Справа № 520/23466/23
Суддя: Ральченко І.М.
Дата ухвалення: 2023-12-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Головуючий І інстанції: Сліденко А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 грудня 2023 р. Справа № 520/23466/23
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді Ральченка І.М.,

Суддів: Чалого І.С. , Катунова В.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційними скаргами Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України, ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 11.10.2023 по справі № 520/23466/23

за позовом ОСОБА_1

до Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України

про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом, в якому просив:

- визнати бездіяльність суб`єкта владних повноважень протиправною, а саме Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України, що полягає у невиплаті йому середнього заробітку (обрахованого відповідно до розміру грошового забезпечення, до якого включена надбавка до посадового окладу за роботу в умовах режимних обмежень (15%) та на який в подальшому, була нарахована премія, розмір якої був встановлений відповідним (наказом) рішенням керівника) за весь час затримки розрахунку відповідно до постанови від 18.07.2023 року Другого апеляційного адміністративного суду по справі № 520/5714/22, починаючи з 27.04.2018 по день фактичного розрахунку, а саме по 27.08.2023;

- зобов`язати Департамент внутрішньої безпеки Національної поліції України виплатити йому середній заробіток (обрахований відповідно до розміру грошового забезпечення, до якого включена надбавка до посадового окладу за роботу в умовах режимних обмежень (15%) та на який в подальшому, була нарахована премія, розмір якої був встановлений відповідним (наказом) рішенням керівника) за весь час затримки розрахунку відповідно до постанови від 18.07.2023 року Другого апеляційного адміністративного суду по справі № 520/5714/22, починаючи з 27.04.2018 по день фактичного розрахунку, а саме по 27.08.2023;

- визнати бездіяльність суб`єкта владних повноважень протиправною, а саме Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України, що полягає у невиплаті позивачу компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків (термінів) їх виплати;

- зобов`язати Департамент внутрішньої безпеки Національної поліції України виплатити позивачу компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків (термінів) їх виплати.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 11.10.2023 позовні вимоги задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України з приводу не нарахування і не виплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходу за платежами по судовому рішенню у справі №520/5714/22.

Зобов`язано Департамент внутрішньої безпеки Національної поліції України нарахувати і виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходу за платежами по судовому рішенню у справі №520/5714/22 за період 28.04.2018р.-26.08.2023р.

Позов у решті вимог - залишено без задоволення.

Департамент внутрішньої безпеки Національної поліції України (далі - відповідач), не погодившись з рішенням суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив його скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги залишити без задоволення. В обґрунтування вимог апеляційної скарги заявник зазначає, що строки виплати призначених позивачу на підставі судового рішення індексації грошового забезпечення поліцейського за період 07.11.2015р.-19.06.2017р. та доплати в розмірі 15 % до посадового окладу за роботу в умовах режимних обмежень за період з 08.07.2016 по 27.04.2018, не були порушені.

Позивач, вважаючи неправомірним рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції в цій частині та прийняти нове, яким позов задовольнити у повному обсязі. В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив про не врахування судом першої інстанції, що фактично відбулося звільнення (одночасно з переведенням) з однієї юридичної особи (ДВБ НПУ) до іншої (ГУНП в Донецькій області), тому в даному випадку підлягають застосуванню положення статті 117 КЗпП.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України справа розглядається в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

На підставі ч. 1 ст. 311 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження, у зв`язку з чим фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційних скарг, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судовим розглядом, наказом Голови Національної поліції України від 07.11.2015р. №13 о/с ОСОБА_1 був призначений на посаду оперуповноваженого в особливо важливих справах Управління внутрішньої безпеки в Донецькій області із переатестуванням спеціального звання «підполковник міліції» на спеціальне звання «підполковник поліції».

Наказом начальника Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції від 31.03.2017р. №77 о/с ОСОБА_1 призначений на посаду старшого оперуповноваженого в особливо важливих справ відділу оперативних розробок Донецького управління Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України.

29.04.2017 наказом начальника Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції від №231 о/с позивач призначений на посаду старшого оперуповноваженого в особливо важливих справ відділу моніторингу та зонального контролю Харківського управління Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України.

Наказом начальника Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції від 24.04.2018р. №68 о/с позивача звільнено з посади старшого оперуповноваженого в особливо важливих справ відділу моніторингу та зонального контролю Харківського управління Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України з 27.04.2018р. у зв`язку із переведенням для подальшого проходження служби до Головного управління Національної поліції в Донецькій області.

01.10.2021 наказом Головного управління Національної поліції у Донецькій області №539 о/с ОСОБА_1 звільнено із служби в поліції з 01.10.2021р. за власним бажанням.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 30.11.2022 по справі №520/5714/22 визнано протиправною бездіяльність Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України щодо невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 07.11.2015 по 19.06.2017; зобов`язано Департамент внутрішньої безпеки Національної поліції України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 07.11.2015 по 19.06.2017; визнано протиправною бездіяльність Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 доплати в розмірі 15 % до посадового окладу за роботу в умовах режимних обмежень за період з 08.07.2016 по 27.04.2018; зобов`язано Департамент внутрішньої безпеки Національної поліції України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 доплату в розмірі 15 % до посадового окладу за роботу в умовах режимних обмежень за період з 08.07.2016 по 27.04.2018, з урахуванням проведених виплат.

На виконання постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 30.11.2022 по справі №520/5714/22 позивачу було нараховано 1889,19 грн. індексації грошового забезпечення поліцейського за період 07.11.2015р.-19.06.2017р. та 1778,70 грн. доплати в розмірі 15 % до посадового окладу за роботу в умовах режимних обмежень за період з 08.07.2016 по 27.04.2018, які були виплачені 25.08.2023 року, про що свідчить довідка Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України від 07.09.2023р. №162.

Згідно з довідкою Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України від 07.09.2023р. №158 станом на 27.04.2018 ОСОБА_1 виплачено грошове забезпечення поліцейського у розмірі 10536,17 грн. та індексацію грошового забезпечення поліцейського у розмірі 462,70 грн.

Відповідно до довідки Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України від 07.09.2023р. №159 середньомісячний розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 складає 12 961,01 грн., розмір середньоденного грошового забезпечення складає 430,20 грн.

Згідно із довідкою Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України від 07.09.2023р. №160 середньомісячний розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 з урахуванням виконання судового рішення по справі № 520/5714/22 складає 12 821,01 грн., розмір середньоденного грошового забезпечення складає 434,61 грн.

В подальшому позивач звернувся до відповідача з заявою про перерахунок грошового забезпечення, нарахованого в період з 08.07.2016 по 27.04.2018, до якого включити надбавку до посадового окладу за роботу в умовах режимних обмежень (15%) та на який відповідно до п. 12 розділу ІІ Порядку була нарахована премія, розмір якої був встановлений відповідним наказом керівника та виплатити його з урахуванням раніше проведених виплат.

За результатом розгляду заяви відповідач листом від 25.08.2023 №Л-1368/42-0511ЦА/02-2023 повідомив позивача, що судовим рішенням по справі № 520/5714/22 зобов`язано Департамент нарахувати та виплатити ОСОБА_1 доплату у розмірі 15 % посадового окладу за роботу в у мовах режимних обмежень за період з 08.07.2016 по 27.04.2018, з урахуванням проведених виплат. Департаментом проведено розрахунок зазначених доплат, з урахуванням раніше проведених виплат.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості позовних вимог в частині визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання відповідача нарахувати і виплатити позивачу компенсацію втрати частини доходу. При цьому, позовні вимоги про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання відповідача виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки розрахунку не підлягають задоволенню, оскільки в даному випадку фактично відбулася реалізація процедури переведення поліцейського до іншого органу Національної поліції України, визначена статтею 65 Закону України «Про Національну поліцію», а не його звільнення зі служби.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Щодо позовних вимог про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання відповідача виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки розрахунку відповідно до судового рішення по справі № 520/5714/22, з 27.04.2018 по 27.08.2023.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Так, відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

У відповідності до статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

З 19.07.2022 року положення статті 117 КЗпП України передбачають, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Стаття 116 КЗпП оперує поняттям «всі суми, що належать працівнику», а стаття 117 цього Кодексу передбачає санкцію за невиплату відповідних сум при звільненні.

Умовами застосування частини 1 статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу (роботодавця) у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (з відповідного періоду не більш як за шість місяців).

Водночас, статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу (роботодавця) належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган (роботодавець) повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору (з відповідного періоду але не більш як за шість місяців).

Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

У разі невиплати повного грошового забезпечення на день звільнення військовослужбовця зі служби, підлягає застосуванню відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України.

При цьому, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Аналіз наведених правових положень дає підстави для висновку, що приписи статті 117 КЗпП України підлягають застосування у разі звільнення працівника.

Загальні засади проходження служби в поліції визначено розділом VII Закону України «Про Національну поліцію».

Відповідно до абз. 1 ч. 8, абз. 1 ч. 9 ст. 65 Закону України «Про Національну поліцію» переведення поліцейського може здійснюватися за його ініціативою, ініціативою прямих керівників (начальників), керівників інших органів (закладів, установ) поліції, які порушили питання про переміщення.

Переведення поліцейського здійснюється на підставі наказу про звільнення із займаної посади та направлення для подальшого проходження служби до іншого органу (закладу, установи) поліції та наказу про призначення на посаду в органі (закладі, установі) поліції, до якого переміщується поліцейський.

Згідно ч. 7 ст. 65 Закону України «Про Національну поліцію» переведення є формою переміщення поліцейських, яке здійснюється у разі, якщо звільнення їх із посад або призначення на інші посади належить до номенклатури призначення різних керівників.

Отже, вищевказаними положеннями Закону встановлено процедуру переведення поліцейських в органах поліції, за якою переведення поліцейського відбувається шляхом звільнення з займаної посади, однак без звільнення зі служби. Тобто відповідний працівник продовжує службу в органах Національної поліції України та за ним зберігаються всі соціальні гарантії.

Із матеріалів справи встановлено, що наказом начальника Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції від 24.04.2018р. №68 о/с позивача звільнено з посади старшого оперуповноваженого в особливо важливих справ відділу моніторингу та зонального контролю Харківського управління Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України з 27.04.2018р. у зв`язку із переведенням для подальшого проходження служби до Головного управління Національної поліції в Донецькій області.

Тобто ОСОБА_1 був звільнений з посади старшого оперуповноваженого в особливо важливих справ відділу моніторингу та зонального контролю Харківського управління Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України, а не зі служби в поліції.

Отже, позивач після звільнення з посади старшого оперуповноваженого в особливо важливих справ відділу моніторингу та зонального контролю Харківського управління Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України продовжував проходити службу в органах поліції та отримував грошове забезпечення в Головному управлінні Національної поліції в Донецькій області.

За таких обставин, колегія суддів зазначає, що прийняття відповідачем наказу про звільнення позивача з займаної посади не призвело до звільнення його з лав Національної поліції, у зв`язку з чим у відповідача не виник обов`язок щодо проведення з позивачем повного розрахунку при звільненні. Тобто в даному випадку фактично відбулася реалізація процедури переведення поліцейського до іншого органу Національної поліції України, визначена статтею 65 Закону України «Про Національну поліцію».

З огляду на викладене, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог в частині визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання відповідача виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки розрахунку відповідно до судового рішення по справі № 520/5714/22, з 27.04.2018 по 27.08.2023.

Стосовно позовних вимог про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання відповідача виплатити позивачу компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків (термінів) їх виплати, колегія суддів зазначає наступне.

Питання, пов`язані із здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" №2050-III та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 159 від 21.02.2001.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Статтею 2 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" передбачено, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема, сума індексації грошових доходів громадян.

Виходячи із зазначеного, підставою для здійснення компенсації громадянам втрати частини доходів є дотримання таких умов: 1) виплата громадянину належних йому доходів (заробітної плати, пенсії, соціальних виплат, стипендії); 2) порушення встановлених строків їх виплати (як з вини так і без вини підприємств всіх форм власності і господарювання); 3) затримка виплати доходів на один і більше календарних місяців; 4) доходи не повинні носити разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата).

Основною умовою для виплати громадянину компенсації є порушення встановлених строків виплати доходів. При цьому, компенсація за порушення строків виплати доходів проводиться незалежно від порядку і підстав виплати доходів: добровільного чи на виконання судового рішення.

Відповідно до п. 1 Порядку №159 дія цього Порядку поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Пунктом 2 Порядку №159 закріплено, що компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі - компенсація) проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001 року.

Відповідно до абз. 6 п. 3 Порядку №159 компенсації підлягають такі грошові доходи, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру, зокрема, сума індексації грошових доходів громадян.

Статтею 3 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" встановлено, що сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Таким чином, основною умовою для виплати громадянам передбаченої ст.2 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" №2050-ІІІ та Порядком компенсації є порушення встановлених строків виплати доходів. При цьому компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи за виконанням судового рішення.

Під час судового розгляду справи встановлено, що належні позивачу суми індексації грошового забезпечення поліцейського за період 07.11.2015р.-19.06.2017р. та доплати в розмірі 15 % до посадового окладу за роботу в умовах режимних обмежень за період з 08.07.2016 по 27.04.2018 виплачено позивачу лише в серпні 2023 року, тобто з порушенням строків їх виплати.

За таких обставин колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що в даному випадку мала місце протиправна бездіяльність відповідача щодо невиплати позивачу компенсації втрати частини грошових доходів, у зв`язку з чим Департамент внутрішньої безпеки Національної поліції України зобов`язаний виплатити позивачу компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків (термінів) їх виплати.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційних скарг не знайшли свого обґрунтованого підтвердження в ході апеляційного розгляду справи та не спростовують правильність висновків суду.

Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим відсутні підстави для скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 311, 315, 316, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України, ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 11.10.2023 по справі № 520/23466/23 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І.М. Ральченко
Судді І.С. Чалий В.В. Катунов