Справа № 440/5377/23
Суддя: Мельнікова Л.В.
Дата ухвалення: 2023-12-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Головуючий І інстанції: Клочко К.І.

29 грудня 2023 р. Справа № 440/5377/23
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Мельнікової Л.В.,

Суддів: Бегунца А.О. , Рєзнікової С.С. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду у місті Харкові адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 26 червня 2023 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області про зобов`язання вчинити певні дії, -

В с т а н о в и в:

01.05.2023 позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області (далі - ТУ ДСА в Полтавській області) в якому просить:

- зобов`язати ТУ ДСА в Полтавській області здійснити перерахунок та виплату позивачу допомоги у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю за 2020-2021 з урахуванням проведених виплат;

- зобов`язати ТУ ДСА в Полтавській області до органу Пенсійного фонду України заяви - розрахунки щодо нарахування сум допомоги з тимчасової непрацездатності за 2020-2021.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 14.06.2023 позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху, позивачу наданий строк для усунення недоліків позовної заяви, шляхом надання до Полтавського окружного адміністративного суду заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду та доказів поважності причин його пропуску із заявленими позовними вимогами. Встановлено позивачу строк для усунення недоліків - десять днів з дня отримання ухвали про залишення позовної заяви без руху.

20.06.2023 позивач надав до суду клопотання про поновлення строків звернення до суду.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 26.06.2023 визнано неповажними підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду, викладені позивачем у заяві про поновлення строку. Позовну заяву ОСОБА_1 повернуто позивачу.

В обґрунтування прийнятого рішення судом зазначено, що допомога по тимчасовій непрацездатності не входить до структури заробітної плати, а отже строк звернення до суду за вирішенням публічно-правового спору щодо виплати допомоги у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю за 2020-2021 у спірних правовідносинах охоплюється спеціальною нормою ч. 5 ст. 122 КАС України, тобто, складає один місяць. Позивач звернувся до суду 02.05.2023 з пропуском місячного строку звернення до суду, встановленого ч. 5 ст. 122 КАС України. Позивачем не наведено достатніх та переконливих аргументів на підтвердження наявності об`єктивних, непереборних та істотних перешкод для звернення до суду протягом встановленого законом строку.

Суд першої інстанції зазначив, що як вбачається з рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 07.07.2022 у справі № 440/18337/21, яке набрало законної сили, ОСОБА_1 було звільнено з посади судді Зінківського районного суду Полтавської області у зв`язку з поданням заяви про відставку відповідно до рішення Вищої ради правосуддя № 1906/0/15-21 від 31.08.2021. Отже, місячний строк звернення до суду із позовною вимогою про виплату допомоги у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю за 2020-2021 роки розпочався 01.09.2021 та закінчився 01.10.2021.

Не погоджуючись із судовим рішенням, в апеляційній скарзі позивач, ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 26.06.2023 та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду справи.

Вимоги апеляційної скарги позивач обґрунтовує тим, що до 19.07.2022 положення КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Аналогічний правовий висновок викладений у рішенні Верховного Суду від 06.04.2023 у справі № 260/3564/22 та від 19.01.2023 у справі № 460/17052/21.

Також зазначає, що постановою від 25.04.2023 № 383 Кабінет Міністрів України через COVID-19 продовжив режим надзвичайної ситуації в єдиній державній системі цивільного захисту, а також карантин на всій території України до 30.06.2023. Отже, запровадження на території України карантину є безумовною підставою для продовження строків, визначених ст. 233 КЗпП України, на строк дії такого карантину.

З огляду на вказане, висновки судів попередніх інстанцій щодо застосування до спірних правовідносин ч. 5 ст. 122 КАС України та пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду є помилковими, оскільки його право на звернення до суду із цим позовом відповідно до положень ч. 2 ст. 233 КЗпП України (в редакції, чинній до 19.07.2022) не обмежене будь-яким строком, а враховуючи, що станом на час звернення позивача до суду діяв карантин, установлений Кабінетом Міністрів України, тому строк визначений частиною другою статті 233 КЗпП України в редакції, чинній з 19.07.2022, не підлягає застосуванню, так як такий продовжено на строк дії карантину, який діє на теперішній час.

Посилається на постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 02.05.2023 у справі №520/5674/22, № 600/5478/21-а від 04.08.2022

Вказує, що строк звернення до суду у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, встановлено тримісячний строк, який обчислюється з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.

Посилається на те, що рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 07.07.2022 у справі № 440/18337/21 набрало законної сили лише 06.02.2023 (залишено без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду), тобто саме після цієї дати були наявні обґрунтовані підстави звернутися до відповідача із заявою про перерахунок допомоги у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю. Натомість таку заяву було направлено на адресу у лютому 2023.

Зазначає, що спори, які стосуються невиплати вихідної допомоги при звільненні на яку працівник має право, згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, не обмежуються будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про її стягнення.

Відзив на апеляційну скаргу від відповідача не надходив, що не перешкоджає розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 2 ст. 312 КАС України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції, зазначені в пунктах 3, 6, 7, 11, 14, 26 частини першої статті 294 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження).

За приписами ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги (ч. 1 ст. 308). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язкової підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 2 ст. 308).

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши судове рішення в межах доводів і вимог апеляційної скарги та перевіривши повноту встановлення судом фактичних обставин справи та правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а судове рішення на підставі ст. 320 КАС України слід скасувати, з огляду на наступне.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 06.02.2023 у справі № 440/18337/21 залишена без задоволення апеляційна скарга Територіального управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 07.07.2022, яким частково задоволені вимоги адміністративного позову ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області

Так, судовим рішенням визнано протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області щодо нарахування та виплати суддівської винагороди судді Зіньківського районного суду Полтавської області ОСОБА_1 за січень - серпень 2021 року, обчисленої виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді з 01.01.2021 року в розмірі 2102 гривні.

Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області зобов`язано здійснити нарахування та виплату суддівської винагороди ОСОБА_1 з 01.01.2021 по 31.08.2021 включно у відповідності до вимог ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», виходячи з базового розміру посадового окладу судді 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого на 01.01.2021 року складає 2270 гривень, з урахуванням раніше виплачених сум та з утриманням передбачених законом податків і обов`язкових платежів.

Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області зобов`язано за період з з 01.01.2021 по 31.08.2021 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 всі виплати, обрахування яких здійснюється виходячи з розміру суддівської винагороди у відповідності до вимог ст. 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", виходячи з базового розміру посадового окладу судді 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого на 01.01.2021 складає 2270 гривень, з урахуванням раніше виплачених сум та з утриманням передбачених законом податків і обов`язкових платежів.

Листом від 29.03.2023 року за № 03/1255/2023 відповідач у відповідь на звернення позивача щодо проведення та здійснення виплати допомоги у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю за 2020-2021 року з урахуванням судових рішень, повідомив останнього про відсутність для цього правових підстав.

За вимогами статей 253, 254 КЗпП України особи, які працюють за трудовим договором (контрактом) на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання або у фізичної особи, підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню. Основними джерелами коштів загальнообов`язкового державного соціального страхування є внески роботодавців (роботодавців фізичних осіб), працівників. Бюджетні та інші джерела коштів, необхідні для здійснення загальнообов`язкового державного соціального страхування, передбачаються відповідними законами з окремих видів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно ст. 1 Закону України від 23.09.1999 року № 1105-XIV «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (із змінами та доповненнями, далі Закон № 1105-XIV в редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин), - загальнообов`язкове державне соціальне страхування (у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності; від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, медичне), це система прав, обов`язків і гарантій, яка передбачає матеріальне забезпечення, страхові виплати та надання соціальних послуг застрахованим особам за рахунок коштів Фонду соціального страхування України (далі Фонд).

Статтями 18 та 19 Закону № 1105-XIV передбачено, що право на матеріальне забезпечення та соціальні послуги за страхуванням у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності мають, зокрема, застраховані особи, які працюють на умовах трудового договору (контракту), іншого цивільно-правового договору, на інших підставах, передбачених законом, на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форми власності та господарювання, у тому числі в іноземних дипломатичних та консульських установах, інших представництвах нерезидентів або у фізичних осіб, а також обрані на виборні посади в органах державної влади, органах місцевого самоврядування та в інших органах, фізичні особи - підприємці, особи, які провадять незалежну професійну діяльність, члени фермерського господарства, якщо вони не належать до осіб, які підлягають страхуванню у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності на інших підставах. Це право виникає з настанням страхового випадку в період роботи (включаючи час випробування та день звільнення), зайняття підприємницькою та іншою діяльністю, якщо інше не передбачено законом.

Види матеріального забезпечення наведено у ст. 20 Закону № 1105-XIV, до яких відноситься, зокрема допомога по тимчасовій непрацездатності (включаючи догляд за хворою дитиною).

Статтею 22 Закону № 1105-XIV встановлено, що допомога по тимчасовій непрацездатності надається застрахованій особі у формі матеріального забезпечення, яке повністю або частково компенсує втрату заробітної плати (доходу), у разі настання в неї одного зі страхових випадків, визначених цією статтею.

Допомога по тимчасовій непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві та професійним захворюванням, виплачується Фондом застрахованим особам починаючи з шостого дня непрацездатності за весь період до відновлення працездатності або до встановлення медико-соціальною експертною комісією інвалідності (встановлення іншої групи, підтвердження раніше встановленої групи інвалідності) незалежно від звільнення, припинення підприємницької або іншої діяльності застрахованої особи в період втрати працездатності, у порядку та розмірах, встановлених законодавством (абзац перший ч. 2 ст. 22 Закону № 1105-XIV).

Отже, допомога по тимчасовій непрацездатності надається застрахованій особі в формі матеріального забезпечення, яке повністю або частково компенсує втрату заробітної плати (доходу). Фонд здійснює фінансування матеріального забезпечення, починаючи з шостого дня непрацездатності, до відновлення працездатності або встановлення інвалідності. Перші п`ять днів оплачуються за рахунок коштів роботодавця.

Допомога по тимчасовій непрацездатності фінансуються Фондом у хронологічному порядку залежно від дати отримання заяви-розрахунку від роботодавця.

Відповідно до порядку фінансування страхувальників для надання матеріального забезпечення застрахованим особам у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та окремих виплат потерпілим на виробництві за рахунок коштів Фонду соціального страхування України, затвердженого постановою правління Фонду соціального страхування України від 19.07.2018 № 12, у разі настання у застрахованої особи страхового випадку, пов`язаного з тимчасовою втратою працездатності, комісія (уповноважений) із соціального страхування підприємства, з урахуванням вимог Положення про комісію (уповноваженого) із страхування з тимчасової втрати працездатності, на підставі поданих документів, передбачених статтею 31 Закону, приймає рішення про призначення матеріального забезпечення застрахованій особі.

На підставі рішення комісії (уповноваженого) із соціального страхування підприємства про призначення матеріального забезпечення (далі - комісія) страхувальник нараховує суми матеріального забезпечення та оформлює заяву-розрахунок, яка повинна бути передана до робочих органів виконавчої дирекції Фонду не пізніше 5 робочих днів з дати прийняття комісією такого рішення (п. 2).

Після надходження коштів, зазначених у заяві-розрахунку, на рахунок страхувальника, останній зобов`язаний здійснити виплату відповідного матеріального забезпечення не пізніше, ніж у строки, визначені у частині другій статті 32 Закону (п. 9).

Механізм обчислення середньої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) для розрахунку виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням на випадок безробіття, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності (далі - страхові виплати), у разі настання страхового випадку, а також оплати перших п`яти днів тимчасової непрацездатності за рахунок коштів підприємства, установи, організації або фізичної особи, яка використовує працю найманих працівників визначений Порядком обчислення середньої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) для розрахунку виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26.09.2001 № 1266.

Розділом 3 Інструкції зі статистики, затвердженої наказом Державного комітету статистики від 13.01.2004 № 5, зареєстрованого в Мінюсті України 27.01.2004 за № 114/8713, встановлено, що не належать до фонду оплати праці, зокрема, допомоги та інші виплати, що здійснюються за рахунок коштів фондів державного соціального страхування: - допомога по тимчасовій непрацездатності (п.п. 3.2 розділу 3). Оплата перших п`яти днів тимчасової непрацездатності за рахунок коштів підприємства, установи, організації (п.п. 3.3 розділу 3).

Як вбачається з рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 07.07.2022 у справі № 440/18337/21, - позивача ОСОБА_1 було звільнено з посади судді Зіньківського районного суду Полтавської області у зв`язку з поданням заяви про відставку відповідно до рішення Вищої ради правосуддя № 1906/0/15-21 від 31.08.2021.

У статті 116 КЗпП України (у редакції, чинній на момент звільнення позивача) передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Отже, в день звільнення позивача ОСОБА_1 відповідач повинен був провести виплату всіх сум, що належать позивачу.

Щодо того, чи належить допомога по тимчасовій непрацездатності застрахованим особам, що виплачується Фондом починаючи з шостого дня непрацездатності до виплат при звільненні, передбачених ст. 116 КЗпП України, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.07.2023 року у справі № 552/16890/20 зазначила наступне:

«З моменту надходження коштів Фонду на оплату допомоги по тимчасовій непрацездатності на окремий рахунок роботодавця розпорядником таких коштів стає сам роботодавець, який зобов`язаний здійснити виплату застрахованій особі відповідного матеріального забезпечення в найближчий після дня призначення допомоги строк, установлений для виплати заробітної плати (частина друга статті 32 Закону № 1105-XIV у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Якщо страхові кошти перераховано до звільнення працівника і роботодавець став розпорядником таких коштів, то в розумінні частини першої статті 116 КЗпП України такі кошти належать до виплат, які мають бути сплачені працівнику в день звільнення.

Визначальною є обставина, чи є на момент звільнення працівника роботодавець розпорядником коштів, що належать до виплати звільнюваному працівнику, і хто винен у тому, що такі кошти не виплачені.

Тобто, якщо комісія вчасно розглянула питання про оплату листа непрацездатності, роботодавець направив заяву-розрахунок, а Фонд невчасно перерахував кошти, то відповідальність має нести Фонд.

Якщо комісія чи роботодавець не вчинили таких дій, то відповідальність за невиплату такого відшкодування покладається на роботодавця».

Колегія суддів звертає увагу на той факт, що зміни у ст. 233 КЗпП України, які ввели обмеження строку звернення до суду у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, були передбачені Законом України «Про внесення змін до деяких актів України щодо оптимізації трудових відносин», який був прийнятий 01.07.2022, а чинності набрав 19.07.2022.

Отже, до 19.07.2022 КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Відповідно до пункту першого глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст. 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2023 № 383 «Про внесення змін до розпорядження Кабінету Міністрів України від 25.03.2020 № 338 і постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 № 1236» дію карантину через COVID-19 продовжено до 30.06.2023.

Отже, карантин в Україні, пов`язаний з COVID-19, діяв з 12.03.2020 (постанова Уряду від 11.03.2020 № 211) та закінчився 30.06.2023 (постанова Уряду від 27.06.2023 № 651).

Аналогічна правова позиція міститься в постановах Верховного Суду від 19.01.2023 у справі № 460/17052/21, від 25.04.2023 у справі № 380/15245/22, від 28.09.2023 у справі № 140/2168/23, від 02.08.2023 у справі № 380/17776/22, від 17.08.2023 у справі № 380/14039/22.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанцій дійшов помилкового висновку, що на спірні правовідносини розповсюджуються тільки положення ч. 5 ст. 122 КАС України та не розповсюджуються положення ч. 2 с. 233 КЗпП України (у редакції, чинній з 19.07.2022), оскільки право позивача на звернення до суду із цим позовом, відповідно до положень ч. 2 ст. 233 КЗпП України (у редакції, чинній до 19.07.2022), не обмежене будь-яким строком, а ураховуючи, що станом на час звернення позивача до суду діяв карантин, установлений Кабінетом Міністрів України, тому строк, визначений ч. 2 ст. 233 КЗпП України (у редакції, чинній з 19.07.2022), не підлягає застосуванню, оскільки такий продовжено на строк дії карантину, який закінчився 30.06.2023.

За наведених обставин, колегія суддів погоджується з вимогами апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 та скасовую оскаржуване ним рішення суду.

При цьому, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (№ 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (№ 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідно до ст. 320 КАС України, підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

Відповідно до ч. 3 ст. 312 КАС України, у випадках скасування судом апеляційної інстанції ухвал про відмову у відкритті провадження у справі, про повернення позовної заяви, зупинення провадження у справі, закриття провадження у справі, про залишення позову без розгляду справа (заява) передається на розгляд суду першої інстанції.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 320, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 26 червня 2023, - скасувати.

Справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області про зобов`язання вчинити певні дії, - направити до Полтавського окружного адміністративного суду для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя Л.В. Мельнікова
Судді А.О. Бегунц С.С. Рєзнікова