Справа № 520/10088/22
Суддя: Бартош Н.С.
Дата ухвалення: 2023-12-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2023 р.Справа № 520/10088/22
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Бартош Н.С.,

Суддів: Подобайло З.Г. , Присяжнюк О.В. ,

за участю секретаря судового засідання Шаповал В.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою 7 прикордонного Карпатського загону Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_1 ) на рішення Харківського окружного адміністративного суду (головуючий суддя І інстанції: Старосєльцева О.В.) від 21.02.2023 року по справі № 520/10088/22

за позовом ОСОБА_1

до 7 прикордонного Карпатського загону Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_1 )

про визнання протиправним та скасування рішення, стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду із позовною заявою, в якій просив:

визнати протиправним та скасувати рішення 7 прикордонного Карпатського загону в особі начальника 4 групи інспекторів прикордонного контролю ВІПС «Шегині» старшого лейтенанта Ольги Павлюк без номеру від 03.10.2022 р. про відмову у перетинанні громадянином України ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_2 ) 03.10.2022р. Державного кордону України;

стягнути з 7 прикордонного Карпатського загону на користь ОСОБА_1 30000,00 грн. моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що суб`єктом владних повноважень було вчинено протиправну відмову у перетині Державного кордону України чим порушено право громадянина на освіту, здійснено втручання у сферу приватного життя, змінено життєві плани і тим самим завдано моральної шкоди.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 09.04.2021 позовні вимоги задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення 7 прикордонного Карпатського загону в особі начальника 4 групи інспекторів прикордонного контролю ВІПС «Шегині» старшого лейтенанта Ольги Павлюк без номеру від 03.10.2022р. про відмову у перетинанні громадянином України ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_2 ) 03.10.2022р. Державного кордону України.

Позов у решті вимог залишено без задоволення.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_2 (адреса: АДРЕСА_1 , код: НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_2 , код: НОМЕР_4 ) витрати зі сплати судового збору у сумі 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) грн. 40 коп.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань 7 прикордонного Карпатського загону (адреса: 79010, м. Львів, вул. Личаківська, буд. 74, код: 14321653) на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_2 , код: НОМЕР_4 ) частину витрат на професійну правничу допомогу у сумі 20000 (двадцять тисяч) грн. 00 коп.

Відповідач не погодився з рішенням суду першої інстанції та подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому наполягає на законності рішення суду першої інстанції, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Сторони про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Колегія суддів визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу у відповідності до ч. 4 ст. 229 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач, ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, документований паспортом № НОМЕР_5 запис № 330 та паспортом НОМЕР_6 .

З метою здобуття вищої освіти на денній формі навчання заявник вступив до іноземного (закордонного) вищого навчального закладу Технічного університету в Кошице на денну форму навчання тривалістю 3 роки з 01.09.2022 р., що підтверджується довідкою від 30.08.2022 р.

До військово-облікового документа заявника - приписного свідоцтва, Київським районним територіальним центром комплектування та соціальної підтримки м. Харкова був внесений запис про надання відстрочки (звільнення) від призову на строкову військову службу згідно з ч. 9 ст. 17 Закону України від 25.03.1992р. №2232-ХІІ «Про військовий обов`язок та військову службу».

12.09.2022р. Київським районним територіальним центром комплектування та соціальної підтримки м. Харкова відносно заявника було складено довідку для виїзду за кордон здобувачів фахової передвищої та вищої освіти № 250 від 12.09.2022 р., де указано про надання відстрочки (звільнення) від призову на строкову військову службу згідно з ч. 9 ст. 17 Закону України від 25.03.1992 р. № 2232-ХІІ «Про військовий обов`язок та військову службу» та відсутність заперечень стосовно виїзду з України.

03.10.2022 р. заявник подав до ІНФОРМАЦІЯ_2 у межах процедури прикордонного контролю: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, військово-обліковий документ, довідку РТЦК та СП про надання дозволу на виїзд з України, документи про вступ на навчання до іноземного вищого учбового закладу на денну форму здобуття освіти.

В свою чергу, 03.10.2022 р. 7 прикордонним Карпатським загоном в особі начальника 4 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 » (тип А) страшним лейтенантом ОСОБА_2 відносно заявника було прийнято рішення про відмову у перетинанні Державного кордону України.

Як зазначив суд першої інстанції, юридичною підставою для прийняття цього рішення були положення ч. 1 ст. 14 Закону України «Про прикордонний контроль», Закон України «Про правовий режим воєнного стану», Указ Президента України від 24.02.2022 р. № 64/2022, ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», постанова КМУ від 27.01.1995 р. № 57, а фактичною підставою послугував висновок відповідача про ненадання громадянином відповідних документів на паспортний контроль.

Не погодившись із прийнятим відповідачем рішенням, позивач звернувся до суду першої інстанції із вищевказаними позовними вимогами.

Частково задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції зазначив, що посилання відповідача на норми Указу Президента України від 24.02.2022 р. № 64/2022, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» у цьому конкретному випадку є безпідставними, оскільки позивачем були надані військово-облікові документи органу військового управління на виїзд за кордон. Також суд вказав, що посилання відповідача на норми Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» у цьому конкретному випадку є помилковими, так як заявник згідно з ч. 8 ст. 17, ч. 9 ст. 17 Закону України від 25.03.1992 р. № 2232-ХІІ «Про військовий обов`язок та військову службу», абз. 2 ч. 3 ст. 23 Закону України від 21.10.1993 р. № 3543-ХІІ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» тимчасово на період здобуття вищої освіти на денній формі навчання не підлягає призову на військову службу під час мобілізації і ці обставини засвідчені документами, належно складеними компетентним органом військового управління.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Виходячи з положень вказаної норми законодавства, колегія суддів переглядає рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам з урахуванням доводів сторін та висновків суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Наведене кореспондується також з положеннями ст. 1 Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" від 21.01.1994 за № 3857-XII (далі - Закон № 3857-XII). При цьому, вказаною статтею також передбачено, що на громадян України, які звернулися з клопотанням про виїзд з України, поширюються всі положення чинного законодавства, вони користуються всіма правами і несуть встановлені законом обов`язки.

Відповідно до ст. 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень.

Воєнний стан у розумінні положень ст. 1 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" від 12.05.2015 за № 389-VIII (далі - Закон № 389-VIII) - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Правовою основою введення воєнного стану є Конституція України, цей Закон та Указ Президента України про введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях, затверджений Верховною Радою України (ст. 2 Закону № 389-VIII).

Приписами ч. 1 ст. 8 Закону № 389-VIII передбачено, що в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, військове командування разом із військовими адміністраціями (у разі їх утворення) можуть самостійно або із залученням органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати в межах тимчасових обмежень конституційних прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб, передбачених Указом Президента України про введення воєнного стану, такі заходи правового режиму воєнного стану: встановлювати у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, особливий режим в`їзду і виїзду, обмежувати свободу пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також рух транспортних засобів (п. 6 ч. 1 ст. 8 Закону № 389-VIII); забороняти громадянам, які перебувають на військовому або спеціальному обліку у Міністерстві оборони України, Службі безпеки України чи Службі зовнішньої розвідки України, змінювати місце проживання (місце перебування) без дозволу військового комісара або керівника відповідного органу Служби безпеки України чи Служби зовнішньої розвідки України; обмежувати проходження альтернативної (невійськової) служби (п. 16 ч. 1 ст. 8 Закону № 389-VIII).

Отже право особи на вільний перетин державного кордону України, згідно з положеннями Конституції України та законодавчих норм, може бути обмежено в умовах воєнного стану.

Указом Президента України від 24.02.2022 за № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який затверджений Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 за № 2102-IX.

Пунктом 3 вказаного Указу у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30 - 34, 38, 39, 41 - 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені ч. 1 ст. 8 Закону України "Про правовий режим воєнного стану".

У подальшому, воєнний стан продовжений Указами Президента України, зокрема, Указами Президента України, затвердженими Законами України, від 14 березня 2022 року № 133/2022 з 05:30 години 26 березня 2022 року строком на 30 діб, Указом Президента України від 18 квітня 2022 року № 259/2022 з 05:30 години 25 квітня 2022 року строком на 30 діб, Указом Президента України від 17 травня 2022 року № 341/2022 з 05:30 години 25 травня 2022 року строком на 90 діб, Указом Президента України від 12.08.2022 за № 573/2022 з 05:30 години 23 серпня 2022 року строком на 90 діб. Указом Президента України від 07.11.2022 за № 757/2022 з 05:30 години 21 листопада 2022 року строком на 90 діб.

Указом Президента України від 24.02.2022 р. № 69/2022 "Про загальну мобілізацію" постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію.

Наведене свідчить про те, що станом на час виникнення спірних у цій справі правовідносин, в Україні діяв воєнний стан та було оголошено загальну мобілізацію, а тому конституційне право громадян України на вільне залишення території України обмежувалось законодавством.

Відповідно до вимог Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» на військову службу за призовом під час мобілізації можуть бути призвані громадяни призовного віку від 18 років та громадяни, які не досягли граничного віку перебування на військовій службі, тобто до 60 років (статті 15, 22).

Правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності, повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів визначає Закон України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" від 21 жовтня 1993 року за № 3543-XII (далі - Закон № 3543-XII).

Так, статтею 1 Закону № 3543-ХІІ передбачено, що мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Статтею 22 Закону № 3543-XII визначено обов`язки громадян щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації, серед іншого з`являтися за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки для взяття на військовий облік військовозобов`язаних, визначення їх призначення на особливий період.

Призов громадян на військову службу під час мобілізації або залучення їх до виконання обов`язків за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, здійснюють територіальні центри комплектування та соціальної підтримки за сприяння місцевих органів виконавчої влади або командири військових частин.

Громадянам, які перебувають на військовому обліку, з моменту оголошення мобілізації забороняється зміна місця проживання без дозволу керівника територіального центру комплектування та соціальної підтримки чи іншої посадової особи, визначеної у частині третій статті 22.

В ч. 1 ст. 23 Закону № 3543-XII перелічено категорії військовозобов`язаних, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації.

В абз. 2 ч. 3 ст. 23 Закону № 3543-XII встановлено, що призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період не підлягають також здобувачі професійної (професійно-технічної), фахової передвищої та вищої освіти, асистенти-стажисти, аспіранти та докторанти, які навчаються за денною або дуальною формами здобуття освіти.

Згідно з п. 8 Порядку встановлення особливого режиму в`їзду і виїзду, обмеження свободи пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також руху транспортних засобів в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 29.12.2021 за № 1455 (далі - Порядок № 1455, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) перетинання державного кордону в пунктах пропуску через державний кордон та пунктах контролю на території, де введено воєнний стан, здійснюється з урахуванням обмежень, установлених законодавством.

Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і порядок розв`язання спорів у цій сфері визначено Законом України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" (далі Закон № 3857-XII).

Статтею 6 Закону України «Про прикордонний контроль» від 05.11.2009 за № 1710-VI (далі - Закон № 1710-VI) унормовано, що перетинання особами державного кордону здійснюються лише за умови проходження прикордонного контролю та з дозволу уповноважених службових осіб Державної прикордонної служби України. Початком здійснення прикордонного контролю особи, транспортного засобу, є момент подання особою паспортного, інших визначених законодавством документів для перевірки уповноваженій службовій особі Державної прикордонної служби України. Пропуск осіб через державний кордон здійснюється уповноваженими службовими особами Державної прикордонної служби України за дійсними паспортними документами, а у передбачених законодавством України випадках також за іншими документами.

Відповідно до ст. 14 ч.1 Закону № 1710-VI іноземцю або особі без громадянства, які не відповідають одній чи кільком умовам перетинання державного кордону на в`їзд в Україну або на виїзд з України, зазначеним у частинах першій, третій статті 8 цього Закону, а також громадянину України, якому відмовлено у пропуску через державний кордон при виїзді з України у зв`язку з відсутністю документів, необхідних для в`їзду до держави прямування, транзиту, в передбачених законодавством випадках або у зв`язку з наявністю однієї з підстав для тимчасового обмеження його у праві виїзду за кордон, визначених статтею 6 Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України", відмовляється у перетинанні державного кордону лише за обґрунтованим рішенням уповноваженої службової особи підрозділу охорони державного кордону із зазначенням причин відмови. Уповноважена службова особа підрозділу охорони державного кордону про прийняте рішення доповідає начальнику органу охорони державного кордону. Таке рішення набирає чинності невідкладно. Рішення про відмову у перетинанні державного кордону оформляється у двох примірниках. Один примірник рішення про відмову у перетинанні державного кордону видається особі, яка підтверджує своїм підписом на кожному примірнику факт отримання такого рішення. У разі відмови особи підписати рішення про це складається акт.

Положеннями ч. 2 ст. 3 Закону № 3857-XII встановлено, що правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України.

Правила перетинання державного кордону громадянами України затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року, № 57 (далі Правила № 57, у редакції, на час виникнення спірних правовідносин).

Пунктом 1 Правил № 57 визначено, що ці Правила визначають порядок перетинання громадянами України державного кордону.

Як зазначено у пункті 2 Правил № 57, у випадках, визначених законодавством, для перетинання державного кордону громадяни, крім паспортних документів, повинні мати також підтверджуючі документи.

У ході перевірки документів під час виїзду з України з`ясовується наявність або відсутність підстав для тимчасового обмеження громадянина у праві виїзду за кордон (п. 12 Правил № 57).

Згідно із пунктом 2-6 Правил № 57, у разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану право на перетин державного кордону, крім осіб, зазначених у пунктах 2-1 та 2-2 цих Правил, також мають інші військовозобов`язані особи, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації. Ця норма не поширюється на осіб, визначених в абзацах другому - восьмому частини третьої статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію".

Отже законодавством установлена загальна умова для всіх громадян України, яка передбачає, що для перетинання державного кордону громадяни України крім паспортних документів в передбачених законодавством України випадках повинні мати також підтверджуючі документи. У зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, а саме право вільно залишати територію України громадянами призовного віку, з урахуванням обмежень, які встановлюються законом. Водночас законом передбачена і відстрочка від призову на військову службу під час мобілізації, яка надається громадянам призовного віку, зокрема, - здобувачам професійної (професійно-технічної), фахової передвищої та вищої освіти, асистентам-стажистам, аспірантам та докторантам, які навчаються за денною або дуальною формами здобуття освіти.

Під час судового розгляду встановлено, що станом на час виникнення спірних правовідносин на території Україні діяв воєнний стан та було оголошено загальну мобілізацію, а тому конституційне право громадян України на вільний виїзд з України обмежувалось законодавством.

Матеріалами справи підтверджується, що позивач з метою здобуття вищої освіти на денній формі навчання заявник вступив до іноземного (закордонного) вищого навчального закладу Технічного університету в Кошице на денну форму навчання тривалістю 3 роки з 01.09.2022р..

12.09.2022р. Київським районним територіальним центром комплектування та соціальної підтримки м. Харкова відносно заявника було складено довідку для виїзду за кордон здобувачів фахової передвищої та вищої освіти № 250 від 12.09.2022р., де указано про надання відстрочки (звільнення) від призову на строкову військову службу згідно з ч. 9 ст. 17 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» та відсутність заперечень стосовно виїзду з України для продовження навчання за кордоном (а.с. 22).

Отже ця довідка видана саме для продовження навчання, яке ще позивач не розпочинав.

Відповідно до абз. 2 ч. 3 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» позивач має право на відстрочку від призову на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період.

Однак, приймаючи до уваги пряме застереження, яке міститься у п. 2-6 Правил № 57, зі змінами, внесеними Постановами Кабінету Міністрів України № 383 від 29.03.2022, № 399 від 01.04.2022, здобувачам професійної (професійно-технічної), фахової передвищої та вищої освіти, асистентам-стажистам, аспірантам та докторантам, які навчаються за денною або дуальною формами, не надано право на перетин державного кордону в разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану.

Системний аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що станом на 03.10.2022 р. діяли обмеження та заборони на період дії правового режиму воєнного стану виїзду за межі території України громадян України чоловічої статті віком від 18 до 60 років, відповідно до Правил № 57, а саме пункту 2-6, який не надає дозволу на перетин державного кордону України здобувачам професійної (професійно-технічної), фахової передвищої та вищої освіти, асистентам-стажистам, аспірантам та докторантам, які навчаються за денною або дуальною формами.

З огляду на викладене колегія суддів погоджується з доводами відповідача, що надані позивачем представнику Державної прикордонної служби України документи не давали підстав для прийняття рішення про надання позивачу дозволу на перетин державного кордону України уповноваженими посадовим особам, які здійснюють прикордонний контроль у пунктах пропуску через державний кордон України.

Тобто, незважаючи на те, що позивач не підлягає призову на військову службу під час мобілізації на підставі абз. 2 ч. 3 ст. 23 Закону № 3543-XII, що підтверджується відповідною довідкою, він не має права на перетин державного кордону на виїзд з території України в умовах воєнного стану, оскільки пунктом 2-6 Правил № 57 встановлено обмеження щодо виїзду за межі території України особам, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації на особливий період відповідно до абзаців 2-8 ч. 3 ст. 23 Закону № 3543-XII.

Щодо довідки територіального центру комплектування та соціальної підтримки, згідно з якою позивач має право на відстрочку від призову на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період (на строкову службу), колегія суддів звертає увагу, що процедури надання відстрочки від призову на військову службу та надання права на перетин державного кордону в умовах воєнного стану є різними за змістом правовими процедурами.

Окрім того, у цій довідці вказано, що заперечень щодо виїзду позивача з України у встановленому порядку для продовження навчання за кордоном немає, а отже такою довідкою позивачу не надано безумовне право на виїзд за кордон, натомість зазначено про можливість такого виїзду "у встановленому порядку", в той же час, відповідно до вимог Правил перетинання державного кордону України № 57, позивач не мав права на перетин державного кордону.

Разом з тим військовий квиток (тимчасове посвідчення військовозобов`язаного) з відміткою про те, що позивач має право на відстрочку від призову на військову службу за призовом під час мобілізації, як документ засвідчує виключно питання військового обліку особи і сам по собі він не є достатнім підтверджуючим документом для перетину державного кордону позивачем в умовах воєнного стану.

При цьому колегія суддів додатково зауважує, що згідно з положеннями ст. 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» особливий правовий режим воєнного стану передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, повноважень необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина.

Правовою основою введення воєнного стану є Конституція України, цей Закон та Указ Президента України про введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях, затверджений Верховною Радою України (стаття 2 цього Закону).

Пунктом 3 частини першої статті 12-1 вказаного Закону визначено, що Кабінет Міністрів України в разі введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях, зокрема, організовує та здійснює керівництво центральними та іншими органами виконавчої влади в умовах воєнного стану.

Відповідно до підпункту 1 пункту 4 Указу від 24 лютого 2022 року № 64/2022 Кабінет Міністрів України зобов`язано невідкладно ввести в дію план запровадження та забезпечення заходів правового режиму воєнного стану в Україні.

Системою таких заходів стало прийняття урядом Постанов № 166 від 28.02.2022, № 179 від 01.03.2022, № 264 від 12.03.2022, № 383 від 29.03.2022, № 399 від 01.04.2022, № 411 від 05.04.2022, № 615 від 20.05.2022, № 661 від 10.06.2022, № 992 від 02.09.2022, № 1044 від 10.09.2022, № 1082 від 27.09.2022 (в подальшому були також прийняті постанови № 1148 від 04.10.2022 та № 1212 від 28.10.2022), якими внесені зміни до Правил перетинання державного кордону громадянами України.

Цими змінами, з-поміж іншого, передбачено обмеження прав певних категорій громадян України на виїзд за межі території України впродовж строку дії воєнного стану. Це обмеження, як зазначалося судом раніше, узгоджується з пунктом 3 Указу від 24 лютого 2022 року № 64/2022 про можливість обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина, передбачених статтею 33 Конституції України.

Тобто введення Указом від 24 лютого 2022 року № 64/2022 на всій території України воєнного стану і стало причиною тимчасового обмеження прав позивача на перетин державного кордону з метою виїзду за межі території України. Це тимчасове обмеження запроваджено відповідно до Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» та Указу Президента України про введення воєнного стану в Україні.

Колегія суддів також звертає увагу, що передбачені статтею 6 Закону № 3857-XII підстави тимчасового обмеження права громадян України на виїзд з України є загальними та застосовуються як до, так і після введення воєнного стану; натомість, застосована щодо позивача підстава для відмови у перетині державного кордону є спеціальним обмеженням, упровадженим в установленому Конституцією України порядку на період дії воєнного стану.

Окрім того, зважаючи на доводи і обґрунтування вимог позивача, слід зазначити, що обмеження певних категорій громадян у праві виїзду за кордон під час дії воєнного стану певною мірою є втручанням у приватне життя особи в розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Однак таке втручання в цьому разі прямо передбачено законом і переслідує абсолютно легітимну мету.

З огляду на викладене не вбачається підстав для висновку про незабезпечення балансу між публічним інтересом суспільства та приватним інтересом заявника.

Зазначені висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 09 березня 2023 року у справі № 600/2520/22-а.

Враховуючи наведене колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскаржуване рішення не може вважатись обґрунтованим та таким, яке прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття такого рішення.

Рішення про відмову в перетинанні державного кордону України громадянину України ОСОБА_1 , який досяг 16-річного віку, від 03.10.2022 відповідає формі, затвердженій Наказом Адміністрації ДПС України від 14.12.2010 за № 967.

Окрім того, колегія суддів уважає за необхідне зауважити на те, що у рішенні про відмову в перетині державного кордону наведено мотиви його прийняття, а саме те, що позивач тимчасово обмежений у праві виїзду з України, у зв`язку з відсутністю підстав на право перетинання державного кордону. У вказаному рішенні наведено норми права, якими таке право позивача обмежено.

Так, у рішенні наведено персональні дані позивача, його паспортні документи. Вказано правову підставу його прийняття, а саме: Закон України «Про прикордонний контроль», Закон України «Про правовий режим воєнного стану», Указ Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», Закон України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні від 24 лютого 2022 року», Постанова КМУ № 57 від 27.01.1995 про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України; вказано, що тимчасово обмежено у праві виїзду з України, з відсутністю підстав на право перетинання державного кордону, так як вищезазначений громадянин не зміг надати на паспортний контроль документів, що підтверджують підставу для виїзду за кордон.

Такими документами, зокрема, могли бути документи, які визначені Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 № 57, та які могли б підтверджувати визначені цими Правилами підстави для виїзду з України під час дії воєнного стану.

При цьому, висновок суду першої інстанції про необхідність зазначення в оскаржуваному рішенні переліку документів, які необхідно надати позивачу для виїзду за кордон, суд апеляційної інстанції вважає безпідставним, оскільки за встановлених обставин, з якими позивач пов`язував наявність у нього права на перетинання державного кордону, надання будь-яких документів не надавало б позивачу право виїзду за межі України, як студенту денної форми навчання у закордонному навчальному закладі.

Отже висновок суду першої інстанції про те, що в оскаржуваному рішенні не зазначено підстав відмови в перетинанні державного кордону України громадянину України згідно з приписами чинного законодавства та конкретного переліку документів, які позивач не зміг надати, є помилковим.

Крім того, суд апеляційний інстанції вважає за необхідне зауважити на те, що спірне рішення відповідача має разовий характер і вичерпало свою дію фактом його виконання, тому за наявності на те законних підстав, які дійсно надають право на перетин державного кордону на виїзд з України, оскаржуване рішення відповідача жодним чином не створить перешкод для перетину позивачем кордону України.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні вимог позивача про визнання протиправним та скасування рішення відповідача від 03.10.2022 про відмову у перетині державного кордону на виїзд з України громадянину України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог у цій частині, суд першої інстанції не правильно визначив характер спірних правовідносин та не надав правову оцінку обставинам, які охоплюються предметом позову, що призвело до неправильного вирішення справи та ухвалення судового рішення з порушенням норм матеріального права в оскаржуваній частині.

Доводи апеляційної скарги приймаються колегією суддів у якості належних.

Згідно із приписами пункту другого частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Відповідно до статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

При прийнятті рішення у даній справі суд врахував позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки інших аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), Проніна проти України (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Із врахуванням такого підходу Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд апеляційної інстанції вважає, що ключові доводи сторін отримали достатню оцінку.

Оскільки рішення суду першої інстанції ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а також у зв`язку із тим, що висновки суду не відповідають обставинам справи, колегія суддів дійшла висновку про скасування рішення суду першої інстанції з прийняттям постанови про відмову у задоволенні позовних вимог.

З огляду на те, що суд апеляційної інстанції приймає рішення на користь суб`єкта владних повноважень, то за відсутності документально підтверджених доказів щодо понесених суб`єктом владних повноважень судових витрат на залучення свідків та проведення експертиз, у силу статті 139 КАС України, судові витрати новому розподілу не підлягають.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 326, 327 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу 7 прикордонного Карпатського загону Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_1 ) задовольнити.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 21.02.2023 по справі №520/10088/22 скасувати.

Прийняти нове судове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні адміністративного позову.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)Н.С. Бартош
Судді(підпис) (підпис) З.Г. Подобайло О.В. Присяжнюк
Повний текст постанови складено 29.12.2023 року