Справа № 460/3956/20
Суддя: Д.Є. Махаринець
Дата ухвалення: 2023-12-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

з питань перегляду судового рішення за виключними обставинами

(повний текст)

12 грудня 2023 року м. Рівне №460/3956/20
Рівненський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючий суддя Д.Є. Махаринця, судді В.В. Щербакова О.Р. Греська , за участю секретаря судового засідання Ющук Я.Р. та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача: представник не прибув,

відповідачів: представник Безпалов Андрій Васильович,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін заяву ОСОБА_1 про перегляд судового рішення за позовом ОСОБА_1 до Прокуратури Рівненської області, Офісу Генерального прокурора про визнання протиправним та скасування наказу, рішення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за виключними обставинами

В С Т А Н О В И В:

До Рівненського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач та/або ОСОБА_1 ) з позовом до Офісу Генерального прокурора (далі - відповідач-1 та/або Офіс), Прокуратури Рівненської області (далі - відповідач-2) з вимогами:

1) визнати протиправними та скасувати наказ прокурора Рівненської області від 30 квітня 2020 року за №349к та наказ виконувача обов`язків прокурора області від 8 травня 2020 року за №385к про звільнення позивача з посади прокурора відділу нагляду за додержанням законів територіальними органами поліції при провадженні досудового розслідування та підтримання державного обвинувачення управління нагляду у кримінальному провадженні прокуратури Рівненської області на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру" з 8 травня 2020 року;

2) визнати протиправним та скасувати рішення відповідача 2 від 2 квітня 2020 року № 88 "Про неуспішне проходження прокурором атестації за результатами складення іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора".

3) поновити позивача на посаді прокурора відділу нагляду за додержанням законів територіальними органами поліції при провадженні досудового розслідування та підтримання державного обвинувачення управління нагляду у кримінальному провадженні прокуратури Рівненської області або рівнозначній посаді в органах прокуратури з 8 травня 2020 року.

4) стягнути з відповідача 1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 8 травня 2020 року по дату винесення судового рішення та фактичного поновлення на роботі.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 12.05.2021 в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Прокуратури Рівненської області, Офісу Генерального прокурора про визнання протиправним та скасування наказу, рішення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, - відмовлено.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 10.11.2021 апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 12.05.2021 - без змін.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії Касаційного адміністративного суду від 30.12.2021 Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 12 травня 2021 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 10 листопада 2021 року у справі №460/3956/20 за позовом ОСОБА_1 до Прокуратури Рівненської області, Офісу Генерального прокурора про визнання протиправним та скасування наказу, рішення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - повернуто.

Від позивача надійшла заява на адресу Рівненського окружного адміністративного суду про перегляд судового рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 12.05.2021 у справі №460/3956/20 за виключними обставинами, у зв`язку із тим, що рішенням Конституційного Суду України від 01.03.2023 у справі №3-5/22 (9/22)-2, №1-р(ІІ)2023 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) пункт 6 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення «Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19.09.2019 №113-ІХ.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано на розгляд судді Рівненського окружного адміністративного суду Махаринцю Д.Є.

Ухвалою суду від 24.10.2023 відкрите провадження у справі за виключними обставинами, справу призначено до судового розгляду колегією суддів.

З матеріалів справи слідує, що як на підставу для перегляду судового рішення за виключними обставинами позивач посилається на рішення Конституційного Суду України від 01.03.2023 №1-р(II)/2023 у справі за конституційною скаргою ОСОБА_2 щодо відповідності Конституції України (конституційності) пункту 6 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» (щодо гарантій незалежності прокурора), яким визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), пункт 6 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19 вересня 2019 року №113-IX, відповідно до якого з дня набрання чинності цим Законом усі прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур вважаються такими, що персонально попереджені у належному порядку про можливе майбутнє звільнення з посади на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру».

Відовідачем подано відзив на заяву про перегляд судового рішення за виключними обставинами, в якому зазначається, що за змістом ст.152 Конституції України, рішення Конституційного Суду України не має ретроактивності та змінює законодавче регулювання лише для правовідносин, що матимуть місце з дати ухвалення рішення та не може застосовуватись до правовідносин, які виникли до прийняття такого рішення. Відповідач вказує, що рішення Конституційного Суду України від 01.03.2023 не повертає той стан речей, що існував до звільнення автора конституційної скарги з посади прокурора у 2019 році.

В судовому засіданні представник відповідача проти задоволення заяви заперечив з аналогічних підстав.

Суд, вирішуючи подану заяву про перегляд судового рішення за виключними обставинами, вказує про наступне.

Рішенням Другого сенату Конституційного Суду України від 1 березня 2023 року № 1-р(II)/2023 справа № 3-5/2022(9/22) у справі за конституційною скаргою ОСОБА_2 щодо відповідності Конституції України (конституційності) пункту 6 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» (щодо гарантій незалежності прокурора), визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), пункт 6 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19 вересня 2019 року №113-IX.

Конституційний Суд України у пунктах 3.3, 3.4 мотивувальної частини рішення зазначив, зокрема, що згідно з оспорюваним приписом Закону №113-IX з дня набрання чинності цим Законом усі прокурори вважаються такими, що персонально попереджені у належному порядку про можливе майбутнє звільнення з посади. Отже, оспорюваний припис Закону №113-IX є одним зі складників спеціального порядку звільнення суб`єкта права на конституційну скаргу та інших прокурорів із посад.

Аналіз конституційних норм у їх посутньому взаємозв`язку, юридичні позиції Конституційного Суду України дають підстави для висновку, що Верховна Рада України як єдиний орган законодавчої влади в Україні не є суб`єктом правозастосування та не повноважна ухвалювати акти права або в інший спосіб долучатись до правозастосування у процедурі призначення та звільнення певної особи або групи осіб із посад за винятком випадків, коли за Конституцією України Верховну Раду України наділено відповідними повноваженнями.

З огляду на сучасне інституційне місце прокуратури в загальній системі правосуддя та функції прокурора в механізмі захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина Конституційний Суд України вважав, що дії та рішення органу законодавчої влади мають відповідати конституційним принципам, зокрема принципові поділу державної влади. Тому Верховна Рада України може втручатись в організацію та діяльність органів і посадових осіб загальної системи правосуддя лише на підставі, у межах повноважень та в спосіб, що визначені Конституцією України, із урахуванням потреби в дотриманні незалежності прокурора, що є однією з гарантій неупередженого та ефективного здійснення ним своїх повноважень.

Оскільки Конституція України не містить припису, що наділяє Верховну Раду України повноваженням ухвалювати правозастосовні акти у процедурі звільнення прокурора або всіх прокурорів із їхніх посад, зокрема у спосіб персонального попередження прокурора законом про можливе майбутнє звільнення, є підстави вважати, що оспорюваний припис Закону №113-IX Верховна Рада України ухвалила за межами своїх конституційних повноважень.

Ураховуючи наведене, Конституційний Суд України дійшов висновку, що оспорюваний припис Закону №113-IX є таким, що суперечить статті 6, частині другій статті 19, частині другій статті 85, частині другій статті 131-1 Конституції України.

Також, Конституційний Суд України у пунктах 4.1, 4.2, 4.3 мотивувальної частини рішення вказав, зокрема, що оспорюваний припис Закону №113-IX мав не лише бути доступним для учасників суспільних відносин, а також відповідати принципові верховенства права (правовладдя), зокрема такому складнику цього принципу, як юридична визначеність, що полягає, з-поміж іншого, в чіткості та зрозумілості норм права, передбачуваності їх змісту та можливих наслідків застосування або іншої форми реалізації цих норм права.

Отже, оспорюваний припис Закону №113-IX у посутньому зв`язку з окремими приписами пунктів 7 та 19 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-IX можна тлумачити та застосовувати і як повідомлення про можливе майбутнє звільнення суб`єкта права на конституційну скаргу та будь-якого іншого прокурора з посади, і як пропозицію щодо можливого подальшого працевлаштування будь-якого прокурора на посаду в Офіс Генерального прокурора, обласну або окружну прокуратуру на підставі відповідної заяви про переведення та про намір у зв`язку з цим пройти атестацію.

Унаслідок чого використання в оспорюваному приписі Закону №113-IX слів «можливе майбутнє звільнення» призвело до суперечливості його змісту, оскільки суб`єкт права на конституційну скаргу та будь-який інший прокурор із моменту набрання чинності (25 вересня 2019 року) оспорюваним приписом Закону №113-IX могли вважати, що цей припис є або повідомленням про наступне неминуче звільнення з посади прокурора, або, з огляду на використання у ньому слів «можливе» та «майбутнє», що звільнення в подальшому могло бути не застосоване та розраховувати за певних умов на подальше перебування на посаді прокурора.

Таким чином, суб`єкт права на конституційну скаргу та будь-який інший прокурор, на яких було поширено дію оспорюваного припису Закону №113-IX, не мали можливості чітко зрозуміти зміст, передбачити юридичні наслідки його застосування та спланувати свої подальші дії.

Оцінюючи на конституційність оспорюваний припис Закону №113-IX, Конституційний Суд України також ураховував використання у ньому слів «персонально попереджені» без указівки на персональні дані особи або іншого прокурора, якого попереджають «про можливе майбутнє звільнення з посади».

Конституційний Суд України зважав на застосування у законах та інших нормативних актах знеособлених (деперсоналізованих) приписів, адресатами яких є всі учасники суспільних відносин, тобто „усі та кожен або чітко визначені особи, зокрема всі прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур. Подібне знеособлення приписів є притаманним нормативним актам права.

Проте оспорюваний припис Закону №113-IX містить як окремі ознаки акта правозастосування, тобто індивідуального акта права, адресованого прокуророві, якого попереджають про можливе майбутнє звільнення з посади, так і ознаки знеособленого нормативного припису, що не містить жодних персональних даних.

На підставі наведеного Конституційний Суд України дійшов висновку, що оспорюваний припис Закону №113-IX не відповідає конституційному принципу верховенства права в аспекті вимоги юридичної визначеності, унаслідок чого цей припис не можна вважати «правом у державі, керованій верховенством права (правовладдям)». Ураховуючи наведене, Конституційний Суд України дійшов висновку, що оспорюваний припис Закону №113-IX суперечить частині першій статті 8 Основного Закону України.

У пункті 2 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України визначено, що пункт 6 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19 вересня 2019 року № 113-IX, визнаний неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Частиною 2 статті 152 Конституції України установлено, що закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Зі змісту статті 152 Конституції України слідує, що Конституційний Суд України може самостійно визначати строк втрати чинності актом (його окремими положеннями).

Відповідно до частини 1 статті 97 Закону України «Про Конституційний Суд України» від 13.07.2017 № 2136-VIII Конституційний Суд у рішенні, висновку може встановити порядок і строки їх виконання, а також зобов`язати відповідні державні органи забезпечити контроль за виконанням рішення, додержанням висновку.

У рішенні Конституційного Суду України від 1 березня 2023 року № 1-р(II)/2023 не сформульовано юридичної позиції стосовно правових наслідків визнання неконституційним положення пункт 6 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19 вересня 2019 року № 113-IX.

Рішення не містить будь-якого іншого визначеного Судом порядку його виконання.

У пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 01.03.2023 № 1-р(II)/2023 зазначено, що особа, якій завдано матеріальної та моральної шкоди внаслідок застосування оспорюваного припису Закону №113-IX, має право на її відшкодування у разі визнання оспорюваного припису Закону №113-IX неконституційним.

Водночас, за позицією Конституційного Суду додаткове визначення у рішеннях, висновках Конституційного Суду України порядку їх виконання не скасовує і не підміняє загальної обов`язковості їх виконання. Незалежно від того, наявні чи відсутні в рішеннях, висновках Конституційного Суду України приписи щодо порядку їх виконання, відповідні закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані за цими рішеннями неконституційними, не підлягають застосуванню як такі, що втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність (абзац шостий пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 14.12.2000 № 15-рп/2000).

За таких обставин, рішення Конституційного Суду України від 01.03.2023 № 1-р(II)/2023 не має ретроактивної дії та змінює законодавче регулювання лише для правовідносин, що матимуть місце з дати ухвалення рішення.

За загальним правилом чинність закону (його окремих положень) припиняється в цілому або в окремій частині: а) законодавчим органом, шляхом прийняття відповідного закону (про внесення змін до закону, вилучення положень закону тощо); б) за рішенням Конституційного Суду України у разі визнання неконституційним закону або окремих його положень.

Відповідно до цього принципу повноваженнями на прийняття змін в законодавство чи заповнення прогалин внаслідок визнання законів чи інших нормативних актів неконституційними наділений парламент, як єдиний орган законодавчої гілки влади.

Згідно з частиною 1 статті 361 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) судове рішення, яким закінчено розгляд справи і яке набрало законної сили, може бути переглянуто за нововиявленими або виключними обставинами.

Пунктом 1 частини 5 статті 361 КАС України регламентовано, що підставами для перегляду судових рішень у зв`язку з виключними обставинами є встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, якщо рішення суду ще не виконане.

При цьому, частиною 6 статті 361 КАС України визначено, що при перегляді судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами суд не може виходити за межі тих вимог, які були предметом розгляду при ухваленні судового рішення, яке переглядається, розглядати інші вимоги або інші підстави позову.

Беручи до уваги зазначене, колегія суддів вказує, що оскільки рішення Конституційного Суду України від 01.03.2023 № 1-р(II)/2023 не має ретроактивної дії та змінює законодавче регулювання лише для правовідносин, що матимуть місце з дати ухвалення рішення, останнє не поширює свою дію на спірні правовідносини, оскільки останні виникли до дати його прийняття.

Водночас, у рішенні Другого сенату Конституційного Суду України № 1-р (II)/2023 констатовано невідповідність низці приписів Конституції України оспорюваного припису Закону № 113 та вкотре закцентовано увагу на тому, що держава має забезпечити дієвість припису частини третьої статті 152 Основного Закону України за яким матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку. Виплата такого відшкодування є можливо єдиним ефективним способом захисту заявників у подібних ситуаціях.

На підставі зазначеного припису Конституції України та рішення Другого сенату Конституційного Суду України № 1-р (II)/2023 заявник має право на відшкодування завданої йому неконституційним актом шкоди. Повноваження щодо встановлення факту завдання шкоди, виду такої шкоди, розміру відшкодування мають національні суди, що звісно потребує від заявника звернення до суду у порядку, визначеному відповідним процесуальним законом.

Разом з цим, при вирішенні поданої заяви колегія суддів також враховує, що питання про перегляд за виключними обставинами судових рішень, які набрали законної сили, у зв`язку із встановленою Конституційним Судом України неконституційністю (конституційністю) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, вже було предметом розгляду Верховного Суду.

Зокрема, об`єднана палата Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду розглядала зазначене питання в аспекті того, які судові рішення можуть переглядатися за виключними обставинами із указаної нормативної підстави. Так, у постанові від 19 лютого 2021 року у справі №808/1628/18 об`єднана палата Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду в цьому зв`язку висловила позицію, згідно із якою судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог не передбачає можливості його примусового виконання й тому не може вважатися «не виконаним» у розумінні пункту 1 частини п`ятої статті 361 КАС України, а значить не може переглядатися за виключними обставинами з указаної нормативної підстави. У цій постанові також значиться, що рішення Конституційного Суду України не змінює правового регулювання спірних правовідносин та не доводить факту допущення судом помилки при вирішенні спору, адже на час виникнення спірних правовідносин і на час прийняття рішення суду першої інстанції положення відповідної норми були чинними та підлягали застосуванню.

Аналогічна позиція щодо застосування приписів пункту 1 частини п`ятої статті 361 КАС України підтримана об`єднаною палатою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду в ухвалах від 21 грудня 2022 року у справі №140/2217/19 та від 22 грудня 2022 року у справі №805/1312/16-а.

Такий же підхід Верховний Суд застосував і під час розгляду заяв про перегляд за виключними обставинами судових рішень у справі №600/1450/20-а (ухвала від 13 квітня 2023 року), у справі №200/5229/20-а (ухвала від 27 квітня 2023 року) та у справі №420/1255/21 (ухвала від 03 травня 2023 року), у справі №400/3152/21 (ухвала від 12 липня 2023 року).

Резюмуючи викладене, колегія суддів дійшла до висновку про відсутність підстав для задоволення заяви про перегляд судового рішення за виключними обставинами.

Керуючись статтями 241-246, 255 ,294 ,295, 369 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

У Х В А Л И В :

Відмовити в задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 12.05.2021 у справі №460/3956/20 за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Прокуратури Рівненської області та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Роз`яснити заявнику, що він має право звернення до суду на відшкодування завданої йому неконституційним актом шкоди, у порядку, визначеному відповідним процесуальним законом.

Копію ухвали суду направити (видати) учасникам справи (їх представникам), зокрема, шляхом направлення тексту ухвали електронною поштою, факсимільним повідомленням (факсом, телефаксом), телефонограмою.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена. Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини ухвали суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністратив-ного суду.

Повний текст ухвали складений 02.01.24

Головуючий cуддя Д.Є. Махаринець

Судді В.В. Щербаков

О.Р. Гресько