Справа № 127/1752/20
Суддя: Бошкова Юлія Миколаївна
Дата ухвалення: 2024-01-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

02 січня 2024 р. Справа № 127/1752/20

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Бошкової Ю.М., розглянувши у письмовому порядку за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про стягнення інфляційних втрат, трьох процентів річних та відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Вінницького міського суду Вінницької області із позовом до військової частини НОМЕР_1 про стягнення інфляційних втрат, трьох процентів річних та відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що постановою Замостянського районного суду м. Вінниця від 23.04.2007 задоволено його позов до військової частини НОМЕР_1 ; визнано дії командування військової частини НОМЕР_1 щодо відмови у виплаті йому грошової компенсації продовольчого пайка (набору продуктів харчування) незаконними та стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на його користь грошову компенсацію продовольчого пайка (набору продуктів харчування) за період з 11.03.2000 по 28.02.2007 у розмірі 32054,06 грн.

Позивач вказав, що вищезазначене рішення суду набуло законної сили, однак не виконано через відсутність бюджетного фінансування на ці видатки. Таким чином, війська частина НОМЕР_1 прострочила виконання зобов`язання за вказаним рішенням суду, отже наявні підстави для застосування наслідків невиконання грошового зобов`язання, визначених статтею 625 ЦК України, у вигляді стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних.

На підставі вказаного ОСОБА_1 просив суд стягнути з військової частини НОМЕР_1 інфляційні втрати у розмірі 119305,21 грн., три проценти річних у розмірі 12266,42 грн. та 10000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди, завданої тривалим невиконанням судового рішення, що позбавило його засобів до існування та завдало душевних страждань, підірвано віру до державних інституцій.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 30.07.2020 у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Постановою Вінницького апеляційного суду від 05.10.2020 апеляційну скаргу позивача залишено без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 30.07.2020 - без змін.

Не погоджуючи з вищезазначеними рішеннями судів, ОСОБА_1 оскаржив їх до суду касаційної інстанції. За результатами розгляду касаційної скарги Верховним Судом прийнято постанову від 20.01.2021, якою касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Вінницького апеляційного суду від 05.10.2020 скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

У подальшому, постановою Вінницького апеляційного суду від 23.03.2021 апеляційну скаргу представника позивача задоволено. Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 30.07.2020 скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення інфляційних втрат, трьох процентів річних та відшкодування моральної шкоди - задоволено частково. Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь позивача 9565,10 грн. - інфляційних витрат, 2885,00 грн. - 3 % річних, та 1000,00 грн. у відшкодування моральної шкоди. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із постановою суду апеляційної інстанції Військова частина НОМЕР_1 оскаржила останню до суду касаційної інстанції.

За результатами розгляду касаційної скарги відповідача, Верховним Судом прийнято постанову від 24.11.2021, якою касаційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 задоволено частково. Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 30.07.2020 та постанову Вінницького апеляційного суду від 23.03.2021 скасовано. Провадження у справі № 127/1752/20 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення інфляційних втрат, трьох процентів річних та відшкодування моральної шкоди - закрито.

За змістом постанови від 24.11.2021 у справі №127/1752/20 Верховних Суд дійшов висновку, що розгляд даної справи віднесено до юрисдикції адміністративних судів.

Окрім того, позивачу роз`яснено, що у нього наявне право протягом десяти днів з дня отримання цієї постанови звернутись до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Ухвалою Верховного Суду від 09.02.2022 задоволено заяву ОСОБА_1 про направлення справи за встановленою юрисдикцією. Справу № 127/1752/20 за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про стягнення інфляційних втрат, трьох процентів річних та відшкодування моральної шкоди вирішено передати для продовження розгляду до Вінницького окружного адміністративного суду.

05.05.2022 справа №127/1752/20 надійшла до Вінницького окружного адміністративного суду.

Ухвалою суду від 10.05.2022 прийнято справу №127/1752/20 до свого провадження та вирішено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Ухвалою суду від 16.05.2022 вирішено зупинити провадження у даній справі до припинення (скасування) воєнного стану або ж виключення військової частини НОМЕР_1 з числа військових формувань, що переведені на воєнний стан.

10.06.2022 на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, за змістом якого військова частина НОМЕР_1 просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Мотивуючи свою позицію відповідач зазначає, що на спірні правовідносини положення ст. 625 Цивільного кодексу України не поширюються, виплата компенсації за невиданий продовольчий пайок врегульоваа спеціальним законом - Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», яким інфляційні втрати та три проценти річних за компенсацію невиданого продовольчого пайка не передбачені.

З приводу відшкодування моральної шкоди, відповідач вказує, що ОСОБА_1 не обґрунтовано наявності причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями відповідача, відповідно до яких заподіяно шкоду. Окрім того, позивачем не надано доказів заподіяння йому або членам його сім`ї душевних страждань протиправною бездіяльністю відповідача.

Також за змістом відзиву військова частина НОМЕР_1 зазначає про пропуск позивачем строку звернення до суду з цією позовною заявою та просить залишити позов без розгляду.

Ухвалою від 14.12.2023 вирішено поновити провадження у даній справі.

Окрім того, 14.12.2023 судом винесено ухвалу, якою витребувано у військової частини НОМЕР_1 та зобов`язано надати суду у 5-денний строк з дня вручення (отримання) цієї ухвали документально підтверджену інформацію щодо того, чи стягнуто на користь ОСОБА_1 інфляційні витрати у розмірі 9565,10 грн., 3% річних у розмірі 2885,00 грн. та моральна шкода у розмірі 1000 грн., на виконання постанови Вінницького апеляційного суду від 23.03.2021 у справі №127/1752/20.

На виконання вимог ухвали суду, військовою частиною НОМЕР_1 , 05.12.2023 подано заяву, за змістом якої відповідач вказує, що враховуючи те, що постанову Вінницького апеляційного суду від 23.03.2021 по справі №127/1752/20 скасовано, а провадження у справі №127/1752/20 закрито, то у військової частини НОМЕР_1 не було підстав для здійснення нарахування та виплати ОСОБА_1 інфляційних втрат, трьох відсотків річних та відшкодування моральної шкоди.

Ухвалою суду від 02.01.2024 відмовлено у задоволенні клопотання військової частини НОМЕР_1 про залишення позовної заяви без розгляду.

Інших заяв по суті справи до суду не надходило.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, судом встановлено, що постановою Замостянського районного суду м. Вінниця від 23.04.2007 у справі №2-а-3168/2007 задоволено позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про стягнення грошової компенсації за грошове забезпечення; визнано дії командування військової частини НОМЕР_1 по відмові у виплаті ОСОБА_1 грошової компенсації продовольчого пайка (набору продуктів харчування) незаконними; стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію продовольчого пайка (набору продуктів харчування) за період з 11 березня 2000 року по 28 лютого 2007 року у розмірі 32054,06 грн.

Як вказує позивач та не заперечує відповідач вказані грошові кошти ОСОБА_1 виплачені не були, тому останній вважає що має право на стягнення інфляційних втрат, трьох процентів річних відповідно до ст. 625 ЦК України та на відшкодування моральної шкоди, спричинену тривалим не виконанням рішення суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам та встановленим обставинам справи, суд виходить з такого.

Частиною 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Законодавець у частині першій статті 509 ЦК України визначив зобов`язання як правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно із частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Цивільне зобов`язання передбачає наявність обов`язку боржника відносно кредитора, якому кореспондується право кредитора вимагати у боржника виконання відповідного обов`язку, і таке зобов`язання в силу частин другої та третьої статті 11 ЦК України може виникати на підставі договорів та інших правочинів, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інших юридичних фактів, безпосередньо з актів цивільного законодавства тощо.

Загальні підходи до визначення змісту порушення зобов`язань містяться в статті 610 ЦК України, а саме відповідно до якої порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 611 ЦК України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У частині другій статті 625 ЦК України зазначено, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми.

За змістом статей 524, 533 - 535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Верховний Суд аналізуючи вищезазначені норми права у постанові від 15.11.2023 у справі № 160/1004/22 дійшов висновку, що грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних правовідносин, але й з інших підстав, зокрема, з факту виплати одноразової грошової допомоги.

З матеріалів справи вбачається, що військова частина НОМЕР_1 має грошове зобов`язання перед позивачем, що підтверджується відповідним судовим рішенням, що набрало законної сили, яким відповідача зобов`язано здійснити виплату позивачу грошової компенсації продовольчого пайка.

З огляду на те, що відповідач порушив грошове зобов`язання з перерахунку та відповідно виплати грошової компенсації продовольчого пайка, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України.

Наведені обставини свідчать про те, що між сторонами виникли грошові зобов`язання, оскільки право позивача вимагати від відповідача виконання певних дій кореспондує обов`язок відповідача сплатити грошові кошти на користь позивача, а тому до таких відносин підлягає застосуванню положення статті 625 ЦК України.

Окрім того, у постанові від 24.11.2021 у справі №127/1752/20 Верховний Суд зазначив, що частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , апеляційний суд дійшов правильного висновку про наявність у відповідача перед позивачем грошового зобов`язання, що підтверджується відповідним судовим рішенням, що набрало законної сили, яким відповідача зобов`язано здійснити перерахунок і виплатити позивачу грошової компенсації продовольчого пайка, яке не виконане, а відтак до спірних правовідносин підлягає застосуванню статті 625 ЦК України, що узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц.

Враховуючи вищезазначене, суд відхиляє доводи військової частини НОМЕР_1 , наведені у відзиві на позовну заяву, з приводу того, що до спірних правовідносин не підлягають застосуванню приписи ст. 625 ЦК України.

Суд також зазначає, що інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Згідно із положеннями статті 1 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Відповідно до статті 3 цього Закону індекс споживчих цін обчислюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики, і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях.

Отже, зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен місяць щодо якого обчислюється відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому до розрахунку мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Відповідно до статей 251, 252 ЦК строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

За змістом статті 253 ЦК, якою визначені загальні правила визначення початку перебігу строку, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Як унормовано приписами частини 5 статті 261 ЦК за зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання.

Стягнення інфляційних втрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову. Такий висновок міститься у постанові Верховного Суду (у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду) від 26.10.2018 у справі № 922/4099/17.

Отже, стягнення інфляційних втрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову.

У даному випадку, позивач звернувся з позовом до суду 23.01.2020, а тому позов підлягає частковому задоволенню, а саме стягнення інфляційних витрат та 3 % річних за період з січня 2017 року по січень 2020 року в розмірі 9565,10 гривень - інфляційних витрат та 2885,00 гривень 3 відсотків річних.

З приводу позовних вимог про відшкодування моральної шкоди у розмірі 10000 грн, суд в першу чергу вважає за необхідне зазначити, що враховуючи те, що спір щодо нарахування та виплати грошової компенсації продовольчого пайка підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства, спір за позовними вимогами про стягнення інфляційних втрат та 3% річних на підставі статті 625 ЦК України з одночасним відшкодуванням моральної шкоди також підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства.

Тобто, хоча позивачем й не заявлено позовної вимоги про визнання протиправними дій/бездіяльності відповідача в межах цієї позовної заяви, але позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди належать до юрисдикції адміністративного суду, оскільки зобов`язання щодо виплати грошової компенсації продовольчого пайка виникли в наслідок винесення постанови Замостянського районного суду м. Вінниця від 23.04.2007 у справі №2-а-3168/2007, якою визнано протиправними дії відповідача. При цьому, вимога про відшкодування моральної шкоди заявлена одночасно з вимогами про стягнення інфляційних втрат та 3% річних

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 12.12.2023 у справі №552/880/21.

Відповідно до статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Неналежне виконання органами державної влади чи місцевого самоврядування своїх повноважень, що призвело до порушення прав людини, свідчить про невиконання державою в особі відповідного органу її головного обов`язку перед людиною утверджувати та забезпечувати її права.

Статтею 56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Вимога ефективності судового захисту перегукується з міжнародними зобов`язаннями України. Зокрема, стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У справі "Юрій Миколайович Іванов проти України" (заява № 40450/04, пункт 64, від 15.10.2009 року) Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути "ефективним" як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося.

Отже, адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Сама лише констатація у судовому рішення порушення прав позивача не завжди може бути достатньою для того, щоб захист міг вважатися ефективним. Особливо якщо позивач вважає, що шкоду йому заподіяно.

Відповідно до статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі № 464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

Відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що особа не зазнала страждань та приниження, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано.

Так, позивач за змістом позову зазначає, що внаслідок тривалого невиконання судового рішення, що є обов`язковим до виконання в силу прямої норми п. 9 ч. 2 ст. 129 Конституції України, йому завдано душевних страждань як у зв`язку з тривалим порушенням його прав на отримання грошової компенсації за продовольче забезпечення, так і внаслідок протиправних дій командування військової частини НОМЕР_1 щодо вімови у проведенні такої виплати, які фактично позбавили його засобів до існування, яким і є продовольче забезпечення.

Також ОСОБА_1 вказано, що він розчарований з приводу того, що суб`єкт владних повноважень припустився до повного ігнорування вимог закону, що підриває довіру до державних інституцій. Окрім того, позивач вказує, що дій відповідача спричинили те, що військовослужбовець обмежував себе та родину у достатньому харчуванні, адже не отримував належного продовольче забезпечення.

У практиці Європейського Суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (див. наприклад, "Рисовський проти України", № 29979, пункт 86, 89, від 20.10.2011 року, "Антоненков та інші проти України", № 14183/02, пункт 71, 22.11.2005 року).

Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.

У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. При цьому, в силу статті 1173 Цивільного кодексу України шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача - органу державної влади чи місцевого самоврядування, а протиправність його дій та рішень презюмується - обов`язок доказування їх правомірності покладається на відповідача (частини друга статті 77 КАС України).

З огляду на характер правовідносин між людиною і державою (в особі органу державної влади чи органу місцевого самоврядування), з метою забезпечення реального та ефективного захисту прав людини, у справах адміністративного судочинства саме на суб`єкта владних повноважень-відповідача покладається тягар спростування факту заподіяння моральної шкоди та доведення неадекватності (нерозумність, несправедливість) її розміру, визначеного позивачем.

У справі, що розглядається, відповідач не довів, що його протиправна бездіяльність щодо виконання судового рішення, яке винесено ще у 2007 році, не викликало у позивача психічне напруження, розчарування, у зв`язку з триваючим невиконанням судового рішення, яке стосується забезпечення достатнього рівня життя військовослужбовця.

При цьому, суд звертає увагу, що відповідачем так і не виконано рішення Замостянського районного суду м. Вінниця від 23.04.2007 у справі №2-а-3168/2007.

Пленум Верховного Суду України у пункті 16 постанови № 9 від 01.11.1996 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя" роз`яснив, що суди мають суворо додержувати передбаченого статтею 56 Конституції права особи на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

З огляду на викладене, суд доходить висновку, що через душевні страждання, які зазнав позивач, відповідно до статті 56 Конституції України, статей 23, 1173 Цивільного кодексу України, ОСОБА_1 має право на відшкодування моральної шкоди.

Що стосується її розміру, то відповідно до частини 3 статті 23 Цивільного кодексу України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

З огляду на те, що "розумність" і "справедливість" є оціночними поняттями, суд, який заслуховує сторін та встановлює фактичні обставини справи, має широкий діапазон розсуду під час визначення розумного та справедливого (співмірного) розміру відшкодування моральної шкоди.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 27.11.2019 по справі № 750/6330/17 (адміністративне провадження №К/9901/37372/18).

Таким чином, наведені позивачем обставини, за оцінкою суду, спричинили йому душевні страждання, стрес та розчарування, тобто заподіяли моральну шкоду.

При цьому, позивач просить стягнути моральну шкоду у сумі 10000 грн. Однак на переконання суду, розмір моральної шкоди необхідно зменшити до 1000 грн., що відповідатиме вимогам співмірності та розумності.

Відповідно до частини 1 статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В силу приписів частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.

Перевіривши обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій, суд приходить до переконання, що заявлений позов підлягає частковому задоволенню.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, то питання про розподіл судових витрат у цій справі не вирішується.

Керуючись ст.ст.73-77, 90, 139, 242, 245, 246, 250, 255, 263, 295 КАС України, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 інфляційні витрати у розмірі - 9565,10 грн. (дев`ять тисяч п`ятсот шістдесят п`ять гривень десять копійок) та три відсотки річних у розмірі - 2885,00 грн. (дві тисячі вісімсот вісімдесят п`ять гривень нуль копійок).

Стягнути на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 1000 грн. (одна тисяча гривень) за рахунок бюджетних асигнувань військової частини НОМЕР_1 .

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ).

Відповідач: Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ).

Рішення суду сформовано: 02.01.2024.

Суддя Бошкова Юлія Миколаївна