами процесуального примусу є процесуальні дії, що вчиняються судом у визначених цим Кодексом випадках з метою спонукання відповідних осіб до виконання встановлених в суді правил, добросовісного виконання процесуальних обов`язків, припинення зловживання правами та запобігання створенню протиправних перешкод у здійсненні судочинства.

Заходи процесуального примусу застосовуються судом, як правило, негайно після вчинення порушення.

Про застосування заходів процесуального примусу суд постановляє ухвалу.

Пунктом 2 частини 1 статті 149 КАС України визначено, що суд може постановити ухвалу про стягнення в дохід Державного бюджету України з відповідної особи штрафу у сумі від 0,3 до трьох розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб у випадку зловживання процесуальними правами, вчинення дій або допущення бездіяльності з метою перешкоджання судочинству.

Таким чином, положеннями КАС України чітко окреслено характер процесуальної поведінки, який зобов`язує учасників справи діяти сумлінно, тобто проявляти добросовісне ставлення до наявних у них прав і здійснювати їх реалізацію у такий спосіб, щоб забезпечити неухильне виконання своїх обов`язків. При цьому, у випадку зловживання процесуальними правами, вчинення дій або допущення бездіяльності з метою перешкоджання судочинству суд може застосувати до учасника справи заходи процесуального примусу, зокрема, у вигляді штрафу.

В обґрунтування клопотання про застосування заходів процесуального примусу позивачка зазначила, що суд першої інстанції на підставі ч. 3 ст. 45 КАС України не визнав зловживанням процесуальними правами подання відповідачем до суду першої інстанції двох відзивів: одного в електронній формі, а другого - в паперовій формі; та не повернув відзиви представнику відповідача.

Колегія суддів зазначає, що факт подання відповідачем відзиву в електронному та папероому вигляді жодним чином не порушує права позивачки та не може бути визнано зловживанням відповідачем його процесуальних прав, а тому у суду відсутні підстави для застосування заходів процесуального примусу до представника відповідача ОСОБА_4

Щодо вимог апелянта про винесення окремих ухвал, колегія суддів зазначає.

Згідно із ст. 324 КАС України суд апеляційної інстанції у випадках і в порядку, встановлених ст. 249 цього Кодексу, може постановити окрему ухвалу.

Згідно ч. 1, 4, 6, 8 ст. 249 КАС України суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним суб`єктам владних повноважень для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону.

В окремій ухвалі суд має зазначити закон чи інший нормативно-правовий акт (у тому числі його статтю, пункт тощо), вимоги яких порушено, і в чому саме полягає порушення.

Окрему ухвалу може бути винесено судом першої інстанції, судами апеляційної чи касаційної інстанцій.

Суд вищої інстанції може постановити окрему ухвалу в разі допущення судом нижчої інстанції неправильного застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, незалежно від того, чи є такі порушення підставою для скасування або зміни судового рішення. Такі самі повноваження має Велика Палата Верховного Суду щодо питань передачі справ на розгляд Великої Палати.

Отже, окрема ухвала має на меті усунення виявлених у процесі розгляду адміністративного позову порушень закону та є підставою для розгляду питання щодо відповідальності винних осіб.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що окрема ухвала - це рішення, яким суд реагує на виявлені під час розгляду справи порушення закону, причини та умови, що сприяли вчиненню порушення. Окрема ухвала є формою профілактичного впливу судів на правопорушників.

Необхідність її винесення зумовлена завданнями адміністративного судочинства - захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень органів державної влади, місцевого самоврядування, їхніх посадових, службових осіб у процесі здійснення ними управлінських функцій.

Враховуючи вище зазначені правові норми, колегія суддів зазначає, що винесення окремої ухвали це право суду, а не обов`язок.

Доводи апелянта, що при наявності позовної заяви, відзиву, відповіді на відзив та заперечення, справа підлягає розгляду тільки з проведенням судового засідання колегія суддів вважає помилковими, оскільки дані твердження не ґрунтуються на положеннях ст. 262 КАС Уукраїни.

Щодо інших доводів апеляційної скарги.

Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст. 322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення «Серявін та інші проти України») та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України» (п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у цій справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи апелянта, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з приписами п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Згідно з ч. 4 ст. 317 КАС України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Оскільки рішення суду першої інстанції, по суті позовних вимог, ухвалене з правильним встановленням обставин справи, з додержанням норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для його скасування в цій частині.

В зв`язку з неправильним вирішенням судом першої інстанції питання щодо стягнення судових витрат, та наявності підстав для звільнення позивача від сплати судового збору за подачу адміністративного позову, колегія суддів прийшла до висновку, що в даній частині рішення Полтавського окружного адміністративного суду підлягає скасуванню.

Керуючись ст. 242, 243, 311, 315, 317, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Скасувати ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 19 травня 2023 року.

Постановити ухвалу, якою клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору - задовольнити.

Звільнити ОСОБА_1 від сплати судового збору за подання позовної заяви у справі №440/5590/23.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 21 червня 2023 року по справі №440/5590/23 скасувати в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Державного бюджету України судовий збір у розмірі 858,88 грн.

В іншій частині рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 21 червня 2023 року у справі №440/5590/23 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Л.В. Любчич
Судді О.В. Присяжнюк О.А. Спаскін