Справа № 420/23039/23
Суддя: Марин П.П.
Дата ухвалення: 2023-12-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 грудня 2023 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Марина П.П., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Головне управління ПФУ в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Головне управління ПФУ в Одеській області, в якому позивач просить суд:

визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління пенсійного фонду України в Запорізькій області від 19.07.2023р. за № 02 про відмову у призначенні ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , пенсії за її заявою, поданою разом із додатком 12.07.2023 р.;

зобов`язати Головне управління пенсійного фонду України в Запорізькій області повторно переглянути заяву від 12.07.2023р. про призначення виплати пенсії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , врахувавши до загального страхового стажу наступні періоди навчання:

- з 01.09.1979 по 19.06.1982 згідно диплому серії НОМЕР_1 від 19.06.1982; з 01.09.1983 по 20.05.1989 згідно диплому серії НОМЕР_2 від 24.05.1989 року.

В обґрунтування позовної заяви зазначено, що позивачка, ІНФОРМАЦІЯ_1 , є внутрішньо переміщеною особою з міста Севастополь. (переїхала до м. Одеси у січні 2020 року). З 2010 року позивачка є пенсіонером по інвалідності ІІІ групи за загальним захворюванням безстроково та отримувала пенсію по інвалідності, проте у зв`язку з анексією АР Крим та м. Севастополя, з лютого 2014 року виплата пенсії була припинена. В квітні 2023 року позивачка звернулася з заявою до Головного управління ПФУ в Одеській області про поновлення виплати пенсії по інвалідності та сплати заборгованості нарахованої та невиплаченої пенсії. Листом від 12.05.2023 року Головним управлінням ПФУ в Одеській області було рекомендовано звернутися з заявою про поновлення виплати пенсії з відповідним пакетом документів до територіального відділу обслуговування громадян. 12.07.2023 року позивачка звернулася до Суворовського об`єднаного управління ПФУ в Одеській області з заявою про поновлення виплати пенсії, однак 20.07.2023 року рішенням від 19.07.2023 року №02 їй було відмовлено у призначенні пенсії. Зі змісту спірного рішення вбачається, що відповідачем до загального страхового стажу не зараховано наступні періоди: період навчання з 01.09.1979 року по 19.06.1982 рік згідно диплому НОМЕР_1 від 19.06.1982 року та з 01.09.1983 року по 20.05.1989 згідно диплому НОМЕР_2 від 24.05.1984 року, оскільки перетинаються з періодами роботи згідно з трудової книжки від 06.09.1974 року та період роботи на території російської федерації з 01.05.2018 року по 03.06.2019 рік у зв`язку з припиненням участі російської федерації в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 року. Крім того, у спірному рішенні зазначено, що відповідно до п. 3 ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсія за віком після досягнення віку 65 років призначається при наявності страхового стажу від 15 до 20 років. При цьому вік позивачки на дату звернення до органу пенсійного фонду 66 років, страховий стаж 29 років 1 місяць 6 днів. Тобто, на думку позивачки, відмова у призначенні пенсії за віком обґрунтована лише тим, що у електронній пенсійній справі відсутня довідка-атестат про припинення пенсії за місцем попереднього проживання пенсіонера.

На думку позивачки спірне рішення Головного управління ПФУ в Запорізькій області про відмову у призначенні їй пенсії є протиправним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки порушує права позивачки на пенсію гарантоване Конституцією України. Право пенсіонера на отримання пенсії не може залежати від можливості пенсійного органу підтвердити припинення виплати пенсії за попереднім місцем проживання. Стосовно не врахування пенсійним фондом до загального страхового стажу позивачки періоду навчання, позивачка зазначає, що в її трудовій книжці відсутні записи щодо періодів навчання, проте вказані періоди підтверджуються дипломами в яких зазначена форма навчання та період навчання. З урахуванням викладеного позивачка звернулася до суду з вказаним позовом для поновлення її порушеного права на пенсію.

Ухвалою суду від 11.09.2023 року звільнено позивачку від сплати судового збору, прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі. Розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи. Також, витребувано у відповідача по справі - Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області належним чином засвідчені копії матеріалів пенсійної справи ОСОБА_1 , а також подані позивачем у 2023 році звернення про призначення пенсії з доданими до нього документами та рішення, прийняті за результатом розгляду таких звернень. Витребувано у третьої особи - Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області належним чином засвідчені копії матеріалів пенсійної справи ОСОБА_1 , а також подані позивачем у 2023 році звернення про призначення пенсії, поновлення виплати пенсії з доданими до них документами та рішення, прийняті за результатом розгляду таких звернень.

Від представника відповідача до суду надійшов відзив в якому останній не погоджується з вимогами адміністративного позову, вважає їх не обґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

В обґрунтування своєї позиції представник відповідача вказує, що згідно даних електронної пенсійної справи заявнику вже було призначено пенсію по інвалідності. При переїзді пенсіонера на постійне або тимчасове проживання до іншої області до ЕПС долучаються документи пенсійної справи та довідка-атестат про припинення пенсії за попереднім місцем проживання пенсіонера. При цьому, згідно пп.8 а.2 розділу II Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 25.11.2005 № 22-1, особа, яка звертається на пенсію та подає заяву в довільній формі про відсутність громадянства держави-окупанта (для призначення пенсій громадянам України, які проживають на території Автономної республіки Крим та м. Севастополя і не отримують пенсії від органів пенсійного забезпечення російської федерації). Згідно наданих документів страховий стаж позивачки складає 29 років 1 місяць 6 днів. За доданими документами до страхового стажу не зараховано періоди навчання з 01.09.1979 по 19.06.1982 згідно диплому НОМЕР_1 від 19.06.1982 згідно диплому НОМЕР_1 від 19.06.1982 та з 01.09.1983 по 20.05.1989 згідно диплому НОМЕР_2 від 24.05.1989, оскільки перетинаються з періодами роботи згідно трудової книжки від 06.09.1974. Також не зараховано період роботи згідно довідки від 25.08.1975 № 592, оскільки відсутня підстава видачі довідки. Не зараховано період роботи російської федерації з 01.05.2018 по 03.06.2019. З 01.01.2023 припинено участь російської федерації в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992. Отже, до узгодження відповідного нормативно правового акту відсутні підстави зарахування стажу на території російської федерації з 01.01.1992.

З урахуванням викладеного, на думку представника відповідача рішенням № 02 від 19.07.2023 правомірно відмовлено в призначенні пенсії за віком відповідно п.1 статті 26 Закону 1058, оскільки відсутня довідка атестат про припинення виплати пенсії.

Також представник відповідача зазначає, про відсутність підстав для задоволення позовної вимоги зобов`язального характеру, оскільки обчислення страхового стажу є повноваженнями відповідача, які реалізовуються виключно в процесі прийняття рішення про призначення (перерахунок) пенсії, та з урахуванням того, що звернення до суду є способом захисту порушених суб`єктивних прав, а не способом відновлення законності та правопорядку у публічних правовідносинах.

Таким чином на думку відповідача, управління діяло в межах повноважень визначених законодавством, а тому правові підстави вважати, що відповідачем вчинено будь-яку протиправну дію відсутні

Від представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Головного управління ПФУ в Одеській області до суду надійшов відзив проти позову, в якому останній просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування своєї позиції представник третьої особи зазначає, що оскільки позивач звернувся до Головного управління не із заявою за додатком 3 до Порядку №22-1, а із заявою довільної форми, така заява була розглянута Головним управлінням в порядку Закону України Про звернення громадян та на звернення від 12.05.2023 було надано обґрунтовану відповідь з роз`ясненнями стосовно порушеного питання у зверненні.

08.06.2023 позивач вдруге звернувся до Головного управління із заявою довільної форми та листом Головного управління від 08.06.2023 надано обґрунтовану відповідь з повторним роз`ясненням питань порушених позивачем у зверненні.

12.07.2023 позивач втретє звернувся до Головного управління із заявою про призначення пенсії за віком відповідно Закону України від 09.07.2003 № 1058-IV Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування. Засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначено структурний підрозділ органу, що призначає пенсію - Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, яке було уповноважене розглянути подану позивачем заяву від 12.07.2023.

Так, 19.07.2023 Головним управлінням Пенсійного фонду України в Запорізькій області на підставі заяви та наданих документів було винесено Рішення № 02 про відмову в призначенні пенсії за віком згідно Закону №1058, у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу. За результатами розгляду документів, доданих до заяви до страхового стажу не зараховано: - періоди навчання з 01.09.1979 по 19.06.1982 згідно диплому НОМЕР_1 від 19.06.1982 та з 01.09.1983 по 20.05.1989 згідно диплому НОМЕР_2 від 24.05.1989. оскільки перетинаються з періодами роботи згідно трудової книжки від 06.09.1974; - період роботи згідно довідки від 25.08.1975 № 592, оскільки відсутня підстава видачі довідки; - період роботи на території російської федерації з 01.05.2018 по 03.06.2019. З наведеного вбачається, що у Позивача відсутнє право на призначення пенсії за віком відповідно до Закону №1058.

З урахуванням наведеного, на думку представника третьої особи, рішення № 02 Головного управління про відмову у призначені позивачу пенсій винесено при дотриманні норм чинного законодавства та на підставі наданих документів, а отже підстав для повторного розгляду вищезазначеної заяви немає, оскільки у позивача відсутній необхідний страховий стаж, що дає право на призначення пенсії за віком, а отже наявні підстави для відмови у задоволенні позовної заяви.

Враховуючи вищевикладене, представник третьої особи вважає, що Головне управління не порушувало прав, свобод та інтересів позивача, а діяло лише на підставі норм чинного законодавства України та з урахуванням наведених доводів позивачем у позовній заяві, відсутні законі підстави для її задоволення

Вивчивши матеріали справи, дослідивши обставини та факти, якими обґрунтовувалися вимоги, перевіривши їх доказами, суд встановив наступні факти та обставини.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , яка зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 , адреса проживання: АДРЕСА_2 .

Як зазначає позивач в адміністративному позові та підтверджується матеріалами справи, а саме: пенсійним посвідченням серії НОМЕР_4 від 23.11.2010 року та довідкою серії 4-08 АД 3 023300 (а.с.10-11), ОСОБА_1 з 2010 року є пенсіонером по інвалідності ІІІ групи за загальним захворюванням безстроково, однак, як зазначає позивачка, з лютого 2014 року вона не отримує пенсію у зв`язку з анексією АР Крим та Севастополя.

Згідно довідки від 25.02.2020 року №5138- ОСОБА_1 взята на облік як внутрішньо переміщена особа з фактичним місцем проживання: АДРЕСА_3 .

20.04.2023 року позивачка звернулася з заявою про взяття на облік, відновлення та виплату заборгованості по пенсії до Головного управління ПФУ в Одеській області, в якій зазначала, що вона з 2010 року є пенсіонеркою по інвалідності ІІІ групи за загальним захворюванням та отримувала пенсію по інвалідності через АТ «Укрпошта» на поштове відділення, проте, у зв`язку з анексією АР Крим та Севастополь, з лютого 2014 року виплата пенсії була припинена. У зв`язку з чим, вона просила пенсійний фонд взяти на облік до територіального управління Пенсійного фонду України за місцем її фактичного проживання; відновити виплату пенсії з дати її звернення та нарахувати та сплатити заборгованість по пенсії, починаючи з дати припинення її виплати.

Листом від 12.05.2023 року №11799-10795/М-02/8-1500/23 Головним управлінням ПФУ в Одеській області на вказане звернення була надана відповідь, в який останній роз`яснив заявниці, що після отримання довідки про взяття на облік як внутрішньо переміщені особу їй необхідно було звернутися до будь-якого відділу обслуговування громадян (сервісного центру) щодо запиту паперової пенсійної справи з АРК Крим та подати заяву на поновлення виплати пенсії з наданням необхідних документів.

08.06.2023 позивачка вдруге звернулася до Головного управління ПФУ в Одеській області із заявою довільної форми та листом № 16312-15989/М-02/8-1500/23 від 08.06.2023 року їй надано відповідь стосовно того, що заява про поновлення пенсії за додатком, затвердженим постановою від 25.11.2005 року №22-1 (зі змінами та доповненнями) подається заявником до територіального органу Пенсійного фонду України через структурний підрозділ, який здійснює прийом та обслуговування осіб.

12.07.2023 року позивачка звернулася через ВЕБпортал Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за віком в порядку ст. 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон №1058) та доданими документами.

Подану заяву за принципом екстериторіальності (відповідно до постанови правління Пенсійного фонду України від 16 грудня 2020 року №25-1) розглянуто Головним управлінням Пенсійного фонду України в Запорізькій області.

Розглянувши заяву позивачки від 12.07.2023 та надані документи, відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" Головним управлінням Пенсійного фонду України в Запорізькій області прийнято рішення №02 від 19.07.2023 , яким позивачці відмовлено в призначенні пенсії, у зв`язку з відсутністю довідки-атестат про припинення виплати пенсії.

В рішенні зазначено, що вік заявниці 66 років 11 місяців 27 днів. Відповідно до п.3 ст. 26 Закону України №1058 визначено умови призначення пенсії за віком після досягнення віку 65 років та наявного страхового стажу від 15 до 20 років. Згідно даних електронної пенсійної справи заявнику вже було призначено пенсію по інвалідності. При переїзді пенсіонера або тимчасове проживання до іншої області до ЕПС долучаються документи пенсійної справи та довідка-атестат про припинення пенсії за попереднім місцем проживання пенсіонера.

Згідно пп. 8 п. 2 розділу ІІ Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (із змінами), затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 року №22-1 особа, яка звертається за пенсією подає до заяви в довільній формі про відсутність громадянства держави-окупанта (для призначення пенсії громадянам України, які проживають на території АР Крим та Севастополя і не отримують пенсії від органів пенсійного забезпечення російської федерації.

Згідно наданих документів страховий стаж складає 29 років 1 місяць 6 днів.

За доданими документами до страхового стажу не зараховано:

Період навчання з 01.09.1979 року по 19.06.1982 рік згідно диплому НОМЕР_1 від 19.06.1982 року та з 01.09.1983 року по 20.05.1989 рік згідно диплому НОМЕР_2 від 24.05.1989 року, оскільки перетинаються з періодами роботи згідно трудової книжки від 06.09.1974 року;

Період роботи згідно довідки від 25.08.1975 року №592, оскільки відсутні підстави видачі довідки;

Періоди роботи на території російської федерації з 01.05.2018 року по 03.06.2019 рік. Додатково в рішенні зазначено, що з 01.01.2023 року прининено участь російської федерації в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 року. У зв`язку з чим, до узгодження відповідного нормативно-правового акту відсутні підстави зарахування стажу на території російської федерації з 01.01.1992 року.

Також у рішенні зазначено про відсутність в ЕПС акту МСЕК.

Враховуючи викладене, відповідачем прийнято рішення про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії відповідно п. 1 ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», оскільки відсутня довідка-атестат про припинення виплати пенсії.

На думку позивачки не зарахування періоду навчання з 01.09.1979 року по 19.06.1982 згідно диплому серії НОМЕР_1 від 19.06.1982 року та з 01.09.1983 по 20.05.1989 року згідно диплому НОМЕР_2 від 24.05.1989 року є протиправним та таким, що порушує її право на пенсію, а відмова відповідача у призначенні їй пенсії за віком з підстав відсутності довідки-атестата необґрунтованою, у зв`язку з чим остання звернулася з даним позовом до суду.

Вирішуючи спірні правовідносини в межах заявлених позовних вимог, надаючи юридичну кваліфікацію встановленим обставинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 1 Конвенції, ст. 1 Додаткового протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права, положення Статті 14 Конвенції якою визначено, що користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою.

Відповідно до ст.3 Конституції України в Україні як соціальній, правовій державі людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Право на соціальний захист віднесено до основоположних прав і свобод.

Частини 1 та 2 ст.46 Конституції України встановлює, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до ст. 22 Конституції України, права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

Відтак, конституційне право на соціальний захист включає право громадян на забезпечення їх у старості, пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв`язку з трудовою діяльністю, виконанням трудових обов`язків є однією з форм соціального захисту, цим визначається зміст і характер обов`язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Згідно зі ст. 24 Конституції України, громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Європейська соціальна хартія, ратифікована Законом України від 14.09.2006 № 137-V, визначає, що кожна особа похилого віку має право на соціальний захист.

Так, ратифікувавши Хартію, Україна взяла на себе міжнародне зобов`язання запроваджувати усіма відповідними засобами досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися права та принципи, що закріплені у частині І Хартії.

Отже, право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом, яке гарантується міжнародними зобов`язаннями України.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, визначає Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV).

Статтею 8 Закону № 1058-IV передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Підстави для припинення виплати пенсії визначені у ч. 1 ст. 49 Закону № 1058-IV, а саме: виплата пенсії припиняється, за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України; 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

За приписами ч. 2 ст. 49 Закону № 1058-IV поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати.

Постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1 затверджено Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі - Порядок №22-1).

Відповідно до п. 1.1 Порядку №22-1, заява про призначення, перерахунок, поновлення пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший (Заява про призначення/перерахунок пенсії - додаток 1); заява про припинення перерахування пенсії на поточний рахунок пенсіонера в банку та отримання пенсії за місцем фактичного проживання, продовження виплати пенсії за довіреністю, виплату частини пенсії на непрацездатних членів сім`ї особи, яка перебуває на повному державному утриманні, виплату пенсії за шість місяців наперед у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон, переведення виплати пенсії за новим місцем проживання (Заява про виплату пенсії - додаток 2); заява про працевлаштування (звільнення), початок (припинення) діяльності, пов`язаної з отриманням доходу, що є базою нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (додаток 3); заява про виплату недоотриманої пенсії у зв`язку зі смертю пенсіонера (додаток 4) подається заявником до територіального органу Пенсійного фонду України (далі - орган, що призначає пенсію).

Згідно з п.2.8 Порядку №22-1 поновлення виплати пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший здійснюються за документами, що є в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на дату призначення пенсії.

Отже, за змістом ст. 49 Закону № 1058-ІV та п. 2.8 Порядку № 22-1 обов`язковою умовою для поновлення виплати пенсії є наявність у пенсійного органу пенсійної справи особи.

Згідно з п. 4.12 розділу IV Порядку №22-1 при переїзді пенсіонера на постійне або тимчасове проживання до іншої адміністративно-територіальної одиниці орган, що призначає пенсію, не пізніше трьох робочих днів з дня одержання заяви про переведення виплати пенсії за новим місцем проживання надсилає запит про витребування пенсійної справи до органу, що призначає пенсію, за попереднім місцем проживання (реєстрації, фактичного проживання) пенсіонера. Пенсійна справа не пізніше п`яти робочих днів з дня одержання запиту пересилається (електронна пенсійна справа передається) органу, що призначає пенсію, за новим місцем проживання (реєстрації, фактичного проживання).

При цьому, для переведення виплати пенсії позивача з АР Крим та Севастополя за новим місцем проживання Головне управління Пенсійного фонду має надіслати запит про витребування пенсійної справи до компетентного органу російської федерації, оскільки у 2014 році АР Крим та Севастополь була анексовано російською федерацією та отримати підтвердження припинення виплати пенсії.

У зв`язку з військовою агресією рф в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який триває до цього часу, при цьому, як вже наголошувалося судом у зв`язку з анексією АР Крим та Севастополя, з лютого 2014 року Акціонерне товариство «Укрпошта» тимчасово припинило приймання всіх видів міжнародних поштових відправлень призначенням до російської федерації, а тому відповідач не може з об`єктивних причин надіслати до компетентного органу рф відповідний запит та отримати підтвердження припинення виплати пенсії органами пенсійного фонду рф.

Натомість, військова агресія рф проти України є форс-мажорною обставиною, яка не залежить а ні від позивача, а ні від відповідача, проте не має також впливати на обсяг соціальних прав особи.

Як встановлено судом та не заперечується сторонами, раніше позивачу була призначена пенсія по інвалідності, вона є громадянкою України, що підтверджено наданою копією паспорта громадянина України.

З моменту анексії АР Крим та Севастополя, а саме: з лютого 2014 року по лютий 2020 року (саме у 2020 році позивачка була зареєстрована, як внутрішньо переміщена особа) ОСОБА_1 проживала за місцем реєстрації у м. Севастополі та згідно з відомостями її трудової книжки в період з 2018 року по 2019 рік працювала у приватного підприємця продавцем консультантом.

Отже в даному випадку, суд враховує позицію відповідача стосовно необхідності надати довідку (атестат) та підтвердження припинення виплати пенсії органами пенсійного фонду рф, проте відсутність даних документів пов`язана з форс-мажорною обставиною війни, тому позивач не може бути позбавлений виплати пенсії як основного джерела доходу, до того моменту поки у відповідача не будуть в наявності докази продовження виплати позивачу пенсії саме органами пенсійного фонду рф.

При розв`язанні спору, суд зважаючи на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом - Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22.02.2007р. у справі "Красуля проти Росії", від 05.05.2011р. у справі "Ільяді проти Росії", від 28.10.2010р. у справі "Трофимчук проти України", від 09.12.1994р. у справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 01.07.2003р. у справі "Суомінен проти Фінляндії", від 07.06.2008р. у справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії"), надав оцінку усім юридично значимим факторам та нормам закону, котрі здатні вплинути на правильне вирішення спору; дослухався до сформульованих та здатних вплинути на результат вирішення спору аргументів сторін; виклав власні висновки та міркування як з приводу тлумачення належних норм права, так і з приводу усіх слушних доводів поданих учасниками спору процесуальних документів.

Статтею 9 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV визначено, що відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Зі змісту наведених норм права слідує, що особа має право на отримання різних видів пенсії. При цьому, громадянин сам обирає вид пенсії, яку бажає отримувати, подавши до органу, що призначає пенсію, відповідну заяву.

Відповідно до статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року - не менше 25 років; з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - не менше 26 років; з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - не менше 27 років; з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - не менше 28 років; з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років; з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років; з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року; з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 років; з 1 січня 2026 року по 31 грудня 2026 року - не менше 33 років; з 1 січня 2027 року по 31 грудня 2027 року - не менше 34 років; починаючи з 1 січня 2028 року - не менше 35 років.

До досягнення віку, встановленого абзацами першим і другим цієї частини, право на пенсію за віком за наявності відповідного страхового стажу мають жінки 1961 року народження і старші після досягнення ними такого віку: 55 років - які народилися по 30 вересня 1956 року включно; 55 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1956 року по 31 березня 1957 року; 56 років - які народилися з 1 квітня 1957 року по 30 вересня 1957 року; 56 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1957 року по 31 березня 1958 року; 57 років - які народилися з 1 квітня 1958 року по 30 вересня 1958 року; 57 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1958 року по 31 березня 1959 року; 58 років - які народилися з 1 квітня 1959 року по 30 вересня 1959 року; 58 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1959 року по 31 березня 1960 року; 59 років - які народилися з 1 квітня 1960 року по 30 вересня 1960 року; 59 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1960 року по 31 березня 1961 року; 60 років - які народилися з 1 квітня 1961 року по 31 грудня 1961 року.

У разі відсутності, починаючи з 1 січня 2018 року, страхового стажу, передбаченого частиною першою цієї статті, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 63 роки мають особи за наявності страхового стажу: по 31 грудня 2018 року - від 15 до 25 років; з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - від 16 до 26 років; з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - від 17 до 27 років; з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - від 18 до 28 років; з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - від 19 до 29 років; з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - від 20 до 30 років; з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - від 21 до 31 року; з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - від 22 до 32 років; з 1 січня 2026 року по 31 грудня 2026 року - від 23 до 33 років; з 1 січня 2027 року по 31 грудня 2027 року - від 24 до 34 років; починаючи з 1 січня 2028 року - від 25 до 35 років.

У разі відсутності, починаючи з 1 січня 2019 року, страхового стажу, передбаченого частинами першою і другою цієї статті, право на призначення пенсії за віком мають особи після досягнення віку 65 років за наявності страхового стажу: з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - від 15 до 16 років; з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - від 15 до 17 років; з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - від 15 до 18 років; з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - від 15 до 19 років; з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - від 15 до 20 років; з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - від 15 до 21 року; з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - від 15 до 22 років; з 1 січня 2026 року по 31 грудня 2026 року - від 15 до 23 років; з 1 січня 2027 року по 31 грудня 2027 року - від 15 до 24 років; починаючи з 1 січня 2028 року - від 15 до 25 років.

У разі відсутності, починаючи з 1 січня 2018 року, необхідного страхового стажу на дату досягнення віку, передбаченого частинами першою - третьою цієї статті, пенсію за віком може бути призначено після набуття особою страхового стажу, визначеного частинами першою - третьою цієї статті на дату досягнення відповідного віку. Наявність страхового стажу, передбаченого частинами першою - третьою цієї статті, який дає право на призначення пенсії за віком, визначається на дату досягнення особою відповідного віку і не залежить від наявності страхового стажу на дату звернення за призначенням пенсії.

Починаючи з 1 січня 2028 року, у разі наявності 40 і більше календарних років страхового стажу, пенсія за віком призначається незалежно від віку.

Як вбачається зі спірного рішення, вік позивачки 66 років та згідно наданих документів страховий стаж складає 29 років 1 місяць 6 днів, що у відповідності до п. 3 ст. 26 Закону України №1058 (пенсія за віком призначається після досягнення віку 65 років та за наявності страхового стажу від 15 до 20 років) є достатнім для призначення пенсії за віком.

Разом з чим, відмова у призначенні пенсії позивачу пов`язана із відсутністю довідки-атестату про припинення виплати пенсії.

Така позиція відповідачів суперечить принципу верховенства права, оскільки отримання відповідної довідки-атестата з органу Пенсійного Фонду за попереднім місцем її проживання (реєстрації) покладається саме на орган, що призначає пенсію, а позбавлення управління можливості направлення відповідного запиту про витребування відповідної інформації не може слугувати підставою для відмови у призначенні пенсії за віком відповідно Закону №1058-ІV.

Право на поновлення пенсії не пов`язується з такими чинниками, як відсутність чи неможливість отримання атестату про припинення виплати пенсії на попередньому місці проживання пенсіонера.

Доказів того, що позивачка отримала громадянство російської федерації та одержувала пенсію в органах пенсійного забезпечення російської федерації, відповідач не надав.

Таким чином, позивачка як громадянка України має право на отримання пенсії, призначеної їй відповідно до законодавства України, за місцем реєстрації фактичного проживання.

Тому, позивач має право на поновлення нарахування та виплати пенсії, а відмова відповідача у здійсненні заходів для реалізації позивачем такого права є протиправною.

Отже, оскільки Законом № 1058-VI право особи на призначення пенсії не поставлено у залежність від можливості пенсійного органу підтвердити припинення виплати пенсії останньому за попереднім місцем проживання, суд дійшов висновку, що рішення ГУ ПФУ в Запорізькій області від 19.07.2023 №02, яким позивачці відмовлено у призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю довідки-атестату про період виплаченої пенсії, не може відповідати критеріям правомірності, визначених в ч.2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому суд вважає необхідним визнати протиправним та скасувати таке рішення.

Стосовно позовної вимоги зобов`язального характеру, суд зазначає наступне.

Зі спірного рішення вбачається, що відповідачем при розрахунку стажу позивачки не були враховані періоди її навчання, а саме: з 01.09.1979 року по 19.06.1982 згідно диплому серії НОМЕР_1 від 19.06.1982 року та з 01.09.1983 по 20.05.1989 року згідно диплому НОМЕР_2 від 24.05.1989 року, оскільки зазначені періоди перетинаються з періодами роботи згідно трудової книжки.

Судом встановлено, що позивачка в період з 01.09.1979 року по 19.06.1982 згідно диплому серії НОМЕР_1 від 19.06.1982 року навчалася в Кримському культурно-освітньому училищі за спеціальністю культурно-освіта з присвоєнням кваліфікації клубний працівник, керівник самодіяльного хорового колективу.

З 01.09.1983 по 20.05.1989 року згідно диплому НОМЕР_2 від 24.05.1989 року навчалася в Ленінградському ордена Дружби народів державного інституту культури імені Н.К. Крупської за спеціальністю культурно-просвітницька робота з присвоєнням кваліфікації культпросвітпрацівник, керівник самодіяльного хорового колективу.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування"страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. До страхового стажу для обчислення розміру пенсії за віком, з якого обчислюється розмір пенсії по інвалідності або у зв`язку з втратою годувальника, крім наявного страхового стажу, зараховується також на загальних підставах відповідно період з дня встановлення інвалідності до досягнення застрахованою особою віку, передбаченого частиною першою статті 26 цього Закону, та період з дня смерті годувальника до дати, коли годувальник досяг би віку, передбаченого частиною першою статті 26 цього Закону.

Частиною 2 ст. 24 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" визначено, що страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

У разі якщо за період з 1 липня 2000 року по 31 грудня 2016 року в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування відсутні відомості, необхідні для обчислення страхового стажу військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), поліцейським, особам рядового і начальницького складу відповідно до цього Закону, страховий стаж обчислюється на підставі довідки про проходження військової служби та про сплачені суми страхових внесків.

Відповідно до статті 62 Закону № 1788-XII основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, затвердженої постановою Держкомпраці СРСР від 20.07.1974 №162 (далі - Інструкція № 162), трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Постановою Кабінету Міністрів України № 637 від 12 серпня 1993 року затверджений Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі - Порядок № 637).

Відповідно до пунктів 1-2 Порядку № 637 основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

Пунктом 3 Порядку № 637 передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договору і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Отже, зміст наведених норм дає підстави стверджувати, що основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. У тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються інші документи.

Крім того, Інструкцією № 162, що діяла у спірний період навчання позивача, унормовано, що до трудової книжки вносяться: відомості про працівника - прізвище, ім`я та по батькові, дата народження; відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; відомості про нагородження і заохочення. У графi 4 трудової книжки зазначається підстава для внесення запису до трудової книжки - наказ (розпорядження) керівника підприємства, дата його видачі i номер.

Відповідно до ст. 56 Закону України № 1788-ХІІ до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

При обчисленні стажу роботи в колгоспі за період після 1965 року, якщо член колгоспу не виконував без поважних причин встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві, враховується час роботи за фактичною тривалістю.

До стажу роботи згідно підпункту «д» вказаної статті зараховується, серед іншого навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі.

Відповідно до пункту 2.15 Інструкції № 162 студентам, учням, аспірантам та клінічним ординаторам, які мають трудові книжки, навчальний заклад (науковий заклад) вносить записи про час навчання на денних відділеннях (у тому числі підготовчих) вищих та середніх спеціальних навчальних закладів, у партійних школах та школах профруху. Підставою для таких записів є накази навчального закладу (наукової установи) про зарахування на навчання та відрахування з числа студентів, учнів, аспірантів, клінічних ординаторів.

Тобто зазначена Інструкція передбачає внесення до трудових книжок студентів записів про час навчання лише на денних відділеннях.

З матеріалів справи вбачається, що записи про навчання позивачки до її трудової книжки не вносилися, що не заперечується позивачкою в адміністративному позові, разом з тим остання зазначає, що відомості щодо форм навчання та періодів навчання містяться у дипломі.

Судом дослідженні вказані дипломи позивачки та встановлено відсутність посилань на форму навчання.

Суд вважає не обґрунтованими вимоги щодо включення періоду навчання до страхового стажу, оскільки на час навчання позивачки діяла саме інструкція 162 від 20.07.1974 року яка в свою чергу передбачала внесення до трудових книжок студентів записів про час навчання лише на денних відділеннях, при цьому досліджуючи дипломи позивачки серії НОМЕР_1 від 19.06.1982 року та серії НОМЕР_2 від 24.05.1989 року не можливо встановити форму її навчання,оскільки вони не містять таких записів. Будь яких інших доказів того, що позивачка навчалася на денній формі до суду надано не було.

Разом з чим, як вбачається з трудової книжки позивачки, ОСОБА_1 (запис №7, 8) 01.04.1978 року була зарахована на посаду викладача по класу фортепіано в музичну студію та звільнена 30.12.1988 року.

Згідно запису №9, позивачку 02.01.1989 року було прийнято на постійну роботу керівником дитячого сектору клуба ж.д. де вона працювала до 30.06.1993 року. Тобто в період свого навчання, а саме з 01.09.1979 року по 19.06.1982 року та з 01.09.1983 по 20.05.1989 року позивачка згідно записів у її трудовій книжці працювала та фактично не могла денно навчатися, доказів зворотного позивачем до суду надано не було, а також будь яких пояснень з цього приводу адміністративний позов не містить.

З урахуванням викладено, суд дійшов висновку про відсутність підстав для врахування до загального страхового стажу позивачки спірного періоду її навчання.

Крім того суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до частини першої статті 24 Закону № 1058-IV, страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (частина четверта статті 24 Закону № 1058-IV).

Приписами частини третьої статті 24 Закону № 1058-IV встановлено, що страховий стаж обчислюється в місяцях. Страховий стаж враховується в одинарному розмірі, крім випадків, передбачених цим Законом.

Тобто, пенсійним законодавством України не передбачено подвійне зарахування періодів роботи (зайнятості) до страхового стажу.

Суд не приймає до уваги посилання позивачки на Порядок 637, оскільки вказаний Порядок набув чинності у 1993 році, тобто після періоду навчання позивачки, при цьому за приписами Інструкції 162 від 20.07.1974 року, яка діяла у спірний період, передбачала саме внесення відповідних записів про навчання до трудової книжки за умов денного навчання.

З урахуванням викладеного, суд вважає обґрунтованою позицію відповідача стосовно не зарахування до загального стажу позивачки періоду її навчання, а саме: з 01.09.1979 року по 19.06.1982 згідно диплому серії НОМЕР_1 від 19.06.1982 року та з 01.09.1983 по 20.05.1989 року згідно диплому НОМЕР_2 від 24.05.1989 року.

Також суд звертає увагу, що позивачка в мотивувальній частині адміністративного позову зазначає про протиправність та необхідність скасування спірного рішення включаючи період її роботи на території російської федерації з 01.05.2018 року по 03.06.2019 рік, разом з чим, в прохальній частині адміністративного позову вона не просить суд зобов`язати відповідача повторно переглянути заяву від 12.07.2023 року про призначення виплати їй пенсій врахувавши вказаний період.

Згідно з приписами частини першої статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Фактично суд зв`язаний предметом і розміром заявлених особою вимог, проте може вийти за межі вимог адміністративного позову у випадках, якщо обраний позивачем спосіб захисту є недостатнім для повного захисту його прав, свобод та інтересів або якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять. Вихід за межі позовних вимог можливий у випадку помилкового обрання особою неналежного способу захисту порушеного права, у цьому випадку можливо на підставі частини другої статті 9 КАС України вийти за межі позовних вимог та застосувати той спосіб захисту порушеного права позивача, який відповідає фактичним обставинам справи і відновлює порушене право особи. Фактично, необхідною передумовою застосування частини другої статті 9 КАС України є саме порушення прав позивача та необхідність захисту порушеного права шляхом його відновлення.

Як вбачається з трудової книжки позивачки , остання в період з 01.05.2018 року по 03.06.2019 рік (запис№19, 20) працювала у приватного підприємця ОСОБА_2 на посаді продавця консультанта в російській федерації.

Відповідно до спірного рішення, вказаний період роботи не був зарахований до загального стажу позивачки з підстав того, що 01.01.2023 року припинено участь російської федерації в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 року. У зв`язку з чим, до узгодження відповідного нормативно-правого акту відсутні підстави зарахування стажу на території російської федерації з 01.01.1992 року.

Суд вважає необґрунтованими вищенаведені доводи відповідача з огляду на таке.

Відповідно до положень статті 4 Закону № 1058-IV законодавство про пенсійне забезпечення базується, зокрема, на міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (далі - закони про пенсійне забезпечення). Якщо міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші норми, ніж ті, що передбачені законодавством України про пенсійне забезпечення, то застосовуються норми міжнародного договору.

Відповідно до статті 1 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 пенсійне забезпечення громадян держав-учасників Угоди та членів їх сімей здійснюються відповідно до законодавства держави, на території якого вони проживають.

Ст. 5 Угоди визначено, що вона розповсюджує свою дію на всі види пенсійного забезпечення громадян, які встановлені чи будуть установлені законодавством держави-учасниць угод.

Згідно з частинами другою, третьою статті 6 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав в галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992, для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав-учасників Угоди зараховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР до набрання сили вказаної Угоди. Обчислення пенсій провадиться із заробітку (доходу) за періоди роботи, які зараховуються у трудовий стаж.

Згідно з частиною 1 статті 15 Закону України "Про міжнародні договори України" чинні міжнародні договори України підлягають сумлінному дотриманню Україною відповідно до норм міжнародного права.

Аналіз вищенаведених норм вказує на те, що обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність, а пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць проводиться за законодавством держави, на території якого вони проживають.

Постановою Кабінету Міністрів України № 1328 від 29.11.2022 Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення постановлено вийти з Угоди про гарантії прав громадян держав учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, вчиненої 13 березня 1992 р. у м. Москві. Вказана постанова набрала чинності 02.12.2022 року.

Згідно ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Отже, до набрання чинності постановою Кабінету Міністрів України №1328 від 29.11.2022 року Україна, як держава учасниця Угоди виконує зобов`язання, взяті згідно Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних держав в галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992, а тому припинення російською федерацією з 01.01.2023 участі в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 року, не стосуються періодів трудової діяльності осіб, що мали місце в період дії вказаної Угоди, тобто до 01.01.2023.

За наявності чинних у період роботи особи положень Угоди, що передбачали відповідне право, така особа не може нести негативні наслідки у вигляді відмови у зарахуванні спірного періоду роботи до страхового стажу.

Отже, відповідачем неправомірно відмовлено у включені до страхового стажу періодів роботи позивача з 01.05.2018 року по 03.06.2019 рік, згідно її трудової книжки.

Стосовно не включення періоду роботи згідно довідки від 25.08.1975 року №592, суд не досліджує вказане питання, оскільки позивач в мотивувальній частині позову не обґрунтовує правомірність чи протиправність спірного рішення в цій частині, а також в прохальна частина адміністративного позову не містить посилань на вказаний період. Окрім того, позивачем взагалі разом з адміністративним позовом довідка від 25.08.1975 року №592 не надавалась. З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що позивачка погоджується з позицією відповідача щодо не врахування вказаного періоду до її загального стажу, оскільки не врахування відповідачем періоду роботи згідно довідка від 25.08.1975 позивачкою не оскаржується.

З урахуванням викладеного, у зв`язку з досягненням позивачем пенсійного віку, визначеного п.3 ст.26 Закону №1058-VI та наявністю необхідного для призначення пенсії страхового стажу в 65 років з необхідних від 15 років до 20 років, що відповідачами не заперечувалось, суд вважає за необхідне скасувати спірне рішення від 19.07.2023 року №02.

При цьому, оскільки в спірних правовідносинах права позивача порушені протиправним рішенням відповідача, яке судом скасовано, і відповідачем в даному випадку не було належно обраховано загальний страховий стаж позивача, який дає право на призначення пенсії за віком, заява позивачки про призначення пенсії вважається не розглянутою по суті, а отже, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги та зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 12.07.2023 року про призначення пенсії за віком, з урахуванням всіх доданих до неї документів, та прийняти мотивоване рішення, з урахуванням висновків суду, викладених в даному рішенні.

Згідно з ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши кожен доказ, який є у справі щодо його належності, допустимості, достовірності та їх достатності і взаємного зв`язку у сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.242 КАСУ, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Відповідно до ч.1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Як вже зазначалося судом ухвалою суду від 11.09.2023 року позивачку звільнено від сплати судового збору.

Керуючись ст.ст. 2, 3, 5, 6, 8, 9, 14, 21, 22, 139, 241, 242-246, 250, 255, 295, КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Головне управління ПФУ в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління пенсійного фонду України в Запорізькій області (ідентифікаційний код юридичної особи 20490012) від 19.07.2023р. за № 02 про відмову в призначенні ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , пенсії за віком згідно із ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» на заяву, подану разом із додатком 12.07.2023 р.

Зобов`язати Головне управління пенсійного фонду України в Запорізькій області (ідентифікаційний код юридичної особи 20490012) повторно розглянути заяву ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від 12.07.2023р. про призначення пенсії за віком згідно із ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з врахуванням висновків суду.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляд справи проводився в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , адреса проживання: АДРЕСА_2 )

Відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (, пр.. Соборний, буд. 158-б, м. Запоріжжя, Запорізької області, 69001)

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області (, адреса: 65012, м. Одеса, вул. Канатна, 83);

Суддя П.П. Марин