Справа № 480/6818/22
Суддя: Макаренко Я.М.
Дата ухвалення: 2023-12-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 грудня 2023 р. Справа № 480/6818/22
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Макаренко Я.М.,

Суддів: Мінаєвої О.М. , Кононенко З.О. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Держпродспоживслужби в Сумській області на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 13.12.2022, головуючий суддя І інстанції: М.М. Шаповал, вул. Герасима Кондратьєва, 159, м. Суми, 40021, повний текст складено по справі № 480/6818/22

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Держпродспоживслужби в Сумській області

про визнання незаконним та скасування наказу, стягнення грошових коштів та середнього заробітку, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2022 року ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Держпродспоживслужби в Сумській області (далі відповідач) про визнання незаконним та скасування наказу, стягнення грошових коштів та середнього заробітку, зобов`язання вчинити дії, в якій просить:

- визнати незаконним та скасувати наказ № 233-к від 22.07.2022, виданий начальником Головного управління Держпродспоживслужби в Сумській області Моісеєнком В.В. щодо проведення утримань із нарахованої заробітної плати ОСОБА_1 за травень - липень 2022 року;

- стягнути з відповідача на користь позивача незаконно утримані грошові кошти з заробітної плати ОСОБА_1 за травень-червень у розмірі 35713,19 грн;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити заробітну плату позивачу за період з 01.07.2022 по 22.07.2022 включно;

- стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за період з 22.07.2022 по день ухвалення рішення.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 13 грудня 2022 року по справі №480/6818/22 задоволено позов ОСОБА_1 до Головного управління Держпродспоживслужби в Сумській області про визнання незаконним та скасування наказу, стягнення грошових коштів та середнього заробітку, зобов`язання вчинити дії.

Визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Держпродспоживслужби в Сумській області № 233-к від 22 липня 2022 року в частині утримання невиплаченої заробітної плати.

Стягнуто з Головного управління Держпродспоживслужби в Сумській області на користь ОСОБА_1 невиплачену заробітну плату за червень та липень 2022 року в загальній сумі 16998,2 грн з відрахуванням з цієї суми обов`язкових платежів.

Стягнуто з Головного управління Держпродспоживслужби в Сумській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки повного розрахунку при звільненні в загальній сумі 85726,9 грн.

Відповідач, не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог, подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, не надання належної оцінки зібраним доказам та доводам сторони відповідача, просив його скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач зазначає, що судом першої інстанції у рішенні не було приведено жодного аргументування щодо правової позиції Верховного Суду у справі №2а-8044/09/1370, а також відсутня оцінка доводам відповідача про те, що правомірність наказу про звільнення №578-К від 16.12.2019 визнана Верховним Судом, оскільки скасовано постанову Другого апеляційного адміністративного суду №480/605/20 від 01.04.2021, у зв`язку з чим скасоване судове рішення не породжує правових наслідків з моменту її ухвалення. Апелянт стверджує, що судом першої інстанції не оцінено доводи зі сторони відповідача, про те, що позивач фактично не виконував посадові обов`язки і був увільнений у період з 18.04.2022 по 22.07.2022, тоді як за статтею 239 КЗпП обмеження щодо повернення безпідставно набутої заробітної плати чи інших прирівняних до неї платежів стосується лише фактично виплачених коштів за виконаними судовими рішенням чи сплачених роботодавцем добровільно. Також в апеляційній скарзі відповідач зазначив, що позивачем не було подано належних доказів на підтвердження виконання ним громадського обов`язку.

Крім того, апелянт стверджує, що у рішенні суду першої інстанції відсутній розрахунок розміру середнього заробітку позивача, не надано оцінки доказам та доводам сторони відповідача щодо обрахунку середньої заробітної плати позивача, а також неправильно визначено середньоденний заробіток позивача. Більш того, у оскаржуваному рішенні судом неправильно застосовано статтю 117 КЗпП та завищено розмір середнього заробітку, який підлягає стягненню на користь позивача, адже розмір належних до виплати працівникові сум має бути пропорційним розміру відповідальності застосований до роботодавця, як приведено у постанові Верховного Суду від 30.11.2020 у справі №480/3105/19. Ще однією із підстав в обґрунтування протиправності оспорюваного рішення апелянтом зазначено порушення позивачем строку для звернення до суду за захистом порушеного права, а саме, місячний строк визначений ст.122 КАС України

Не погоджуючись із доводами апеляційної скарги позивачем подано до суду апеляційної інстанції письмовий відзив, в якому він просить залишити апеляційну скаргу відповідача без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, оскільки вважає дане рішення суду законним та обґрунтованим.

У відповідності до пункту 1 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю.

Враховуючи те, що від учасників справи не надійшло клопотання про розгляд справи за їх участю, правовідносини та предмет доказування у справі, не вимагають витребування нових доказів та проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, то за таких обставин колегія суддів вважає за необхідне розглянути справу в порядку письмового провадження.

За приписами статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги (частина перша). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язкової підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частина друга).

Колегія суддів, вивчивши обставини справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, вважає, що вимоги апеляційної скарги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 був звільнений з посади заступника начальника Головного управління Держпродспоживслужби в Сумській області наказом Державної служби України з безпечності харчових продуктів та захисту споживачів від 16.12.2019 № 578-К.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 01.04.2021 у справі № 480/605/20 задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 , скасовано висновок за результатами оцінювання та наказ № 578-к про звільнення та поновлено його на посаді заступника начальника Головного управління Держпродспоживслужби в Сумській області з 08.01.2020.

Наказом Держпродспоживслужби України № 578-к від 22 жовтня 2021 року на виконання постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 01.04.2020 по справі № 480/605/20 позивача поновлено на посаді заступника начальника ГУ Держпродспоживслужби в Сумській області.

Наказом Головного управління Держпродспоживслужби в Сумській області від 01.03.2022 № 1-ВЧ з 01.03.2022 для всіх працівників ГУ Держпродспоживслужби в Сумській області було встановлено простій, а наказом від 01.04.2022 № 20-ВЧ з 01.04.2022 його було продовжено.

18 квітня 2022 року ОСОБА_1 уклав контракт добровольця територіальної оборони (добровольче формування Хмелівської територіальної громади № 1 Роменського району).

У зв`язку з зарахуванням ОСОБА_1 для проходження служби до складу добровольчого формування під час особливого періоду ГУ Держпродспоживслужби в Сумській області 10.05.2022 було видано наказ № 68-К про увільнення позивача від роботи з 18.04.2022 зі збереженням займаної посади та середньої заробітної плати на період проходження служби у складі добровольчого формування.

Наказом Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів № 316-к від 22.07.2022 на виконання постанови Верховного Суду від 14.07.2022 у справі № 480/605/20, скасовано наказ Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів від 22 жовтня 2021 року №578-к «Про поновлення на роботі ОСОБА_1 ».

У період з 18.04.2022 по 22.07.2022 (дата прийняття наказу про скасування наказу про поновлення ОСОБА_1 на роботі) позивач був увільнений від виконання посадових обов`язків та йому нараховувалась середньомісячна заробітна плата у відповідності до положень ст. 119 КЗпП України.

Із копії листа начальника Головного управління Держпродспоживслужби в Сумській області № 2069-14/22 від 25.08.2022 вбачається, що нарахована заробітна плата ОСОБА_1 за травень-липень 2022 року на підставі наказу Головного управління Держпродспоживслужби в Сумській області № 233-к від 22.07.2022 була утримана і не була виплачена позивачу.

Вважаючи вищевказаний наказ відповідача незаконним, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи вимоги позову суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивач працював у Головному управлінні Держпродспоживслужби в Сумській області на посаді заступника начальника з 22.10.2021 по 22.07.2022 і у відповідача відсутні правові підстави для відрахування невиплаченої заробітної плати позивачу, а тому наказ відповідача № 233-к від 22 липня 2022 року в частині утримання невиплаченої заробітної плати є протиправним та підлягає скасуванню. Окрім того, із пояснень свідка ОСОБА_2 , яка працює головним бухгалтером ГУ Держпродспоживслужби в Сумській області та довідок про доходи (а.с 160 166 том 1 ), судом першої інстанції встановлено, що загальна сума невиплаченої позивачу заробітної плати за червень та липень 2022 року становить 16998,2 грн, а середньоденна заробітна плата позивача становить 832,3 грн, до дня розгляду справи відповідач затримав протиправно позивачу повний розрахунок при його звільненні за 103 робочих дні, що становить в загальній сумі 85726,9 грн.

Колегія суддів частково не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 43 Конституції України закріплено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, а держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності; громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно із частиною першою статті 3 та статтею 4 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

За змістом статті 2 КЗпП України право громадянина України на працю є одним з основних трудових прав працівників, яке передбачає одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою.

Положеннями статті 5-1 КЗпП України передбачено гарантії забезпечення права громадян на працю, зокрема, щодо правового захисту від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України "Про оплату праці", заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

У статті 12 Закону України "Про оплату праці" закріплено перелік норм і гарантій в оплаті праці, який не є вичерпним. Указано, що норми оплати праці (за роботу в надурочний час; у святкові, неробочі та вихідні дні; у нічний час; за час простою, який мав місце не з вини працівника; при виготовленні продукції, що виявилася браком не з вини працівника; працівників молодше вісімнадцяти років, при скороченій тривалості їх щоденної роботи тощо) і гарантії для працівників (оплата щорічних відпусток; за час виконання державних обов`язків; для тих, які направляються для підвищення кваліфікації, на обстеження в медичний заклад; для переведених за станом здоров`я на легшу нижчеоплачувану роботу; переведених тимчасово на іншу роботу у зв`язку з виробничою необхідністю; для вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років, переведених на легшу роботу; при різних формах виробничого навчання, перекваліфікації або навчання інших спеціальностей; для донорів тощо), а також гарантії та компенсації працівникам в разі переїзду на роботу до іншої місцевості, службових відряджень, роботи у польових умовах тощо встановлюються КЗпП України та іншими актами законодавства України. Норми і гарантії в оплаті праці, передбачені частиною першою цієї статті та КЗпП України, є мінімальними державними гарантіями.

У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 щодо тлумачення положень частини другої статті 233 КЗпП України, статей 1, 12 Закону України "Про оплату праці" Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано в законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також вказав, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти всі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

За висновком Конституційного Суду України, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів здійснення трудових правовідносин, а саме відплатності праці, який отримав відображення у пункті 4 частини I Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 03 травня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V, за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень. Крім обов`язку оплатити результати праці робітника, існують також інші зобов`язання роботодавця матеріального змісту. Ці зобов`язання стосуються тих витрат, які переважно спрямовані на охорону праці чи здоров`я робітника (службовця) або на забезпечення мінімально належного рівня його життя, у тому числі й у разі простою - зупинення роботи, що було викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами (форс-мажор) тощо. Такі зобов`язання відповідають мінімальним державним гарантіям, установленим статтею 12 Закону № 108/95-ВР, зокрема щодо оплати часу простою, який мав місце не з вини працівника.

Зазначене, на переконання Конституційного Суду України, дає підстави для висновку, що обсяг заробітної плати найманого працівника становлять винагорода за виконану роботу, про що йдеться у статті 94 КЗпП України і статті 1 Закону України "Про оплату праці", та гарантовані державою виплати, передбачені у статті 12 Закону України "Про оплату праці".

Як встановлено з матеріалів справи, 16.12.2019 Державною службою України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів видано наказ № 578-к про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника Головного управління Держпродспоживслужби в Сумській області відповідно до пункту 3 частини першої статті 87 Закону України "Про державну службу", у зв`язку з отриманням негативної оцінки за результатами оцінювання службової діяльності в перший робочий день (том 1, а.с. 26).

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 01.04.2021 у справі № 480/605/20 задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 , скасовано висновок за результатами оцінювання службової діяльності та наказ № 578-к від 11.12.2019 про звільнення ОСОБА_1 , поновлено його на посаді заступника начальника Головного управління Держпродспоживслужби в Сумській області з 08.01.2020.

Наказом Держпродспоживслужби України № 578-к від 22 жовтня 2021 року позивача поновлено на посаді заступника начальника Головного управління Держпродспоживслужби в Сумській області (том 1, а.с. 9).

Наказом Головного управління Держпродспоживслужби в Сумській області № 1-ВЧ від 01.03.2022 встановлено простій з 01.03.2022 для всіх працівників Головного управління Держпродспоживслужби в Сумській області до стабілізації ситуації в Україні та припинення обставин, що викликали простій, окрім працівників, визначених у додатку до цього наказу, які задіяні у процесах, пов`язаних із забезпеченням роботи функціональних підсистем Головного управління Держпродспоживслужби в Сумській області єдиної державної системи цивільного захисту (том 1, а.с. 27-29).

Згідно наказу Головного управління Держпродспоживслужби в Сумській області №9-ВЧ від 19.03.2022 було внесено зміни до наказу Головного управління Держпродспоживслужби в Сумській області № 1-ВЧ від 01.03.2022 в частині розмірів оплати праці працівників, за яким позивачу (за списком №1) заробітна плата на період простою розраховується у розмірі середньомісячної заробітної плати (том 1, а.с. 120, 121).

Наказом Головного управління Держпродспоживслужби в Сумській області № 20-ВЧ від 01.04.2022 припинено простій працівників Головного управління Держпродспоживслужби в Сумській області із 01.04.2022, встановлений наказом № 1-ВЧ від 01.03.2022, та визначено приступити до виконання посадових обов`язків дистанційно, з 01.04.2022, а також встановлено з 01.04.2022 простій для працівників Головного управління Держпродспоживслужби в Сумській області визначених у додатку №2 до вказаного наказу (том 1, а.с. 30-38).

18 квітня 2022 року позивач уклав контракт добровольця територіальної оборони (добровольче формування Хмелівської територіальної громади № 1 Роменського району) (том 1, а.с. 136, зворот; а.с. 143).

Наказом Головного управління Держпродспоживслужби в Сумській області №68-к від 10.05.2022 увільнено ОСОБА_1 , з 18.04.2022 від роботи (звільнити від виконання посадових обов`язків), у зв`язку із зарахуванням для проходження служби до складу добровольчого формування Збройних Сил України під час особливого періоду зі збереженням займаної посади та середньої заробітної плати на період проходження служби у складі добровольчого формування (том 1, а.с. 39).

У відповідності до наказу Головного управління Держпродспоживслужби в Сумській області №205-к від 19.07.2022, на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 №2352-ІХ, внесено зміни до наказу Головного управління Держпродспоживслужби в Сумській області №68-к від 10.05.2022, а саме, у пункті наказу слова «зі збереженням займаної посади та середньої заробітної плати» замінити словами «зі збереженням місця роботи і посади» (том 1, а.с. 119).

Виходячи з приведених вище обставин, колегією суддів встановлено, що у період з 18.04.2022 по 19.07.2022 позивач був увільнений від виконання посадових обов`язків та йому нараховувалась середньомісячна заробітна плата у відповідності до положень статті 119 КЗпП України (в редакції до змін на підставі Закону України від 01.07.2022 №2352-ІХ), а з 19.07.2022 позивач був увільнений від виконання посадових обов`язків із збереженням місця роботи і посади, проте вже без нарахування середньомісячної заробітної плати.

Однак, 14 липня 2022 року постановою Верховного Суду у справі № 480/605/20, скасовано постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 01.04.2020, якою було задоволено позов ОСОБА_1 та залишено в силі рішення Сумського окружного адміністративного суду від 05 жовтня 2020 року у справі №480/605/20, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до Державної служби України з безпечності харчових продуктів та захисту споживачів, за участю третьої особи Головного управління Держпродспоживслужби в Сумській області, про визнання протиправними і скасування висновку та наказів, поновлення на посаді.

Таким чином, на виконання постанови Верховного Суду від 14.07.2022 у справі №480/605/20, наказом Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів № 316-к від 22.07.2022 скасовано наказ Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів від 22 жовтня 2021 року №578-к «Про поновлення на роботі ОСОБА_1 » (том 1, а.с. 60).

Тому, у зв`язку із ухваленням 14.07.2022 Верховним Судом постанови про скасування постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 01.04.2020 у справі №480/605/20 про поновлення ОСОБА_1 на посаді, у останнього припинилися трудові відносини із відповідачем.

На час скасування наказу про поновлення на роботі ОСОБА_1 заборгованість відповідача із виплати заробітної плати за період з червня (частково) по липень 2022 року (до 19.07.2017, дня внесення змін згідно наказу №68-к від 10.05.2022) складала 16998,20 гривень, що підтверджується доводами апеляційної скарги.

У відповідності до наказу Головного управління Держпродспоживслужби в Сумській області від 22.07.2022 №233-к на підставі наказу Державної служби України з безпечності харчових продуктів та захисту споживачів від 22.07.2022 №316-к «Про скасування наказу Держпродспоживслужби від 22.10.2021 №578-к», постанови Верховного Суду від 14.07.2022 у справі №480/605/20 та листа Міністерства економіки України від 07.07.2022 №2122-10/45745-03, Управлінню економіки, бухгалтерського обліку та звітності Головного управління Держпродспоживслужби в Сумській області наказано утримати невиплачену заробітну плату ОСОБА_1 (а.с. 8, 61 том 1).

В апеляційній скарзі відповідач не заперечував, що заборгованість перед позивачем по сплаті заробітної плати стосується саме суми, яка становить 16998,20 гривень.

Крім того, із копії листа начальника Головного управління Держпродспоживслужби в Сумській області № 2069-14/22 від 25.08.2022 (том 1, а.с. 13-14) вбачається, що утримання відповідачем із нарахованого заробітку ОСОБА_1 було проведено у зв`язку з тим, що останній був звільнений з посади заступника начальника Головного управління Держпродспоживслужби в Сумській області наказом Державної служби України з безпечності харчових продуктів та захисту споживачів від 16 грудня 2019 року №578-К, а тому у Головного управління були відсутні правові підстави для виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за червень та липень 2022 року відповідно до статті 119 КЗпП, адже за положеннями ч.1 ст.239 КЗпП та ст.1215 ЦК України обмеження щодо повернення безпідставно набутої заробітної плати чи інших прирівняних до неї платежів, стосується лише фактично виплачених коштів за виконаними судовими рішенням чи сплачених роботодавцем добровільно.

Отже, відповідачем на підставі наказу Державної служби України з безпечності харчових продуктів та захисту споживачів від 22.07.2022 №316-к «Про скасування наказу Держпродспоживслужби від 22.10.2021 №578-к», після якого позивач вважався звільненим, прийняв наказ про утримання нарахованої, але не виплаченої позивачу заробітної плати у сумі 16998,20 гривень .

На переконання суду апеляційної інстанції такі дії відповідача не відповідають законодавчо закріпленим вимогам до здійснення відрахування із заробітної плати.

Так, в частині першій статті 127 КЗпП України та частині першій статті 26 Закону України «Про оплату праці» закріплено, що відрахування із заробітної плати може проводитися тільки у випадках, передбачених законодавством України.

Вичерпний перелік підстав для відрахування із заробітної плати працівників для покриття їх заборгованості підприємству, установі і організації, де вони працюють, за наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу, визначений у частині другій статті 127 КЗпП України.

Такими підставами є:

1) для повернення авансу, виданого в рахунок заробітної плати; для повернення сум, зайво виплачених внаслідок лічильних помилок; для погашення невитраченого і своєчасно не поверненого авансу, виданого на службове відрядження або переведення до іншої місцевості; на господарські потреби, якщо працівник не оспорює підстав і розміру відрахування. У цих випадках власник або уповноважений ним орган вправі видати наказ (розпорядження) про відрахування не пізніше одного місяця з дня закінчення строку, встановленого для повернення авансу, погашення заборгованості або з дня виплати неправильно обчисленої суми;

2) при звільненні працівника до закінчення того робочого року, в рахунок якого він вже одержав відпустку, за невідроблені дні відпустки. Відрахування за ці дні не провадиться, якщо працівник звільняється з роботи з підстав, зазначених в пунктах 3, 5, 6 статті 36 і пунктах 1, 2 і 5 статті 40 цього Кодексу, а також при направленні на навчання та в зв`язку з переходом на пенсію;

3) при відшкодуванні шкоди, завданої з вини працівника підприємству, установі, організації (стаття 136).

У відповідності до вимог частини першої статті 26 Закону України «Про оплату праці» відрахування із заробітної плати можуть провадитися тільки у випадках, передбачених законодавством. При кожній виплаті заробітної плати загальний розмір усіх відрахувань не може перевищувати двадцяти відсотків, а у випадках, передбачених законодавством, - п`ятдесяти відсотків заробітної плати, що належить до виплати працівникам. Обмеження, встановлені частиною другою цієї статті, не поширюються на відрахування із заробітної плати при відбуванні покарання у вигляді виправних робіт і при стягненні аліментів на неповнолітніх дітей. У цих випадках розмір відрахувань із заробітної плати не може перевищувати 70 відсотків.

Відповідно до статті 128 КЗпП України встановлено, що при кожній виплаті заробітної плати загальний розмір усіх відрахувань не може перевищувати двадцяти процентів, а у випадках, окремо передбачених законодавством України, - п`ятидесяти процентів заробітної плати, яка належить до виплати працівникові. При відрахуванні з заробітної плати за кількома виконавчими документами за працівником у всякому разі повинно бути збережено п`ятдесят процентів заробітку. Обмеження, встановлені частинами першою і другою цієї статті, не поширюються на відрахування із заробітної плати при відбуванні виправних робіт і при стягненні аліментів на неповнолітніх дітей. У цих випадках розмір відрахувань із заробітної плати не може перевищувати сімдесяти відсотків.

З наведеного вище вбачається, що законодавчо закріплено вичерпний перелік підстав для здійснення відрахування із заробітної плати працівника, до яких не відноситься ані припинення трудових відносин із працівником через скасування судового рішення, ані увільнення від роботи у зв`язку із проходженням служби у складі добровольчого формування.

Поряд з цим, законодавством визначено випадки відрахування із заробітної плати працівника за умови його працевлаштування у роботодавця, тоді як не передбачено права роботодавця здійснювати утримання із заробітної плати після фактичного припинення із працівником трудових правовідносин.

Відтак, виходячи з обставин даної справи, колегія суддів приходить до висновку, що відповідачем при ухваленні оспорюваного наказу порушено вимоги КЗпП України та Закону України «Про оплату праці», адже нормами трудового законодавства не передбачено права роботодавця здійснювати утримання із заробітної плати працівника як після припинення із останнім трудових правовідносин, так і у випадку увільнення працівника від роботи у зв`язку із проходженням служби у складі добровольчого формування.

Аналогічна правова позиція приведена у постанові Верховного Суду від 31.01.2020 у справі №813/3533/16.

Посилання апелянта на правовірність оспорюваного наказу з огляду на те, що позивач фактично не виконував посадові обов`язки, адже в період з 18.04.2022 по 22.07.2022 був увільнений із займаної посади, колегія суддів вважає безпідставними з огляду на наступне.

Як вбачається із матеріалів справи 18 квітня 2022 року уклав контракт добровольця територіальної оборони з добровольчим формуванням Хмелівської територіальної громади № 1 Роменського району.

У відповідності до наказу Головного управління Держпродспоживслужби в Сумській області від 10 травня 2022 року №68-к, на підставі ст.24 Закону України Про основи національного спротиву і статті 119 КЗпП України, ОСОБА_1 , заступника начальника Головного управління Держпродспоживслужби в Сумській області, увільнено від роботи (виконання посадових обов`язків) з 18.04.2022 у зв`язку із зарахуванням про проходження служби до складу добровольчого формування Збройних Сил України під час особливого періоду із збереження займаної посади та середнього заробітку на період проходження служби у складі добровольчого формування (а.с. 39 том 1).

Крім того, колегією суддів встановлено, що за весь час увільнення позивача від виконання посадових обов`язків йому нараховувалась та виплачувалась середня заробітна плата, однак на час звільнення позивача із займаної посади, йому було нараховано та не виплачено заробітну плату у сумі 16998,20 гривень, зокрема, за частину червня місяця та за 12 робочих днів липня (по 19.07.2022) 2022 року.

На час звільнення позивача із займаної посади вимогами частин першої та третьої статті 119 КЗпП України було визначено, що на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку. За працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи і посада на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

За вимогами частини першої статті 1 Закону України «Про основи національного спротиву» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що доброволець Сил територіальної оборони Збройних Сил України це громадянин України або іноземець чи особа без громадянства, який перебуває в Україні на законних підставах впродовж останніх п`яти років та на добровільній основі зарахований до проходження служби у складі добровольчого формування Сил територіальної оборони Збройних Сил України (пункт 1 частини першої статті 1 Закону), тоді як добровольче формування територіальної громади це воєнізований підрозділ, сформований на добровільній основі з громадян України, які проживають у межах території відповідної територіальної громади, який призначений для участі у підготовці та виконанні завдань територіальної оборони в межах території відповідної територіальної громади (пункт 2 частини першої статті 1 Закону).

У відповідності до частини першої статті 25 Закону України «Про основи національного супротиву» з метою забезпечення безпеки і захисту осіб, які на добровільній та конфіденційній основі залучаються до виконання завдань руху опору, а також їх близьких родичів Командуванням Сил спеціальних операцій Збройних Сил України можуть здійснюватися спеціальні заходи безпеки.

Таким чином, під час виконання позивачем громадського обов`язку, як добровольця територіальної оборони з добровольчим формуванням Хмелівської територіальної громади № 1 Роменського району, він фактично перебував у трудових відносинах із відповідачем і за ним зберігалось згідно частини першої статті 119 КЗпП України місце роботи та середній заробіток, який є фактичною компенсацією заробітної плати за час виконання працівником громадського обов`язку у робочий час.

Відтак, з квітня по червень (частково) 2022 року позивачу нараховувався та виплачувався середній заробіток за час виконання ним громадського обов`язку.

Статтею 43 Конституції України закріплено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відтак, оскільки позивачу на підставі вимог частини першої статті 119 КЗпП України незмінно гарантувалось збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку на час виконання державного або громадського обов`язку, то колегія суддів вважає безпідставними посилання відповідача на можливість утримання заробітної плати з позивача огляду на те, що останній в період з 18.04.2022 по 22.07.2022 був увільнений із займаної посади та фактично не виконував посадові обов`язки.

Поряд з цим, твердження апелянта про те, що утримання заробітної плати позивача було здійснено виходячи з положень статті 239 КЗпП України, адже обмеження щодо повернення безпідставно набутої заробітної плати чи інших прирівняних до неї платежів, стосується лише фактично виплачених коштів за виконаними судовими рішення чи сплачених роботодавцем добровільно, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки гарантії отримання заробітної плати працівником, передбачають наявність у роботодавця можливості для утримання з працівника заробітної плати тільки у випадках чітко визначених законом, тоді як визначений у частині другій статті 127 КЗпП України перелік підстав для відрахування із заробітної плати працівників є вичерпним і не передбачає підстав для утримання заробітної плати працівника, наведених відповідачем.

Доводи відповідача щодо правомірності оскаржуваного наказу з огляду на не підтвердження позивачем належними документами виконання громадського обов`язку у складі добровольчого формування, колегія суддів відхиляє, адже спірний наказ не містив посилання на відповідне твердження і такі доводи приведено лише в ході судового розгляду справи. Тоді як за матеріалами справи колегією суддів встановлено, що 18 квітня 2022 року позивач уклав контракт добровольця територіальної оборони з добровольчим формуванням Хмелівської територіальної громади № 1 Роменського району, про що наявні відповідні докази (том 1, а.с. 136, зворот; а.с.143).

У свою чергу, з листа командира добровольчого формування Хмелівської територіальної громади № 1 Роменського району від 08.07.2022 (а.с. 65-66 том 1) вбачається, що відповідачу було відомо про укладення з позивачем контракту добровольця. При цьому, в апеляційній скарзі відповідачем не заперечується, що інформація про виконання позивачем громадського обов`язку йому була відома.

Водночас, за висновками Конституційного Суду України, приведеними у Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 у справі № 1-18/2013 (щодо тлумачення положень частини другої статті 233 КЗпП України, статей 1, 12 Закону № 108/95-ВР), навіть у разі невиконання трудової функції не з власної вини, працівник вважається таким, що працює і отримує за це заробітну плату, а не компенсацію, бо саме заробітна плата є тією грошовою виплатою, яка забезпечує можливість самого існування як працівника, так і, можливо, членів його сім`ї, а також наповнення державного бюджету, бо із цієї виплати вираховуються податки і збори, у тому числі внески до Пенсійного фонду України у розмірах, який передбачений саме для заробітної плати, а період вимушеного прогулу зараховується до страхового стажу.

Колегія суддів також зазначає, що відсутність фінансування не підставою для утримання із працівника заробітної плати.

Виходячи з приведеного, колегія суддів вважає вірними висновки суду першої інстанцій про те, що позивач працював у Головному управлінні Держпродспоживслужби в Сумській області на посаді заступника начальника з 22.10.2021 по 22.07.2022 і у відповідача відсутні правові підстави для відрахування невиплаченої середньої заробітної плати позивачу, а тому наказ відповідача № 233-к від 22 липня 2022 року в частині утримання невиплаченої заробітної плати є протиправним та підлягає скасуванню.

З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про протиправність наказу № 233-к від 22.07.2022 в частині утримання невиплаченої заробітної плати позивачу.

При цьому, розмір невиплаченої позивачу заробітної плати підтверджується наданими відповідачем доказами.

У зв`язку з викладеним, колегія суддів апеляційного суду вважає правильними висновки суду першої інстанції щодо стягненні із відповідача на користь позивача невиплаченої середньої заробітної плати за червень та липень 2022 року в загальній сумі 16998,20 грн з відрахуванням з цієї суми обов`язкових платежів.

Щодо стягнення середнього заробітку за час затримки при звільненні, колегія суддів приводить наступне.

Так, частиною першою статті 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено статтею 117 КЗпП України, згідно з приписами якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні, факт проведення з ним остаточного розрахунку та встановлення вини.

Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Отже, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Аналогічний висновок приведено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 08.02.2022 у справі №755/12623/19.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18) зроблено правовий висновок про те, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні статті 2 Закону № 108/95-ВР, тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати.

Поряд з цим, задля застосування до роботодавця такого спеціального виду відповідальності, як середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, який визначено статтею 117 КЗпП України, слід визначити саме фактичну дату звільнення працівника.

За встановлених обставин цієї справи, позивача звільнено із займаної посади заступника начальника Головного управління Держпродспоживслужби в Сумській області наказом від 16.12.2019 № 578-К, правомірність якого була предметом розгляду у справі №480/605/20.

За час розгляду справи №480/605/20, оскаржуваний позивачем наказ було скасовано за результатами апеляційного перегляду постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 01.04.2021 та поновлено позивача на посаді. На виконання приведеного судового рішення наказом № 578-к від 22.10.2021 ОСОБА_1 поновлено на посаді заступника начальника Головного управління Держпродспоживслужби в Сумській області.

Поруч із цим, за наслідками касаційного перегляду постановою Верховного Суду від 14.07.2022 у справі № 480/605/20, постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 01.04.2021 скасовано та залишено в силі рішення суду першої інстанції, яким визнано звільнення позивача правомірним. З цих підстав наказом №316-к від 22.07.2022 скасовано наказ від 22.10.2021 №578-к про поновлення на роботі ОСОБА_1 .

Беручи до уваги наведене та хронологію обставин цієї справи, оскільки постановою Верховного Суду у справі № 480/605/20 скасовано постанову суду апеляційної інстанції про поновлення позивача на посаді, а рішення суду першої інстанції, який визнав правомірним його звільнення - залишено в силі, то рішення про поновлення на роботі втрачає свою силу, а працівник уважається звільненим з дати, зазначеної в наказі про звільнення, зокрема, у випадку цієї справи з 16.12.2019.

Висновки аналогічну змісту викладені Верховним Судом у постановах від 12.08.2021 у справі № 2а-8044/09/1370 та від 31.10.2023 у справі №460/10065/21 за схожих спірних правовідносин.

Так, у цих постановах Верховний Суд зауважив, що ключовим у цьому випадку для вирішення спору є відповідь на питання про правові наслідки скасування судового рішення про поновлення на роботі та зазначив, що якщо судовий акт скасовано, то він не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення.

Отже, виходячи з приведених висновків у спірних правовідносинах днем звільнення позивача із займаної посади є 16.12.2019, у зв`язку із чим останній не має права вимагати від відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки вказаний різновид виплат належить саме до спеціального виду відповідальності роботодавця, що пов`язаний із фактичною датою звільнення працівника.

Таким чином, колегія суддів погоджується із доводами апеляційної скарги про те, що у даній справі слід дослідити питання про правові наслідки скасованого судового акту, адже за наслідками касаційного перегляду справи № 480/605/20 позивач вважається таким, що звільнений із займаної посади 16.12.2019.

Відтак, у зв`язку тим, що позивач вважається звільненим з займаної посади з 16.12.2019, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про відсутність підстав для застосування до відповідача спеціального виду відповідальності, який визначений статтею 117 КЗпП України, а тому в цій частині вимоги позову не підлягають задоволенню.

Поряд з цим, колегія суддів зазначає, що вирішуючи спір у даній справі виходила із правової природи такої виплати як середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, з огляду на те, що останній вид виплат не віднесено до структури заробітної плати.

В той же час, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про стягнення з відповідача заробітної плати, нарахованої позивачу за час виконання ним громадського обов`язку, оскільки така виплата є гарантією держави для працівника, який виконує державний або громадський обов`язок у робочий час. При цьому, у період з 18.04.2022 по 19.07.2022 позивач виконував громадський обов`язок, як доброволець територіальної оборони у добровольчому формуванні Хмелівської територіальної громади № 1 Роменського району та перебував з відповідачем у трудових відносинах, а тому він мав право на гарантовану законодавчо закріплену компенсацію у вигляді середньої заробітної плати. Відтак, скасування 14.07.2022 Верховним Судом рішення суду апеляційної інстанції у справі № 480/605/20 за яким позивач був поновлений на посаді, не могло бути підставою для позбавлення позивача гарантованих державною виплат за час виконання громадського обов`язку, який він виконував вже після поновлення на роботі.

Щодо посилання відповідача в апеляційній скарзі на порушення ОСОБА_1 строку звернення до суду із даним позовом, з огляду на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 02 вересня 2022 року у справі №640/26290/20, колегія суддів вважає безпідставним з огляду на наступне.

Частиною першою статті 122 КАС України передбачено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно з частиною третьою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Частиною п`ятою статті 122 КАС України передбачено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній до змін, внесених згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин») у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», який набрав чинності з 19 липня 2022 року, частини першу і другу статті 233 КЗпП України викладено в такій редакції:

«Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».

Отже, до 19 липня 2022 року КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Як встановлено з матеріалів справи, до Сумського окружного адміністративного суду із позовом щодо правомірності наказу відповідача в частині утримання із позивача невиплаченої заробітної плати, який ухвалено 19.07.2022, стягнення невиплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні, ОСОБА_1 звернувся 18.10.2022.

Тобто за таких обставин, позивач звернувся до суду з позовною заявою за захистом порушеного права в межах тримісячного строку з моменту ухвалення оспорюваного наказу про утримання його заробітної плати.

З огляду на викладене, доводи відповідача щодо пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду є помилковими, оскільки відповідно до положень частини другої статті 233 КЗпП України (в редакції, яка діє з 19 липня 2022 року) тримісячний строк на звернення до суду із даним позовом не порушено.

Поряд з цим, у справі №640/26290/20, правову позицію за якою просить застосувати відповідач, Верховний Суд установив, що зі служби позивача звільнили 17.02.2020 та остаточний розрахунок проведено 23.03.2020, а до суду із позовом позивач звернувся лише 27.10.2020. Також колегія суддів Верховного Суду прийшла до висновку, що правовідносини пов`язані із звільненням з публічної служби врегульовані саме положеннями спеціального процесуального закону Кодексу адміністративного судочинства України, зокрема, саме положення статті 122 КАС України. Водночас, у вказаній справі було констатовано день фактичного розрахунку із працівником, який був звільнений із публічної служби, а тому висновки, викладені у постанові від 02 вересня 2022 року у справі №640/26290/20 не є застосовними до спірних правовідносин, з огляду на відмінні фактичні (установлені судами) обставини справи.

Інші доводи апеляційної скарги правильність висновків суду не спростовують.

У контексті оцінки доводів апеляційної скарги колегія суддів звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах "Проніна проти України" (пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

З огляду на такий підхід Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, колегія суддів вважає, що ключові аргументи апеляційної скарги отримали достатню оцінку.

Згідно частин першої-четвертої статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Пунктом 2 частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно пункту 4 частини першої статті 317 КАС України підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що Сумського окружного адміністративного суду від 13 грудня 2022 року у справі №480/6818/22 підлягає частковому скасуванню, в частині стягнення середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Держпродспоживслужби в Сумській області - задовольнити частково.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 13.12.2022 по справі № 480/6818/22 - скасувати в частині стягнення з Головного управління Держпродспоживслужби в Сумській області на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні в загальній сумі 85726,9 грн, та прийняти нову постанову, якою в цій частині позову ОСОБА_1 відмовити.

В іншій частині рішення Сумського окружного адміністративного суду від 13 грудня 2022 року у справі №480/6818/22 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя (підпис)Я.М. Макаренко
Судді(підпис) (підпис) О.М. Мінаєва З.О. Кононенко