Справа № 215/2257/23
Суддя: Лукманова О.М.
Дата ухвалення: 2023-12-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

28 грудня 2023 року м. Дніпросправа № 215/2257/23

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Лукманової О.М. (доповідач),

суддів: Божко Л.А., Дурасової Ю.В.,

розглянувши у письмовому провадженні в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12.09.2023 року (суддя Голобутовський Р.З., м. Дніпро, повний текст ухвали складено 12.09.2023 року) у адміністративній справі №215/2257/23 за позовом ОСОБА_1 до Начальника Державної установи «Криворізька установа виконання покарань №3» Караваєва Олександра Григоровича про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, суд

в с т а н о в и в:

У травні 2023 року ОСОБА_1 (далі по тексту позивач) звернувся до Тернівського районного суду м Кривого Рогу Дніпропетровської області з позовом до Начальника Державної установи «Криворізька установа виконання покарань №3» Караваєва О.Г. (далі по тексту відповідач), в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив стягнути з УВП №3 в особі її начальника ОСОБА_2 моральну шкоду в сумі 100000 грн.; визнати дії Начальника УВП №3 Караваєва О.Г. протиправними та заборонити подібні дії надалі; визнати результати комісії від 11.04.2023 року неправомірними та скасувати їх; визнати характеристику за 11.04.2023 року, психологічну характеристику за 11.04.2023 року, висновок ступеня виправлення засудженого за 11.04.2023 року неправомірними та скасувати їх.

Ухвалою Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17.5.2023 року справу передано до Дніпропетровського окружного адміністративного суду. Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12.09.2023 року провадження у справі закрите, роз`яснено позивачу про можливість вирішення заявлених у цій справі вимог у порядку кримінального судочинства.

З ухвалою суду першої інстанції не погодився ОСОБА_1 та подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу суду та направити справу для продовження розгляду судом першої інстанції. Свої вимоги обґрунтував тим, що судом неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права. Апелянт зазначив, що виконав вимоги ухвали Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16.06.2023 року та направив позовну заяву до суду, після чого ухвалою від 11.07.2023 року, Дніпропетровський окружний адміністративний суд відкрив провадження у справі. Апелянт зазначав, що він просив визнати рішення комісії незаконним, ухвалене на підставі неправдивої, сфальшованої, надуманої інформації, мав матеріальні претензії до адміністрації установи, що є підсудністю адміністративного суду. На думку апелянта, суд не мав повноважень надавати в ухвалі оцінку і зазначенням норм кримінально-процесуального та кримінального законодавства обставинам по суті справи. Апелянт вважав, що порушено його конституційне право на доступ до правосуддя та захист від незаконних дій (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Закриваючи провадження у справі з тих підстав, що дану справу належить розглядати у порядку кримінального судочинства, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги стосуються питання заміни засудженому ОСОБА_1 покарання у виді довічного позбавлення волі на більш м`яке згідно ст.82 КК України; суд виходив з того, що ОСОБА_1 в рамках вирішення цього питання оскаржує результати комісії від 11.04.2023 року, характеристику від 11.04.2023 року, психологічну характеристику від 11.04.2023 року, які затверджені начальником Криворізької установи виконання покарань №3 полковником внутрішньої служби О.Караваєвим; висновок ступеня виправлення засудженого від 11.04.2023 року, згідно яких прийнято негативне рішення про відмову ОСОБА_1 у направленні подання до суду про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким (ст.82 КК України) з тих підстав, що ОСОБА_1 не став на шлях виправлення. Вирішуючи питання щодо закриття провадження у справі, суд першої інстанції керувався ст.2, п.7 ч.1 ст.4, п.1 ч.1, п.2 ч.2 ст.19 КАС України; ст.537 розділу VІІІ КПК України, який регулює виконання судових рішень у кримінальному провадженні та яким визначено перелік питань, які вирішуються судом під час виконання вироків; ч.2 ст.539 КПК України регулюється питання про подання до суду клопотання (подання) про вирішення питання, пов`язаного із виконанням вироку. Суд зазначав, що в ст.537 КПК України було внесено доповнення Законом України від 07.09.2016 року №1491-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення доступу до правосуддя осіб, які утримуються в установах попереднього ув`язнення та виконання покарань» (набув чинності з 08.10.2016 року), згідно якого до повноважень суду також належить вирішення питань про оскарження інших рішень, дій чи бездіяльності адміністрації установи виконання покарань; про застосування заходу стягнення до осіб, позбавлених волі, у виді переведення засудженого до приміщення камерного типу (одиночної камери); про зміну обов`язків, покладених на засудженого, звільненого від відбування покарання з випробуванням (пукти 13-1. 13-2, 13-3). Відповідно до ч.9 ст.539 КПК України розгляд справ щодо питань, визначених у п.13-1 ч.1 ст.537 КПК України, здійснюється в порядку адміністративного судочинства. Однак, суд зазначив, що питання, пов`язані з оскарженням інших рішень, дій чи бездіяльності адміністрації установи виконання покарань можуть стосуватися розгляду справ про оскарження дій посадових осіб виправної колонії, які розкривають та переглядають адресовану засудженому кореспонденцію; переведення засудженого для дальшого відбування покарання з однієї виправної чи виховної колонії до іншої, тощо, спір у цій справі стосується питання заміни засудженому ОСОБА_1 покарання у виді довічного позбавлення волі на більш м`яке згідно ст.82 КК України. Суд керувався пунктами 3. 4, 7, 8 Порядку визначення ступеня виправлення засудженого, затверджений наказом Міністерства юстиції України 19.01.2023 року №294/5, згідно якого адміністрація установи виконання покарань після відбуття засудженим установленого статтями 81, 82 КК України строку покарання зобов`язана в місячний термін розглянути питання та надіслати клопотання до суду щодо можливості представлення засудженого до заміни покарання у порядку, встановленому кримінальним процесуальним законодавством. До суду надається, зокрема, висновок щодо ступеня виправлення засудженого, форма якого наведена в додатку до Методики визначення ступеня виправлення засудженого. Проект висновку готується начальником відділення соціально-психологічної служби, до якого розподілено засудженого, а стосовно засуджених, щодо яких може бути застосовано заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк, - за участю представника уповноваженого органу з питань пробації. Проект висновку подається для подальшого обговорення та розгляду комісією, визначеною розділом VI Інструкції, для визначення ступеня виправлення засудженого. Пунктом 1 розділу ІІ Методики визначення ступеня виправлення засудженого визначено, що під час складання проекту висновку враховуються: інформація, отримана з матеріалів особової справи; дані з Єдиного реєстру засуджених та осіб, узятих під варту; оцінка ризику вчинення повторного кримінального правопорушення, визначена за допомогою підсистеми «Касандра» Єдиного реєстру засуджених та осіб, узятих під варту; стан реалізації індивідуальної програми соціально-виховної роботи із засудженим; дані щоденника. Суд зазначив, що адміністративний суд не має повноважень перевірити дотримання відповідачем приписів, установлених КПК України та КВК України.

Матеріалами справи встановлено, що 21.09.2009 року ОСОБА_1 прибув до Криворізького слідчого ізолятору (нині державна установа «Криворізька установа виконання покарань (№3), згідно постанови Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18.09.2009 року, про обрання запобіжного заходу взяття під варту. Станом на 11.04.2023 року, засудженим ОСОБА_1 відбуто 19 років 7 місяців строку покарання (з урахуванням ч.5 ст.72 КК України), що згідно чинного законодавства дає йому право на заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на більш м`яке згідно ст.82 КК України.

Встановлено, що 24.03.2023 року засуджений ОСОБА_1 надав письмову згоду на проведення психологічного тестування. У зв`язку з цим засудженим було пройдено психологічне тестування, результати якого були враховані при складанні висновку та надані на засідання комісії з розгляду питань щодо застосування до засуджених заміни невідбутої частини покарання більш м`яким, яке відбулося 11.04.2023 року.

Відповідно до ст.82 КК України, ст.154 КВК України та в порядку визначеному Інструкцією про роботу відділів (груп, секторів, старших інспекторів) контролю за виконанням судових рішень установ виконання покарань та слідчих ізоляторів, затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 19.01.2023 року №294/5, комісією установи були розглянуті матеріали, щодо застосування до засудженого ОСОБА_1 заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк. На розгляд комісії установи були надані: характеристика, довідка про заохочення та стягнення, психологічна характеристика, висновок щодо ступеня виправлення засудженого; план індивідуально - виховної роботи. Відповідно до Витягу з протоколу №11 від 11.04.2023 року засідання комісії з розгляду питань щодо застосування до засуджених умовно-дострокового звільнення від відбування покарання засудженому ОСОБА_1 відмовлено у направленні подання про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким (ст.82 КК України) не став на шлях виправлення.

Відповідно до пунктів 1, 2, 7 ч.1 ст.4, п.1 ч.1, п.2 ч.2 ст.19 КАС України адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи; суб`єкт владних повноважень - орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг. Юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження. Юрисдикція адміністративних судів не поширюється на справи, що мають вирішуватися в порядку кримінального судочинства.

З системного аналізу вище приведеного процесуального законодавства вбачається, що під час визначення предметної юрисдикції справ суд повинен виходити із характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі; наявність суб`єкта владних повноважень не робить автоматично спір адміністративним.

Відповідно до частин 1, 3, 5 ст.82 КК України невідбута частина покарання у виді обмеження, позбавлення волі або покарання у виді довічного позбавлення волі можуть бути замінені судом більш м`яким покаранням, строк якого обчислюється з дня заміни невідбутої частини покарання або покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким. У цих випадках більш м`яке покарання призначається в межах строків, установлених у Загальній частині цього Кодексу для даного виду покарання, і не повинне перевищувати невідбутого строку покарання, призначеного вироком. Заміна невідбутої частини покарання більш м`яким може бути застосована, якщо засуджений став на шлях виправлення. Покарання у виді довічного позбавлення волі може бути замінено на покарання у виді позбавлення волі строком від п`ятнадцяти до двадцяти років, якщо засуджений відбув не менше п`ятнадцяти років призначеного судом покарання.

Виконання судових рішень у кримінальному провадженні регулюється розділом VIII КПК України, зокрема статтями 537, 359 КПК України.

Відповідно до пунктів 3, 13-1, 14 ч.1 ст.537, частин 1, 2, 3, 9 ст.539 КПК під час виконання вироків суд, визначений ч.2 ст. 539 цього Кодексу, має право вирішувати питання про заміну невідбутої частини покарання або покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким; про оскарження інших рішень, дій чи бездіяльності адміністрації установи виконання покарань; інші питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку. Питання, які виникають під час та після виконання вироку вирішуються судом за клопотанням (поданням) прокурора, засудженого, його захисника, законного представника, органу або установи виконання покарань, а також інших осіб, установ або органів у випадках, встановлених законом. Клопотання (подання) про вирішення питання, пов`язаного із виконанням вироку, подається: до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого засуджений відбуває покарання, - у разі необхідності вирішення питань, передбачених пунктами 2-4, 6, 7 (крім клопотання про припинення примусового лікування, яке подається до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого знаходиться установа або заклад, в якому засуджений перебуває на лікуванні), 7-1, 13-1, 13-4, 14 ч.1 ст.537 цього Кодексу. Клопотання (подання) про вирішення питання, пов`язаного із виконанням вироку, розглядається протягом десяти днів з дня його надходження до суду суддею одноособово, крім питання щодо заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк, розгляд якого здійснюється колегіально судом у складі трьох суддів, згідно з правилами судового розгляду, передбаченими статтями 318-380 цього Кодексу, з урахуванням положень цього розділу. Розгляд справ щодо питань, визначених у п.13-1 ч.1 ст.537 цього Кодексу, здійснюється в порядку адміністративного судочинства.

З системного аналізу вище приведеного процесуального законодавства вбачається, що суд, визначений ч.2 ст.539 цього Кодексу, має право вирішувати питання про заміну невідбутої частини покарання або покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким; про оскарження інших рішень, дій чи бездіяльності адміністрації установи виконання покарань. До судів, визначених ч.2 ст.539 КПК України віднесені місцеві суди. В той же час ч.9 ст.359 КПК України визначено, що питання про оскарження інших рішень, дій чи бездіяльності адміністрації установи виконання покарань (п.13-1 ч.1 ст.537 КПК України здійснюється в порядку адміністративного судочинства. Суд вважає, що оскарження інших рішень, дій чи бездіяльності адміністрації установи виконання покарань можуть переглядатися як місцевими судами так і адміністративними судами в залежності від того якого питання стосуються рішення, дії чи бездіяльність адміністрації установи виконання покарань, зокрема направлення подання до суду щодо засудженого про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким, яке регулюється ст.82 КК України та ч.1 ст.537 КПК України, а, також, питання оскарження дій посадових осіб виправної колонії, які розкривають та переглядають адресовану засудженому кореспонденцію; переведення засудженого для дальшого відбування покарання з однієї виправної чи виховної колонії до іншої, тощо. Суд зазначає, що перше питання пов`язане з заміною одного покарання на інше, в той же час, друге питання пов`язане з додержанням прав засудженого під час відбування покарання без заміни одного виду покарання на інший. Відповідно до цього, суд приходить до висновку про те, що питання виконання/невиконання органом або установою виконання покарань обов`язків щодо розгляду питання про подання до суду клопотання про заміну невідбутої частини покарання або покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким має здійснюватися у порядку, встановленому КПК України, оскільки діяльність посадових осіб зазначених органів, має свої особливості та не належить до управлінської сфери, а стосується виконання кримінального покарання.

Суд вважає, що в межах адміністративної юрисдикції не може здійснюватися судовий контроль у цих правовідносинах, оскільки вирішення вказаних питань віднесено до компетенції місцевих судів, в межах територіальної юрисдикції яких засуджений відбуває покарання, а отже спір у цій справі не має публічно-правового характеру та не відповідає нормативному визначенню адміністративної справи, не підпадає під юрисдикцію адміністративних судів, а має вирішуватися в порядку кримінального судочинства.

Щодо твердження ОСОБА_1 про позбавлення судом його права на доступ до правосуддя, суд апеляційної інстанції зазначає, що доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.

З урахуванням особливостей предмета оскарження та його правових наслідків, рішення суду про закриття провадження в адміністративній справі не є таким, яке би призводило до порушення прав позивача на справедливий судовий розгляд та на ефективний засіб юридичного захисту своїх прав.

Суд апеляційної інстанції відповідно до ч.5 ст.242 КАС України керується судовою практикою, викладеною у постанові Верховного Суду від від 29.09.2021 у справі №480/1636/20.

Враховуючи вище викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, ухвалу суду першої інстанції слід залишити без змін, як таку, що прийнята з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись статтями 312, 315, 316, 321, 322 КАС України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12.09.2023 року у адміністративній справі №215/2257/23 залишити без змін.

Постанова Третього апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду відповідно до статей 328, 329 КАС України.

Головуючий - суддя О.М. Лукманова

суддя Л.А. Божко

суддя Ю. В. Дурасова