Справа № 120/8404/23
Суддя: Вільчинський Олександр Ванадійович
Дата ухвалення: 2024-01-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

01 січня 2024 р. Справа № 120/8404/23

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Вільчинського О. В., розглянувши в письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 ; ІНФОРМАЦІЯ_1, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів, представника неповнолітньої ОСОБА_2 - ОСОБА_3 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернулася ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) з адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_1 (далі - в/ч НОМЕР_1 , відповідач 1) та ІНФОРМАЦІЯ_4 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що 19.12.2022 позивач отримала сповіщення від 17.12.2022 за вих. №1582 за підписом начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 про те, що її син, ОСОБА_4 , 13.12.2022 зник безвісті під час виконання бойового завдання. 20.12.2022 позивач звернулася із заявою до командира військової частини НОМЕР_1 про призначення виплати грошового забезпечення, в тому числі додаткових та інших видів грошового забезпечення, які належать її сину - зниклому безвісті, старшому солдату ОСОБА_4 . Однак, 14.03.2023 отримала відповідь, в якій повідомлено, що дана виплата належить законному представнику неповнолітньої доньки ОСОБА_4

14.03.2023 позивач повторно звернулася до командира військової частини НОМЕР_1 через ІНФОРМАЦІЯ_4 із заявою про призначення виплати грошового забезпечення, як такій, що перебуває на утриманні сина та надала до заяви відповідні документи.

18.04.2023 позивачці листом від 03.04.2023 №0666/35/2826 повідомлено, що передбачена законодавством виплата грошового забезпечення належить законному представнику неповнолітньої доньки військовослужбовця, а також зазначено, що ІНФОРМАЦІЯ_4 надано військовій частині НОМЕР_1 інформацію про перебування на утримання військовослужбовця лише неповнолітньої доньки.

З урахуванням зазначеного, позивачем 10.05.2023 було подано до ІНФОРМАЦІЯ_4 заяву про внесення до особової справи (облікових документів) її сина відомостей про наявність на його утриманні матері-пенсіонерки. Однак, позивачу, відмовлено у задоволенні вказаної заяві, оскільки зазначено, що до компетенції територіального центру комплектування та соціальної підтримки не належить встановлення факту про перебування особи на утриманні військовослужбовця.

Позивач, вважаючи, що відповідачами порушено норми чинного законодавства, а саме абз. 3-4 ч. 6 ст. 9 ЗУ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та п. 7 Порядку виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30.11.2016 №884, а тому звертається до суду з цим позовом за захистом своїх прав та законних інтересів.

Ухвалою від 14.07.2023 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено останню до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів, представника неповнолітньої ОСОБА_2 - ОСОБА_3 . Крім того, сторонам встановлено строки для подання заяв по суті справи.

11.08.2022 представник ІНФОРМАЦІЯ_1 подав відзив на позовну заяву та просив відмовити у задоволенні позову повністю. Обґрунтовуючи відзив зазначив, що ОСОБА_4 був призваний на військову службу по мобілізації ІНФОРМАЦІЯ_4 27.02.2022. Згідно п.11 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008p. №1153/2008 проходження військової служби військовослужбовцем відображається в його особовій справі, яка ведеться у порядку та за формою, встановленими Міністерством оборони України. Порядок обліку військовослужбовців, форми і призначення облікових документів, порядок їх складання і ведення визначаються Міністерством оборони України.

Зазначає, що відповідно до Законів України «Про Збройні Сили України», «Про військовий обов`язок і військову службу», «Про Державну спеціальну службу транспорту», «Про національну безпеку України» та Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153, з метою подальшого вдосконалення та належної організації обліку особового складу Міністерства оборони України, Збройних Сил України та Державної спеціальної служби транспорту була затверджена наказом Міністерства оборони України від 15 вересня 2022 року №280 Інструкція з організації обліку особового складу в системі Міністерства оборони України. Згідно з п. 6 Розділу II вказаної Інструкції організація обліку особового складу покладається: в органах військового управління та органі управління Держспецтрансслужби, з`єднаннях, військових частинах, військових навчальних закладах, установах та організаціях - на начальників штабів, а там, де вони штатом не передбачені, - на командирів (керівників) органів військового управління та органу управління Держспецтрансслужби, з`єднань, військових частин, військових навчальних закладів, установ та організацій.

Вказує, що оскільки 27.02.2022 ОСОБА_4 був зарахований до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 , то ні ІНФОРМАЦІЯ_1, ні ІНФОРМАЦІЯ_4 не уповноважений станом на сьогоднішній час вносити будь-які відомості до особової справи (облікових документів) ОСОБА_4 .

Крім того, зазначено, що до компетенції територіального центру комплектування та соціальної підтримки не належить встановлення факту про перебування особи на утриманні військовослужбовця.

Також у відзиві заявлено клопотання представника ІНФОРМАЦІЯ_1 про заміну первинного відповідача на належного ІНФОРМАЦІЯ_1, оскільки ІНФОРМАЦІЯ_4 є структурний підрозділом ІНФОРМАЦІЯ_1 і не може бути стороною у справі.

Крім того, до суду надійшов відзив від представника військової частини НОМЕР_1 , в якому останній просив відмовити в задоволенні позову. Обґрунтовуючи відзив зазначив, що від ІНФОРМАЦІЯ_4 надійшла заява від 09.03.2023, колишньої дружини солдата ОСОБА_4 - ОСОБА_5 в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_2 , яка перебувала на утриманні у батька, про призначення виплати грошового забезпечення, в т.ч. додаткових та інших видів грошового забезпечення ОСОБА_4 . Дана заява зареєстрована за вх. №2583 від 23.03.2023. Вказану заяву було задоволено та призначено таку виплату ОСОБА_6 в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_2 .

Зазначає, що крім того, від ОСОБА_1 надійшла заява датована 20.12.2022, зареєстрована за вх. №1035 від 07.02.2023, з аналогічним проханням. Відповідь на вказану заяву військова частина надала листом від 14.02.2023 за №0666/35/1468 відповідно до якого виплата грошового забезпечення здійснюється представнику неповнолітньої дитини ОСОБА_4 - ОСОБА_3 . У листі в/ч вказала про неможливість виплати грошового забезпечення ОСОБА_4 його матері, оскільки такі виплати вже здійснюються на користь законного представника його неповнолітньої доньки ОСОБА_2 . В подальшому, надійшла ще одна заява ОСОБА_1 від 14.03.2022, зареєстрована за вх. №2692 від 29.03.2023 з аналогічним проханням. Відповідь на вказану заяву в/ч надала листом від 03.04.2023 №0666/35/2826 відповідно до якого виплата грошового забезпечення здійснюється представнику неповнолітньої дитини ОСОБА_4 - ОСОБА_3 .

Представник відповідача 1 вказує, що перебування позивача на пенсії, як і факт реєстрації місця проживання разом з ОСОБА_4 не становить собою доказ знаходження на утриманні. Звертає увагу, що у Порядку №884 відсутній обов`язок в/ч "з`ясування всіх обставин", натомість наявний обов`язок вирішити питання щодо призначення або не призначення виплати грошового забезпечення. Вважає, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог щодо визнання протиправною бездіяльності в/ч НОМЕР_1 .

Крім того, від представника позивача до суду надійшла відповідь на відзив в/ч НОМЕР_1 , в якій остання вказує, що всупереч нормам діючого законодавства, відповідачем 1 не прийнято рішення щодо задоволення чи відмови у виплаті грошового забезпечення, а надано лише письмове роз`яснення.

10.08.2023 до суду від представника відповідача-1 надійшло заперечення на відповідь на відзив, в якому останній вказує на неможливість встановлення в/ч НОМЕР_1 факту знаходження позивача на утриманні у ОСОБА_4 та призначення їй виплат грошового забезпечення, належного старшому солдату ОСОБА_4

14.08.2023 до суду надійшли додаткові пояснення у справі, в яких представник позивача зазначає про недоречність зауваження в/ч стосовно ненадання доказів перебування позивача на утриманні сина, так як в жодній відповіді отриманій позивачем від відповідача-1, не зазначалося про прийняте командиром рішення, а також про підстави відмови у виплаті грошового забезпечення.

Крім того, від представника позивача до суду надійшла відповідь на відзив відповідача-2, в якій остання не заперечує та підтримує клопотання ІНФОРМАЦІЯ_1 стосовно заміни відповідача-2 належним.

Звертає увагу, що керуючись абз. 16 п. 11 Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, затвердженого постановою КМУ від 23.02.2022 №154, позивач вимушена була звернутися 10.05.2023 з відповідною заявою до відповідача-2 з посилання на відповідь в/ч НОМЕР_1 від 03.04.2023 за вих. №0666/35/2826 стосовно внесення до особової справи сина відомостей про неї - особу, яка перебуває на утриманні сина та направити відповідну інформацію до військової частини.

Вважає, що ІНФОРМАЦІЯ_1 не спростовано та не надано пояснень щодо невиконання ІНФОРМАЦІЯ_4 абз. 16 п. 11 Положення при зверненні 10.05.2023 позивача до відповідача-2 із заявою.

Від представника третьої особи до суду надано відзив, в якому він просить відмовити в задоволенні позову та вважає, що позивачем не надано доказів, що вона перебувала на утриманні свого сина - ОСОБА_4

12.09.2023 до суду від представника позивача надійшла відповідь на пояснення третьої особи, в якій ОСОБА_7 просить суд залишити без розгляду даний "відзив" та не брати його до уваги, при ухвалені рішення по справі, оскільки згідно з ч. 2 ст. 159 КАС України заявами по суті справи є, зокрема, пояснення третьої особи щодо позову або відзиву.

Ухвалою суду від 11.12.2023 клопотання представника ІНФОРМАЦІЯ_1 про заміну відповідача у справі задоволено, замінено неналежного відповідача у справі ІНФОРМАЦІЯ_4 належним - ІНФОРМАЦІЯ_1.

Суд розглядає справу у порядку письмового провадження без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу на підставі п. 10 ч. 1 ст. 4, ч.4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Відповідно до частини 5 статті 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали адміністративної справи та оцінивши надані сторонами докази суд встановив, що відповідно до витягу наказу командира в/ч (по стройовій частині) НОМЕР_1 від 27.02.2022 за №42, ОСОБА_4 зараховано до списків особового складу в/ч, на всі види забезпечення, на котлове забезпечення в/ч з 28.08.2022, призначено на посаду стрільця-снайпера 2 механізованого взводу 4 механізованої роти 2 механізованого батальйону та вважається таким, що 27.02.2022 прийняв справи та посаду і приступив до виконання службових обов`язків .

Згідно сповіщення від 17.12.2022 за вих. № 1582 за підписом начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_4 13.12.2022 зник безвісті під час виконання бойового завдання.

Разом з цим, за наслідками проведення службового розслідування за фактом зникнення безвісті старшого солдата ОСОБА_4 , останнього визнано безвісті зниклим 13.12.2022, що підтверджується витягом з наказу командира в/ч НОМЕР_1 №яя від 19.12.2022.

20.12.2022 позивач звернулася з заявою до командира в/ч НОМЕР_1 про призначення виплати грошового забезпечення, які належать її сину - зниклому безвісті, старшому солдату ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Листом в/ч НОМЕР_1 від 14.02.2023 №0666/35/1468, через ІНФОРМАЦІЯ_4 позивача повідомлено, що грошове забезпечення зниклого безвісті старшого солдата ОСОБА_4 належить законному представнику (опікуну) його неповнолітньої доньки ОСОБА_2 2008 р.н.

14.03.2023 позивач повторно звернулася до командира в/ч НОМЕР_1 через ІНФОРМАЦІЯ_4 із заявою про призначення виплати грошового забезпечення, як такій, що перебуває на утриманні сина та надала до заяви документи підтверджуючі її соціальний статус та місце реєстрації, а також фактичне місце проживання разом з сином.

18.04.2023 p., позивачем, через ІНФОРМАЦІЯ_4, отримано відповідь за підписом начальника штабу-першого заступника командира військової частини НОМЕР_1 , полковника ОСОБА_8 , від 03.04.2023 р. вих. №0666/35/2826, з посиланням на наявність у військовослужбовця неповнолітньої доньки, тому передбачена законодавством виплата грошового забезпечення належить її законному представнику - ОСОБА_3 . Також, вказано, що ІНФОРМАЦІЯ_4 надано військовій частині НОМЕР_1 інформацію про перебування на утриманні військовослужбовця лише неповнолітньої доньки.

У послідуючому, позивачем 10.05.2023 р., було подано до ІНФОРМАЦІЯ_4 заяву з проханням, внести до особової справи (облікових документів) її сина, відомості про наявність на його утримані матері-пенсіонерки.

Однак, листом за вих. №1117 від 15.05.2023 р., ІНФОРМАЦІЯ_4, було надано відповідь, що до компетенції територіального центру комплектування та соціальної підтримки не належить встановлення фату про перебування особи на утриманні військовослужбовця.

Вважаючи свої права порушеними, позивач звернулася до суду з даною позовною заявою.

Надаючи правову оцінку вказаним обставинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Закон України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 № 2011-XII (надалі - Закон № 2011-XII) визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі

Відповідно до статті 2 Закону № 2011-XII, ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України.

Частиною 1 статті 9 Закону № 2011-XII передбачено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

У відповідності до частин 2-4 статті 9 Закону № 2011-XII, до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності. Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України. Порядок і розміри грошового забезпечення військовослужбовців, відряджених до державних органів, підприємств, установ, організацій, а також державних та комунальних навчальних закладів для виконання завдань в інтересах оборони держави та її безпеки із залишенням на військовій службі, визначаються Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до частини 6 статті 9 Закону № 2011-XII, за військовослужбовцями, захопленими в полон або заручниками, а також інтернованими в нейтральних державах або безвісно відсутніми, зберігаються виплати в розмірі посадового окладу за останнім місцем служби, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, інших щомісячних додаткових видів грошового забезпечення постійного характеру та інші види грошового забезпечення з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення. Сім`ям зазначених військовослужбовців щомісячно виплачується грошове забезпечення, в тому числі додаткові та інші види грошового забезпечення, у порядку та в розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України. Дія цього пункту не поширюється на військовослужбовців, які добровільно здалися в полон, самовільно залишили військові частини (місця служби) або дезертирували зі Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів.

Грошове забезпечення виплачується таким членам сімей військовослужбовців: дружині (чоловіку), а в разі її (його) відсутності - повнолітнім дітям, які проживають разом з нею (ним), або законним представникам (опікунам, піклувальникам) чи усиновлювачам неповнолітніх дітей (осіб з інвалідністю з дитинства - незалежно від їх віку), а також особам, які перебувають на утриманні військовослужбовців, або батькам військовослужбовців рівними частками, якщо військовослужбовці не перебувають у шлюбі і не мають дітей. Виплата грошового забезпечення цим членам сімей здійснюється до повного з`ясування обставин захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, інтернування військовослужбовців або їх звільнення, або визнання їх у встановленому законом порядку безвісно відсутніми чи померлими. У всіх випадках виплата грошового забезпечення здійснюється не більше ніж до дня виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини.

У разі індексації грошового забезпечення, в тому числі додаткового та інших видів грошового забезпечення, військовослужбовців Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів грошове забезпечення членам сімей військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх, виплачується з урахуванням такої індексації - з дня прийняття рішення про проведення такої індексації.

Порядок та умови перерахунку розміру грошового забезпечення, в тому числі додаткового та інших видів грошового забезпечення, військовослужбовців Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів встановлюються Кабінетом Міністрів України.

07.06.2018 наказом Міністерства оборони України № 260 затверджено Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам (надалі - Порядок № 260), який визначає механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту України та деяким іншим особам.

Розділом ХХХ вказаного Порядку регулюється питання щодо виплати грошового забезпечення в разі захоплення в полон чи заручниками, смерті (загибелі) військовослужбовців або якщо вони визнані безвісно відсутніми чи оголошені померлими.

Грошове забезпечення, в тому числі одноразові додаткові види грошового забезпечення, право на які у військовослужбовця виникло включно до дня його загибелі (смерті) або до дня визнання його судом безвісно відсутнім, оголошення померлим, виплачується зазначеним в пункті 1 цього розділу членам його сім`ї, а в разі їх відсутності - спадкоємцям за їх зверненням на підставі наказу командира військової частини про виплату. Грошове забезпечення зазначеним особам виплачується, якщо звернення за одержанням надійшло до закінчення трьох років із дня смерті (загибелі) військовослужбовця або з дня набрання законної сили рішенням суду про визнання військовослужбовця безвісно відсутнім, оголошення померлим (пункт 2 Розділ ХХХ Порядку № 260).

Механізм виплати грошового забезпечення, в тому числі додаткових та інших видів грошового забезпечення, сім`ям військовослужбовців Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення, Держспецтрансслужби та Держспецзв`язку, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх визначає Порядок виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 30.11.2016 № 884 (надалі - Порядок № 884).

Під терміном "безвісно відсутній військовослужбовець" слід розуміти зниклого безвісти під час захисту Вітчизни військовослужбовця, щодо якого понад 15 днів відсутні відомості про місце його перебування, крім відомостей про самовільне залишення військової частини або місця служби (пункт 2 Порядку № 884).

Пунктом 3 Порядку № 884 передбачено, що за військовослужбовцями зберігаються виплати в розмірі посадового окладу за останнім місцем служби, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, інших щомісячних додаткових видів грошового забезпечення постійного характеру та інші види грошового забезпечення (далі - грошове забезпечення) з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення.

Згідно із пунктом 4 Порядку № 884, виплата грошового забезпечення здійснюється з дня захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, а також інтернування в нейтральних державах або зникнення безвісти, членам сімей військовослужбовців за їх заявою на ім`я командира (начальника, керівника) військової частини (установи, організації).

До заяви додаються: копії сторінок паспорта повнолітніх членів сім`ї з даними про прізвище, ім`я та по батькові і реєстрацію місця проживання (перебування); довідка про реєстрацію місця проживання (перебування) членів сім`ї (у разі відсутності такої інформації в паспорті); копія свідоцтва про шлюб (у разі наявності); копії свідоцтв про народження дітей (у разі наявності); копія документа, що засвідчує реєстрацію в Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків (для осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це контролюючому органу і мають відмітку в паспорті, копія сторінки паспорта з такою відміткою).

Відповідно до пунктів 5, 6 Порядку № 884, командир (начальник, керівник) військової частини (установи, організації) розглядає протягом 15 днів подані документи та приймає рішення щодо виплати або відмови у виплаті грошового забезпечення, про що повідомляється заявнику в письмовій формі.

У рішенні про відмову у виплаті грошового забезпечення обов`язково зазначаються підстави для такої відмови.

Командир (начальник, керівник) військової частини (установи, організації) приймає рішення про відмову у виплаті у разі:

подання заяви особами, що не зазначені в пункті 7 цього Порядку;

подання не в повному обсязі документів, зазначених у пункті 4 цього Порядку;

подання заяви з порушенням строків, визначених абзацами шостим і сьомим пункту 6 цього Порядку;

з`ясування в установленому законодавством порядку обставин щодо добровільної здачі військовослужбовця в полон, самовільного залишення військової частини (установи, організації), місця служби або дезертирування.

Прийняття рішення про відмову у виплаті грошового забезпечення у зв`язку з поданням не в повному обсязі документів не позбавляє заявників права звернутися до командира (начальника, керівника) військової частини (установи, організації) повторно після усунення причин, що стали підставою для відмови у виплаті.

Рішення про відмову у виплаті грошового забезпечення може бути оскаржено у судовому порядку.

Виплата грошового забезпечення здійснюється щомісяця на підставі наказів командирів (начальників, керівників) військових частин (установ, організацій) членам сімей:

військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, інтернованих у нейтральних державах, - до дня їх звільнення включно;

військовослужбовців, безвісно відсутніх, - до дня набрання законної сили рішенням суду про визнання їх безвісно відсутніми або оголошення померлими.

Виплата грошового забезпечення членам сімей військовослужбовців здійснюється до повного з`ясування обставин захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, їх інтернування або звільнення, або визнання їх в установленому законом порядку безвісно відсутніми чи померлими. У всіх випадках виплата грошового забезпечення здійснюється не більше ніж до дня виключення військовослужбовця із списків особового складу військової частини (установи, організації).

Виплата грошового забезпечення членам сімей військовослужбовців здійснюється у разі, коли заява про його виплату надійшла до військової частини (установи, організації): до дня звільнення військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, інтернованих у нейтральних державах; протягом трьох років з дня набрання законної сили рішенням суду про визнання військовослужбовців безвісно відсутніми або оголошення померлими, але не пізніше ніж до дня набрання законної сили рішенням суду про скасування рішення про визнання їх безвісно відсутніми або оголошення померлими.

Разом з тим, як встановлено судом із досліджених відповідей відповідача 1, оформлених листами від 14.02.2023р. за №0666/35/1468 та від 03.04.2023 №0666/35/2826, їх зміст не містить підстав для відмови, які наведені у п.5 Порядку №884, які є вичерпними та не підлягають розширеному тлумаченню відповідачем.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку що за відсутності зазначення відповідачем в обов`язковому порядку підстав для відмови у виплаті позивачеві грошового забезпечення військовослужбовця ОСОБА_4 , який зник безвісти, відповідачем не дотримано процедури прийняття рішення, встановленої пунктом 5 Порядку №844, що не відповідає критеріям обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень з урахуванням приписів ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, тому таке рішення підлягає судом визнанню протиправним та скасуванню.

За приписами ч.1 ст.73 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Частина 2 ст. 77 наведеного Кодексу, визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

Інші аргументи відповідача 1, викладені у відзиві, не беруться судом до уваги, оскільки вони не спростовують встановлених судом фактів порушення відповідачем процедури прийняття рішення, встановленої пунктами 5 -7 Порядку №884.

Що стосується позовних вимог позивача в частині зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачеві грошове забезпечення сина ОСОБА_4 , який зник безвісти, з 13.12.2022 року, то в цій частині позовні вимоги позивача підлягають задоволенню частково, з урахуванням приписів ч.2 ст.9, абзацу 2 ч.4 ст.245 Кодексу адміністративного судочинства України та з обранням судом найбільш ефективного способу захисту прав і свобод позивача згідно до п.10 ч.2 ст.245 наведеного Кодексу, шляхом, а саме: зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про нарахування та виплату їй грошового забезпечення її сина - військовослужбовця ОСОБА_4 , який має статус зниклого безвісти, від 14.03.2023 з дотриманням пунктів 5-7 Порядку №884 та з урахуванням правових висновків, викладених у даному судовому рішенні, виходячи з наступного.

У відповідності до вимог ч.2 ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У разі задоволення позову суд може обрати інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів - п.10 ч.2 ст.245 Кодексу адміністративного судочинства України.

Приписами статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 №3477-IV передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Таким чином, обираючи спосіб захисту порушеного права, суд зважує на його ефективність з точки зору статті 13 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» та враховує положення «Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень», прийняті Комітетом Міністрів 11.03.1980, щодо того, що суд не може підміняти державний орган рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі повноважень суду, визначених законодавцем.

Під дискреційними повноваженнями слід розуміти надання органу або посадовій особі повноважень діяти на власний розсуд в межах Закону, зокрема, дискреційні повноваження полягають у тому, що суб`єкт владних повноважень може обирати у конкретній ситуації альтернативне рішення, яке є законним.

Адміністративний суд під час розгляду справи та вирішення публічно-правових спорів перевіряє чи рішення суб`єкта владних повноважень прийняте у межах законної дискреції. При цьому, відповідно до правил правозастосування практики Європейського суду з прав людини, суд не може своїм рішенням підміняти рішення суб`єкта владних повноважень.

Отже, адміністративний суд у справах щодо оскарження рішень суб`єкта владних повноважень, виконуючи цілі, встановлені адміністративним судочинством щодо перевірки відповідності їх прийняття (вчинення) передбаченим ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається і не може втручатися в дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень за межами перевірки за названими критеріями.

При цьому, абз.2 ч.4 ст.245 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у його рішенні.

Приймаючи до уваги все вищевикладене та враховуючи те, що судом під час розгляду цієї справи встановлено протиправність бездіяльності, виражену у неприйнятті військовою частиною НОМЕР_1 рішення щодо виплат особі, яка перебуває на утриманні військовослужбовця грошового забезпечення, через недотримання відповідачем процедури його прийняття, встановленої пунктами 5-7 Порядку №884, що, в свою чергу, як наслідок, у подальшому зобов`язує відповідача повторно розглянути заяву позивача про нарахування та виплату їй грошового забезпечення її сина від 14.03.2023.

При цьому, у ході розгляду заяви позивача, відповідачеві слід з`ясувати (перевірити) всі обставини щодо осіб, які мають право на отримання такого грошового забезпечення, які наведені у пункті 7 Порядку №884, у тому числі, і щодо дотримання прав, свобод і інтересів таких осіб, та прийняти відповідне законне рішення на власний розсуд з дотриманням вимог пунктів 5-7 Порядку №884, а також з урахуванням правової оцінки, наведеної у даному судовому рішенні згідно до вимог абз.2 ч.4 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України.

Щодо зобов`язання відповідача 2 внести до особової справи (облікових документів) ОСОБА_4 відомостей про наявність на його утриманні матері - ОСОБА_1 , суд вважає, що задоволення позовних вимог у цій частині є втручанням у дискреційні повноваження відповідача.

Суд також враховує правову позицію, що міститься, зокрема у постановах Верховного Суду від 10.09.2020р. у справі № 806/965/17 та від 27.09.2021р. у справі № 380/8727/20, відповідно до якої у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому особою дотримано усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення. Якщо ж таким суб`єктом на момент прийняття рішення не перевірено дотримання особою усіх визначених законом умов або при прийнятті такого рішення суб`єкт дійсно має дискреційні повноваження, то суд повинен зобов`язати суб`єкта владних повноважень до прийняття рішення з урахуванням оцінки суду.

Згідно із ч. 2 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частини 1 статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з нормами частин першої, другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

За приписами частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.

Перевіривши обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій, суд приходить до переконання, що заявлений позов підлягає задоволенню частково.

Відповідно до частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору (частина 3 статті 139 КАС України).

При зверненні до суду з цією позовною заявою позивачем сплачено судовий збір в сумі 858,88 грн. При цьому, оскільки позов містив одну вимогу немайнового характеру та похідну від неї вимогу зобов`язального характеру, що хоч і частково, але підлягають задоволенню, тому розмір компенсації судових витрат суд визначає виходячи з кількості задоволених/незадоволених позовних вимог. Відтак, поверненню позивачеві за рахунок бюджетних асигнувань військової частини НОМЕР_1 , як особи, позовні вимоги до якої є частково задоволеними судом у цій справі підлягає сума у розмірі 429,44 грн.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 , виражену у неприйнятті рішення щодо виплат особі, яка перебуває на утриманні військовослужбовця ОСОБА_1 , грошового забезпечення, належного її сину - військовослужбовцю ОСОБА_4 .

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про нарахування та виплату їй грошового забезпечення її сина - військовослужбовця ОСОБА_4 , який має статус зниклого безвісти, від 14.03.2023 з дотриманням приписів пунктів 5-7 Порядку №884 та з урахуванням правових висновків, викладених у даному судовому рішенні.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань НОМЕР_1 сплачений при зверненні до суду судовий збір у сумі 429,44 грн (чотириста двадцять дев`ять гривень сорок чотири копійки)

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Інформація про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 )

Відповідач 1: Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 )

Відповідач 2: ІНФОРМАЦІЯ_1 (АДРЕСА_3, код ЄДРПОУ НОМЕР_4)

Суддя Вільчинський Олександр Ванадійович