Справа № 420/8617/23
Суддя: Яковлєв О.В.
Дата ухвалення: 2023-12-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 грудня 2023 р.м. ОдесаСправа № 420/8617/23

Перша інстанція: суддя Свида Л.І.,

повний текст судового рішення

складено 31.08.2023, м. Одеса

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача Яковлєва О.В.,

суддів Єщенка О.В., Крусяна А.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління ДПС в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21 серпня 2023 року, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Одеській області про визнання протиправними та скасування рішень,-

В С Т А Н О В И Л А :

Позивач звернувся до суду з позовом у якому заявлено вимоги Головному управлінню ДПС в Одеській області, а саме: визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень: № 6 від 30 червня 2017 року, № -1502 від 04 червня 2018 року, № 4-1502 від 11 травня 2019 року, № 1039-13 від 27 травня 2017 року, № 1040-13 від 27 травня 2017 року, № 1041-13 від 27 травня 2017 року, № 0-1502 від 16 квітня 2018 року, № 0-1502 від 16 квітня 2018 року, № 0-1502 від 16 квітня 2018 року, № від 09 листопада 2018 року, № 0-1502 від 16 травня 2019 року, № 0-1502 від 16 травня 2019 року, № 0-1502 від 16 травня 2019 року, № 0-1502 від 13 травня 2020 року, № 0-1502 від 13 травня 2020 року, № 0-1502 від 13 травня 2020 року; визнання протиправною та скасування податкової вимоги № 9173-52 від 14 лютого 2020 року.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 21 серпня 2023 року частково задоволено позовні вимоги, а саме: визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення: № 6 від 30 червня 2017 року, № -1502 від 04 червня 2018 року, № 4-1502 від 11 травня 2019 року, № 1039-13 від 27 травня 2017 року, № 1040-13 від 27 травня 2017 року, № 1041-13 від 27 травня 2017 року, № 0-1502 від 16 квітня 2018 року, № 0-1502 від 16 квітня 2018 року, № 0-1502 від 16 квітня 2018 року, № від 09 листопада 2018 року, № 0-1502 від 16 травня 2019 року, № 0-1502 від 16 травня 2019 року, № 0-1502 від 16 травня 2019 року, № 0-1502 від 13 травня 2020 року, № 0-1502 від 13 травня 2020 року, № 0-1502 від 13 травня 2020 року; визнано протиправною та скасовано податкову вимогу № 9173-52 від 14 лютого 2020 року, в частині визначеного податкового боргу, розміром 7 090 578,49 грн.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням відповідачем подано апеляційну скаргу з якої вбачається про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а тому просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовано тим, що судом першої інстанції не враховано того, що позивачем пропущено встановлений КАС України процесуальний строк звернення до суду з даним адміністративним позовом, так як податковим органом надано до суду докази направлення позивачу оскаржуваних рішень.

При цьому, податковий орган зазначає, що у межах спірних правовідносин позивачу правомірно нараховувались податкові зобов`язання зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, а також плата за землю, з врахуванням ставок відповідних місцевих податків, встановлених органом місцевого самоврядування.

В свою чергу, у зв`язку з несплатою нарахованих позивачу зобов`язань по відповідним місцевим податкам, податковий орган вважає, що ним правомірно накладено на позивача штрафні санкції.

Крім того, податковий орган зазначає, що судом першої інстанції помилково скасовано оскаржувану податкову вимогу майже у повному розмірі, так як розмір включених до неї податкових зобов`язань, які має сплатити позивач, значено перевищує розмір оскаржуваних податкових повідомлень-рішень у даній справі.

В свою чергу, позивачем подано відзив на отриману апеляційну скаргу у якому зазначено, що судом першої інстанції прийнято законне та обґрунтоване рішення про задоволення позовних вимог у даній справі, так як податковим органом не доведено правомірності оскаржуваних рішень.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду, а також правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права та правової оцінки обставин у справі, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що Головним управлінням ДПС в Одеській області прийнято податкові повідомлення-рішення № 6 від 30 червня 2017 року, № -1502 від 04 червня 2018 року, № 4-1502 від 11 травня 2019 року, якими визначено ОСОБА_1 суму податкового зобов`язання за платежем із земельного податку з фізичних осіб, загальним розміром 845 501,87 грн.

Також, Головним управлінням ДПС в Одеській області прийнято податкові повідомлення-рішення № 1039-13 від 27 травня 2017 року, № 1040-13 від 27 травня 2017 року, № 1041-13 від 27 травня 2017 року, № 0-1502 від 16 квітня 2018 року, № 0-1502 від 16 квітня 2018 року, № 0-1502 від 16 квітня 2018 року, № 0-1502 від 16 травня 2019 року, № 0-1502 від 16 травня 2019 року, № 0-1502 від 16 травня 2019 року, № 0-1502 від 13 травня 2020 року, № 0-1502 від 13 травня 2020 року, № 0-1502 від 13 травня 2020 року, якими визначено ОСОБА_1 суму податкового зобов`язання за платежем з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, загальним розміром 715 782,39 грн.

При цьому, Головним управлінням ДПС в Одеській області прийнято податкове повідомлення-рішення № від 09 листопада 2018 року ОСОБА_1 нараховано штрафні санкції за несплату податкового зобов`язання за платежем з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, загальним розміром 10 000,01 грн.

Крім того, Головним управлінням ДПС в Одеській області сформовано податкову вимогу № 9173-52 від 14 лютого 2020 року, якою повідомлено про наявність у ОСОБА_1 податкового боргу, загальним розміром 7 099 849,95 грн, з яких: податок на доходи фізичних осіб, що сплачується податковими агентами, із доходів платника податку у вигляді заробітної плати - 510,00 грн; податок на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування 5 158 344,83 грн; військовий збір, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування 429 795,06 грн; податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості 496 898,08 грн; земельний податок з фізичних осіб 1 005 030,52 грн; штрафні санкції за порушення законодавства про патентування, за порушення норм регулювання обігу готівки та про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг 8 761,46 грн; адміністративні штрафи та інші санкції - 510,00 грн.

Не погоджуючись з правомірністю прийнятих рішень податковим органом, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

За наслідком з`ясування обставин справи, судом першої інстанції, зроблено висновок про задоволення позовних вимог, так як податковим органом не доведено правомірності оскаржуваних рішень, з чим погоджується судова колегія, з огляду на наступне.

Так, згідно пп. 10.1.1 п. 10.1 ст. 10 ПК України, до місцевих податків належить податок на майно.

Згідно п. 265.1 ст. 265 ПК України, податок на майно складається з: 265.1.1. податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; 265.1.2. транспортного податку; 265.1.3. плати за землю.

Між тим, згідно пп. 4.1.9 п. 4.1 ст. 4 ПК України, одним з принципів податкового законодавства є принцип стабільності, згідно якого зміни до будь-яких елементів податків та зборів не можуть вноситися пізніш як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, в якому будуть діяти нові правила та ставки. Податки та збори, їх ставки, а також податкові пільги не можуть змінюватися протягом бюджетного року.

Згідно пп. 12.3.4 п. 12.3 ст. 12 ПК України, рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

Згідно пп. 12.3.5 п. 12.3 ст. 12 ПК України, у разі якщо сільська, селищна, міська рада або рада об`єднаних територіальних громад, що створена згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, не прийняла рішення про встановлення відповідних місцевих податків і зборів, що є обов`язковими згідно з нормами цього Кодексу, такі податки до прийняття рішення справляються виходячи з норм цього Кодексу із застосуванням їх мінімальних ставок, а плата за землю справляється із застосуванням ставок, які діяли до 31 грудня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосування плати за землю.

При цьому, згідно п. 269.1 ст. 269 ПК України, патинками податку є: 269.1.1. власники земельних ділянок, земельних часток (паїв); 269.1.2. землекористувачі.

Згідно пп. 270.1.1 п. 270.1 ст. 270 ПК України, об`єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні.

При цьому, згідно ч. 1 ст. 125 ЗК України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Крім того, згідно п. 14.1.175 ПК України, податковий борг - сума узгодженого грошового зобов`язання, не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, та непогашеної пені, нарахованої у порядку, визначеному цим Кодексом.

Згідно з пп. 14.1.153 п. 14.1 ст. 14 ПК України, податкова вимога - це письмова вимога контролюючого органу до платника податків щодо погашення суми податкового боргу.

Відповідно до п. 59.1 ст. 59 ПК України, у разі коли у платника податків виник податковий борг, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.

Податкова вимога може надсилатися (вручатися) контролюючим органом за місцем обліку платника податків, в якому обліковується податковий борг платника податків.

Податкова вимога не надсилається (не вручається), а заходи, спрямовані на погашення (стягнення) податкового боргу, не застосовуються, якщо загальна сума податкового боргу платника податків не перевищує ста вісімдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. У разі збільшення загальної суми податкового боргу до розміру, що перевищує сто вісімдесят неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, контролюючий орган надсилає (вручає) податкову вимогу такому платнику податків. Строк давності, визначений пунктом 102.4 статті 102 цього Кодексу для стягнення податкового боргу, у такому випадку розпочинається не раніше дня виникнення податкового боргу у сумі, що перевищує сто вісімдесят неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Крім того, згідно ч. 1 ст. 121 КАС України, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Згідно ч. 2 ст. 122 КАС України, для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

При цьому, згідно ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегією суддів встановлено, що предметом спору у даній справі є перевірка правомірності податкових повідомлень-рішень № 6 від 30 червня 2017 року, № -1502 від 04 червня 2018 року, № 4-1502 від 11 травня 2019 року, № 1039-13 від 27 травня 2017 року, № 1040-13 від 27 травня 2017 року, № 1041-13 від 27 травня 2017 року, № 0-1502 від 16 квітня 2018 року, № 0-1502 від 16 квітня 2018 року, № 0-1502 від 16 квітня 2018 року, № від 09 листопада 2018 року, № 0-1502 від 16 травня 2019 року, № 0-1502 від 16 травня 2019 року, № 0-1502 від 16 травня 2019 року, № 0-1502 від 13 травня 2020 року, № 0-1502 від 13 травня 2020 року, № 0-1502 від 13 травня 2020 року, а також податкової вимоги № 9173-52 від 14 лютого 2020 року.

Щодо правомірності податкових повідомлень-рішень № 6 від 30 червня 2017 року, № -1502 від 04 червня 2018 року, № 4-1502 від 11 травня 2019 року, якими визначено суму податкового зобов`язання за платежем із земельного податку з фізичних осіб, колегія суддів зазначає наступне.

В даному випадку, вказаними рішеннями нараховано позивачу податкові зобов`язання за 2017, 2018 та 2019 рік, так як в користуванні позивача перебувала земельна ділянка без належним чином оформлених документів, за адресою: АДРЕСА_1 ,

Між тим, як встановлено судом першої інстанції з листа Головного управління ДПС в Одеській області № 29-15-0.82-1103/2-23 від 22 березня 2023 року, згідно даних Державного земельного кадастру за адресою: Одеська область, м. Ізмаїл, вул. Аеродромна, 2, 30 грудня 2020 року сформована земельна ділянка, площею 2,4560 га, з кадастровим номером :01:006:0020.

В свою чергу, задовольняючи позовні вимоги, судом першої інстанції зроблено висновок, що позивача не можна вважати платником земельного податку, в розумінні ст. 269 ПК України, до моменту виникнення відповідних прав такої особи на цю земельну ділянку, відповідно до запису, сформованого у Державному земельному кадастрі.

Крім того, податковим органом не доведено правомірність визначення площі земельної ділянки, з якої розраховано спірні суми земельного податку, так як земельна ділянка, на якій знаходилось майно позивача, не була сформована.

Між тим, колегія суддів зазначає, що вказаний висновок суду узгоджується з вищевикладеними положення Податкового кодексу України та Земельного кодексу України.

При цьому, колегія суддів зазначає, що в межах доводів апеляційної скарги податковим органом жодним чином не спростовано зазначеного висновку суду першої інстанції.

Щодо правомірності податкових повідомлень-рішень № 1039-13 від 27 травня 2017 року, № 1040-13 від 27 травня 2017 року, № 1041-13 від 27 травня 2017 року, № 0-1502 від 16 квітня 2018 року, № 0-1502 від 16 квітня 2018 року, № 0-1502 від 16 квітня 2018 року, № 0-1502 від 16 травня 2019 року, № 0-1502 від 16 травня 2019 року, № 0-1502 від 16 травня 2019 року, № 0-1502 від 13 травня 2020 року, № 0-1502 від 13 травня 2020 року, № 0-1502 від 13 травня 2020 року, якими визначено суму податкового зобов`язання за платежем з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, колегія суддів зазначає наступне.

В даному випадку, вказаними рішеннями нараховано позивачу податкові зобов`язання за 2016, 2017, 2018 та 2019 рік.

Між тим, як вже зазначалось вище, рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

При цьому, як встановлено судом першої інстанції та вбачається з доводів апеляційної скарги податкового органу за 2016 рік нарахування проводилось згідно рішення Ізмаїльської міської ради 5 сесії VII скликання від 14 січня 2016 року №398-VІІ про встановлення ставок податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

За 2017 рік нарахування проводилось згідно рішення Ізмаїльської міської ради 18 сесії VII скликання від 11 січня 2017 року № 1885-VІІ про встановлення ставок податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

За 2018 рік нарахування проводилось згідно рішення Ізмаїльської міської ради 18 сесії VII скликання від 11 січня 2017 року № 1885-VII про встановлення ставок податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, в редакції рішення Ізмаїльської міської ради 28 сесії VII скликання від 30 листопада 2018 року № 4518-VІІ.

За 2019 рік нарахування проводилось згідно рішення Ізмаїльської міської ради 18 сесії VII скликання від 11 січня 2017 року №1885-VII про встановлення ставок податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, в редакції рішення Ізмаїльської міської ради 28 сесії VII скликання від 30 листопада 2018 року № 4518-VIІ.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується висновком суду першої інстанції про те, що податковим органом безпідставно проводилось нарахування позивачу податкових зобов`язань по податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, який сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлових нерухомості, за 2016, 2017, 2018, 2019 роки, фактично на підставі рішень Ізмаїльської міської ради прийнятих або в поточному бюджетному періоді або після 15 липня року, що передує бюджетному періоду.

При цьому, колегія суддів зазначає, що в межах доводів апеляційної скарги податковим органом жодним чином не спростовано зазначеного висновку суду першої інстанції.

З іншого боку, колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність скасування податкового повідомлення-рішення № від 09 листопада 2018 року, яким нараховано штрафні санкції за несплату податкового зобов`язання за платежем з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, так як відповідне рішення є похідним від зазначених рішень.

Щодо правомірності податкової вимоги № 9173-52 від 14 лютого 2020 року, колегія суддів зазначає наступне.

В даному випадку, як встановлено судом першої інстанції, в оскаржуваній вимозі податковим органом визначено наступні зобов`язання: борг з податку на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування, розміром 5 158 344,83 грн, нарахований позивачу на підставі податкового повідомлення-рішення № від 08 січня 2020 року; військовий збір, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування, розміром 429 795,06 грн, нарахований на підставі податкового повідомлення-рішення № від 08 січня 2020 року; адміністративні штрафи та інші санкції, розміром 510,00 грн, нараховані на підставі податкового повідомлення-рішення № від 08 січня 2020 року.

Між тим, рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 09 липня 2020 року, у справі №420/3305/20, яке залишено без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 28 жовтня 2020 року, визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення Головного управління ДПС в Одеській області від 08 січня 2020 року № , № , № .

Також, в оскаржуваній вимозі податковим органом визначено зобов`язання зі сплати місцевих податків, які визнано протиправними в даній справі, а також стосовно яких минув строк давності щодо їх стягнення, встановлений нормами ПК України.

Крім того, судом першої інстанції враховано факт сплати позивачем боргу по штрафним санкціям за порушення законодавства про патентування, за порушення норм регулювання обігу готівки та про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг, згідно платіжних інструкцій № 961 від 12 травня 2023 року та № 964 від 15 травня 2023 року, а також факт сплати бору по податку на доходи фізичних осіб, що сплачується податковими агентами, із доходів платника податку у вигляді заробітної плати, згідно платіжної інструкції №1008 від 20 липня 2023 року.

Враховуючи викладене, судом першої інстанції визнано протиправною та скасовано податкову вимогу № 9173-52 від 14 лютого 2020 року, в частині визначеного податкового боргу, розміром 7 090 578,49 грн.

При цьому, колегія суддів зазначає, що в межах доводів апеляційної скарги податковим органом жодним чином не оскаржено та не спростовано зазначеного висновку суду першої інстанції.

Щодо дотримання позивачем строків звернення до суду, а також вимоги щодо необхідності залишення без розгляду позовних вимог, яка зазначається в доводах апеляційної скарги податкового органу, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

В даному випадку, на підтвердження фактів надсилання та вручення позивачу оскаржуваних рішень податковим органом надано копії конвертів та поштових повідомлень, які повертались до податкового органу без вручення позивачу.

В свою чергу, колегія суддів зазначає, що з більшості наданих копій неможливо встановити дати здійснення відповідних поштових відправлень та їх повернення.

Крім того, податковим органом не додано копій супровідних листів, з яких можливо встановити зміст кожного з відповідних конвертів.

Враховуючи викладене, колегія суддів зазначає, що вона позбавлена можливості безпомилково встановити факт вручення, а також дату вручення позивачу кожного оскаржуваного рішення.

Між тим, посилаючись на правові позиції Верховного Суду щодо строків оскарження у судовому порядку податкових повідомлень-рішень, відповідач зазначає, що строк, протягом якого позивач міг звернутися до суду з позовом, визначений ч. 2 ст. 122 КАС України як шість місяців, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

В свою чергу, не заперечуючи позиції Судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, висловленої у постанові від 26 листопада 2020 року (справа №500/2486/19), внаслідок тлумачення норми пунктів 56.18 статті 56 і 102.1 статті 102 ПК, що різниця природи рішень контролюючого органу (щодо нарахування грошових зобов`язань або інші рішення) об`єктивно здатна впливати та зумовлювати різницю в підходах щодо встановлення строків звернення до суду про їх оскарження, колегія звертає увагу на те, що у постанові від 26 листопада 2020 року судова палата наголошувала на тому, що суди повинні уникати випадків правового пуризму, зокрема скасування правомірних рішень, ухвалених відповідно до усталеної на той час судової практики, лише на тій підставі, що станом на час розгляду справи судом апеляційної та/або касаційної інстанції змінилось юридичне тлумачення відповідної правової норми.

Зміна судової практики, що відбулася після ухвалення судами остаточного рішення, не повинна порушувати принцип правової визначеності та стабільності правового регулювання, чинного на час розгляду справи судами попередніх інстанцій.

Також судова палата акцентувала увагу на тому, що задля додержання принципу правової визначеності та забезпечення права на справедливий суд, які є елементами принципу верховенства права, зміна сталої судової практики, яка відбулася в бік тлумачення норм права щодо застосування коротших строків звернення до суду, може розглядатися судами як поважна причина при вирішенні питання поновлення строків звернення до суду в податкових правовідносинах, які виникли та набули характеру спірних до зміни такої судової практики.

Крім того, колегія суддів зазначає, що основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Так, у справі Delcourt v. Belgium Суд зазначив, що «у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення». У справі Bellet v. Fгапсе Суд зазначив, що «стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права».

Згідно з усталеною позицією Європейського суду з прав людини у справах, які стосуються порушень статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, правило встановлення обмеження доступу до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання слід звертати увагу на обставини справи.

Отже, аналізуючи обставини цієї справи, а також послідовність дій позивача щодо реалізації свого права у доступі до правосуддя і насамперед для забезпечення права на справедливий суд, що є елементом принципу верховенства права, зміна сталої судової практики, що призвела до тлумачення норм права щодо застосування коротших строків звернення до суду, може розглядатися судами як поважна причина при вирішенні питання поновлення строків звернення до суду в податкових правовідносинах, які виникли та набули характеру спірних до зміни такої судової практики.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необхідність поновлення пропущених процесуальних строків.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допущено, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС в Одеській області залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21 серпня 2023 року без змін.

Судові витрати, а саме сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги покласти на Головне управління ДПС в Одеській області.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її підписання та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Суддя-доповідач О.В. Яковлєв
Судді О.В. Єщенко А.В. Крусян