Справа № 520/8944/22
Суддя: Любчич Л.В.
Дата ухвалення: 2023-12-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 грудня 2023 р. Справа № 520/8944/22
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Любчич Л.В.,

Суддів: Спаскіна О.А. , Присяжнюк О.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного Фонду України в Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 14.12.2022, головуючий суддя І інстанції: Полях Н.А., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 14.12.22 по справі №520/8944/22

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного Фонду України в Харківській області

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2022 року ОСОБА_1 (надалі позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (надалі відповідач, апелянт, ГУ ПФУ в Харківській області), в якому просить суд:

- визнати протиправними дії ГУ ПФУ в Харківській області, щодо здійснення перерахунку пенсії ОСОБА_1 з 01.04.2019 на підставі довідки Харківського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки від 27.08.2021 № ФХ-112752, обмеживши її максимальним розміром;

- зобов`язати ГУ ПФУ в Харківській області, провести ОСОБА_1 перерахунок та виплату пенсії з 01.04.2019, на підставі довідки Харківського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки від 27.08.2021 № ФХ-112752, без обмеження її максимальним розміром, здійснивши виплату недоплаченої пенсії з урахуванням фактично виплачених сум.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 14 грудня 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано протиправними дії ГУ ПФУ в Харківській області, щодо здійснення перерахунку пенсії ОСОБА_1 з 01.04.2019 на підставі довідки Харківського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки від 27.08.2021 № ФХ-112752, обмеживши її максимальним розміром.

Зобов`язано ГУ ПФУ в Харківській області перерахувати та виплатити ОСОБА_1 пенсію без обмеження максимальним розміром з 01 квітня 2019 року, з урахуванням виплачених сум.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти постанову, якою у задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказує, що ним правомірно було обмежено розмір пенсійного забезпечення позивача десятьма розмірами прожиткових мінімумів, установленими для осіб, які втратили працездатність, на підтвердження чого посилався на правову позицію, викладену у рішенні Харківського окружного адміністративного суду та постанові Верховного Суду від 24.06.2020 по справі № 580/234/19. Також, посилаючись на постанову Великої Палати Верховного Суду від 24.12.2020 по справі № 510/1286/16-а, стверджує про пропуск позивачем шестимісячного строку звернення до суду з цим позовом.

Від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він зазначив, що апеляційні вимоги є необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. За результатами апеляційного розгляду позивач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Харківського окружного адміністративного суду від 14 грудня 2022 року без змін.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі також КАС України), суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Колегія суддів, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного розгляду справи, що позивач отримує пенсію за вислугу років в ГУ ПФУ в Харківській області.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду по справі 520/24739/21 від 11.01.2022 адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність ГУ ПФУ в Харківській області, яка полягає у неперерахунку, ненарахуванні та невиплаті пенсії з 01.04.2019 ОСОБА_1 в розмірі, обчисленого з грошового забезпечення визначеного Харківським обласним територіальним центром комплектування та соціальної підтримки в довідці №ФХ-112752 від 27.08.2021.

Зобов`язано ГУ ПФУ в Харківській області перерахувати та виплатити ОСОБА_1 пенсію з 01.04.2019, розмір якої обчислити з грошового забезпечення, визначеного Харківським обласним територіальним центром комплектування та соціальної підтримки в довідці №ФХ-112752 від 27.08.2021 та виплатити за наслідками перерахунку суми недоплаченої пенсії за період з 01.04.2019 з урахуванням фактично виплачених сум.

У задоволенні адміністративного позову в іншій частині позовних вимог - відмовлено.

На виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду по справі 520/24739/21 від 11.01.2022 ГУ ПФУ в Харківській області було здійснено перерахунок пенсії позивача на підставі оновленої довідки.

Однак, під час перерахунку пенсії позивачу з 01.04.2019 на підставі оновленої довідки про розмір грошового забезпечення №ФХ-112752 від 27.08.2021, відповідач обмежив максимальним розміром пенсію позивача до десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.

Не погоджуючись із такими діями відповідача позивач звернувся за захистом своїх прав до Харківського окружного адміністративного суду.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що норма щодо обмеження максимального розміру пенсії військовослужбовців у Законі України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (далі Закон № 2262-XIІ) визнана неконституційною, тобто Конституційний Суд України визнав неконституційним обмеження пенсій військовослужбовців максимальним розміром, а тому відповідач не може застосовувати положення статті 2 Закону України «Про заходи щодо законодавчого реформування пенсійної системи» від 08 липня 2011 року № 3668-VI (далі Закон № 3668-VI) при призначенні/перерахунку пенсії позивача.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам та доводам апеляційної скарги, колегія суддів виходить з такого.

Так, предметом спору у цій справі є правомірність обмеження максимальним розміром пенсії, призначеної на підставі Закону № 2262-XII.

Обмеження граничного розміру пенсії, призначеної на підставі Закону № 2262-XII, десятьма прожитковими мінімумами, установленими для осіб, які втратили працездатність, вперше введено в дію Законом України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» № 3668-VI від 08.07.2011 (далі по тексту Закон № 3668-VI), який набрав законної сили 01.10.2011.

Частиною п`ятою статті 17 Конституції України передбачено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Стаття 46 Конституції України визначає, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Обмеження граничного розміру пенсії, призначеної на підставі Закону № 2262-XII, десятьма прожитковими мінімумами, установленими для осіб, які втратили працездатність, вперше введено в дію Законом № 3668-VI, який набрав законної сили 01 жовтня 2011 року.

Відповідно до положень статті 2 Закону № 3668-VI максимальний розмір пенсії (крім пенсійних виплат, що здійснюються з Накопичувального пенсійного фонду) або щомісячного довічного грошового утримання (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною), призначених (перерахованих) відповідно до Митного кодексу України, законів України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про статус народного депутата України», «Про Національний банк України», «Про Кабінет Міністрів України», «Про дипломатичну службу», «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про судову експертизу», «Про статус і соціальний захист громадян, як постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», «Про державну підтримку засобів масової інформації та соціальний захист журналістів», «Про наукову і науково-технічну діяльність», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», «Про пенсійне забезпечення», «Про судоустрій і статус суддів», Постанови Верховної Ради України від 13 жовтня 1995 року «Про затвердження Положення про помічника-консультанта народного депутата України», не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.

Водночас Законом № 3668-VI внесені зміни у статтю 43 Закону № 2262-XII, які викладено в редакції Закону № 3668-VI, а саме: максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.

Рішенням Конституційного Суду України від 20 грудня 2016 року № 7-рп/2016 (далі рішення КСУ № 7-рп/2016) визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення частини сьомої статті 43 Закону № 2262-XII.

Згідно з пунктом 2 резолютивної частини вказаного Рішення положення частини сьомої статті 43 Закону № 2262-XII, які визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення, тобто 20 грудня 2016 року.

Конституційний Суд України у рішенні № 7-рп/2016, яким визнав таким, якими, що не відповідають статті 17 Конституції України, положення частини сьомої статті 43 Закону № 2262-ХІІ, виходив із того, що норми-принципи частини п`ятої статті 17 Конституції України щодо забезпечення державою соціального захисту громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей є пріоритетними та мають безумовний характер. Тобто заходи, спрямовані на забезпечення державою соціального захисту вказаної категорії осіб, зокрема у зв`язку з економічною доцільністю, соціально-економічними обставинами не можуть бути скасовані чи звужені. При цьому Конституційний Суд України стверджує, що обмеження максимального розміру пенсії, призначеної особам, яким право на пенсійне забезпечення встановлене Законом № 2262-ХІІ, порушує суть конституційних гарантій щодо безумовного забезпечення соціального захисту осіб, передбачених частиною п`ятою статті 17 Конституції України, які зобов`язані захищати суверенітет, територіальну цілісність і недоторканність України.

Таким чином, з 20 грудня 2016 року, з урахуванням положень рішення КСУ № 7-рп/2016, у Законі України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» відсутня частина сьома статті 43, а внесені до неї зміни, що полягають у зміні слів і цифр є нереалізованими.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією, що викладена в постановах Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/4267/17, від 16 жовтня 2018 року у справі № 522/16882/17, від 06 листопада 2018 року у справі № 522/3093/17, від 31 січня 2019 року у справі № 638/6363/17, від 12 березня 2019 року у справі № 522/3049/17, від 14 травня 2019 року у справі № 591/2109/17, від 08 серпня 2019 року у справі № 522/3271/17, від 10 жовтня 2019 року у справі № 522/22798/17, від 30 жовтня 2020 року у справі № 522/16881/17 та від 17 травня 2021 року у справі № 343/870/17.

Поміж іншим, положення частини сьомої статті 43 Закону № 2262-XII та положення частини першої статті 2 Закону № 3668-VІ (у частині поширення її дії на Закон № 2262-ХІІ), прийняті одночасно для регулювання одних і тих самих правовідносин (обмеження максимальним розміром пенсій, призначених відповідно до Закону № 2262-XII) та є однаковими за змістом.

Конституційним Судом України у рішенні №7-рп/2016 надано оцінку правовому регулюванню спірних правовідносин (обмеження максимальним розміром пенсії військовослужбовців) та визнано таким, що не відповідає статті 17 Конституції України положення частини сьомої статті 43 Закону № 2262-XII.

При цьому положення статті 2 Закону № 3668-VI (у частині поширення її дії на Закон № 2262-XII), які дублюють зміст частини сьомої статті 43 Закону № 2262-XII, тобто є однопредметними правовими нормами, які прийняті одночасно для регулювання спірних правовідносин - змін не зазнали та передбачали обмеження максимальним розміром пенсії військовослужбовців.

Тобто, на момент виникнення спірних правовідносин була наявна колізія між Законом № 2262-XII з урахуванням рішення КСУ № 7-рп/2016 та Законом № 3668-VI - у частині обмеження максимальним розміром пенсії військовослужбовців.

При цьому суб`єктом владних повноважень у спірних правовідносинах надано перевагу найменш сприятливому для позивача підходу та застосовано положення статті 2 Закону № 3668-VI.

Оскільки норми вказаних законів неоднаково регулюють правовідносини щодо пенсійного забезпечення військовослужбовців у частині обмеження їх пенсії максимальним розміром, колегія суддів доходить висновку, що вони явно суперечать один одному.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у пунктах 52, 56 рішення від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України» зазначив, що тлумачення й застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд, однак, зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, у який тлумачиться й застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних із принципами Конвенції з погляду тлумачення їх у світлі практики Суду. На думку ЄСПЛ, відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості та точності, які передбачали можливість різного тлумачення, порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією, і не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади в майнові права заявника. Таким чином, у випадку існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві, органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.

Водночас положеннями статті 6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики ЄСПЛ. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 06 листопада 2018 року у справі № 812/292/18 зазначила, що норми законодавства, які допускають неоднозначне або множинне тлумачення, завжди трактуються на користь особи.

У постанові від 13 лютого 2019 року, що винесена Великою Палатою Верховного Суду у зразковій справі № 822/524/18 із посиланням на положення статей 1, 8, 92 Конституції України, а також на статтю 9 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права зроблено висновок, що у випадку існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві, наявність у національному законодавстві правових «прогалин» щодо захисту прав людини та основних свобод, зокрема, у сфері пенсійного забезпечення, органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи. Подібний висновок також викладений у постанові Верховного Суду від 16 грудня 2021 року у справі № 400/2085/19.

Зважаючи на викладене, у цій справі застосуванню підлягають норми Закону № 2262-XII з урахуванням рішення КСУ № 7-рп/2016, а не норми Закону № 3668-VI.

З огляду на вказане, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що обмеження ГУ ПФУ в Харківській області максимального розміру пенсії ОСОБА_1 , право на пенсійне забезпечення якого встановлене Законом № 2262-ХІІ, є протиправним.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 25 липня 2022 року у справі № 580/3451/21.

Отже, доводи відповідача, наведені у апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують та свідчать про незгоду із правовою оцінкою суду першої інстанції.

Також колегія суддів наголошує на безпідставності доводів апелянта про пропуск позивачем строку звернення до суду з цим позовом з таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Так, матеріали справи свідчать, що ГУ ПФУ у Харківській області протиправно не провело перерахунок пенсії позивача з 01.04.2019 ОСОБА_1 в розмірі, обчисленого з грошового забезпечення визначеного Харківським обласним територіальним центром комплектування та соціальної підтримки в довідці №ФХ-112752 від 27.08.2021, у зв`язку з чим Харківським окружним адміністративним судом ухвалено відповідне рішенням по справі № 520/24739/21 від 11.01.2022.

Так, на виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду по справі № 520/24739/21 від 11.01.2022, яке набрало законної сили 11.02.2022, ГУ ПФУ у Харківській області здійснило перерахунок пенсії позивачеві протиправно обмеживши її розмір максимальним розміром пенсії, про що повідомило позивача лише 11.10.2022 листом № 9979-15856/Н-03/8-2000/22.

Інших доказів, з яких можна було б встановити дату проведення позивачеві перерахунку пенсії, на виконання рішення суду по справі № 520/24739/21 від 11.01.2022, ГУ ПФУ у Харківській області не надано.

Позивач звернувся до суду з цим позовом упродовж 10 днів з дати складання ГУ ПФУ у Харківській області листа № 9979-15856/Н-03/8-2000/22 від 11.10.2022, що виключає можливість пропуску позивачем шестимісячного строку звернення до суду з цим позовом, з дня, коли він дізнався або міг дізнатися про порушення його прав ГУ ПФУ у Харківській області.

Стосовно посилання апелянта на висновки правову позицію, викладену у рішенні Харківського окружного адміністративного суду та постанові Верховного Суду від 24.06.2020 по справі № 580/234/19, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Аналіз вказаної норми свідчить, що врахуванню підлягають висновки виключно Верховного Суду та лише щодо застосування конкретних норм права.

Стосовно посилання апелянта на правові позиції, викладені у постановах Верховного Суду від 24.06.2020 по справі № 580/234/19 та Великої Палати Верховного Суду від 24.12.2020 по справі № 510/1286/16-а, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до правового висновку, висловленого у пункті 68 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц: висновки суду, у тому числі касаційної інстанції, формуються виходячи із конкретних обставин справи. Тобто, на відміну від повноважень законодавчої гілки влади, до повноважень суду не належить формулювання абстрактних правил поведінки для життєвих ситуацій, які підпадають під дію певних норм права. При цьому під судовим рішенням в подібних правовідносинах розуміються такі рішення, у яких є аналогічними предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, і відповідно, має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Так, предметом судового розгляду у справі № 580/234/19 було обмеження розміру пенсії особі, якій така пенсія призначалася відповідно до ст.54 Закону України Про пенсійне забезпечення як працівнику льотного складу та стосовно яких Конституційним Судом України не ухвалювалося жодного рішення про неконституційність норм, які визначають таке обмеження розміру пенсії працівників льотного складу. У справі, що розглядається предметом є обмеження розгляду пенсії, призначеної відповідно до іншого Закону Закону № 2262-XII, положення якого, стосовно обмеження максимального розміру пенсії визнані неконституційними рішенням Конституційного Суду України № 7-рп/2016. Висновки викладені у постанові Верховного Суду від 24.06.2020 по справі № 580/234/19 є нерелевантними обставинам цієї справи та не можуть бути застосовані, оскільки спірні правовідносини ухвалені при застосування різних нормативно-правових актів.

Предметом розгляду у справі № 510/1286/16-а було питання дотримання строків звернення у 2016 році з заявою про перерахунок пенсії з моменту її призначення у 2009 році особою, пенсія якої була призначена на підставі Закону України «Про державну службу». Вказані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24.12.2020 по справі № 510/1286/16-а висновки жодним чином не стосуються питання обчислення строків звернення до суду з питань перерахунку пенсії особам, які отримують таку пенсію відповідно до закону № № 2262-XII, а тому не мають значення при розгляді цієї справи.

Ухвалюючи дане судове рішення колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення Серявін та інші проти України) та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі Серявін та інші проти України(п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вище зазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, колегія суддів дійшла до висновку про відсутність необхідності надання відповіді на зазначені вище аргументи апелянта, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Згідно зі статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Ураховуючи положення статті 139 КАС України, підстави для зміни розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст. 243, 250, 311, 315, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного Фонду України в Харківській області - залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 14 грудня 2022 по справі №520/8944/22 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Л.В. Любчич
Судді О.А. Спаскін О.В. Присяжнюк