Справа № 460/20000/23
Суддя: В.В. Щербаков
Дата ухвалення: 2024-01-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

02 січня 2024 року м. Рівне №460/20000/23
Рівненський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді В.В. Щербакова, розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
доВійськової частини НОМЕР_1
про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинення певних дій, -
В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинення певний дій.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що проходив службу в військовій частині НОМЕР_1 в період з 02.05.2018 по 29.06.2023. Стверджує, що при звільненні були порушені його права щодо виплати належних йому коштів. Так, позивачу не було виплачено грошову компенсацію за фактично витрачені кошти на лікування. Поясняє, що відповідно до картки первинної медичної допомоги, які була сформована 27.04.2022, він отримав невідкладну допомогу у зв`язку з пораненням, отриманим під час виконання службових обов`язків в м.Лисичанськ. Під час лікування позивачем було витрачено кошти в сумі 39700,0 грн. У добровільному порядку відповідач не відшкодовує витрачені кошти на лікування.

Ухвалою суду від 28.08.2023 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено провадити з правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Відповідач позов не визнав, у наданому суду відзиві на позовну заяву зазначив, що бюджетні асигнування для компенсації коштів, не виділялись через відсутність правових підстав. Витрати на лікування позивача за власні кошти не передбачені кошторисом.

Відповідно до вимог частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується адміністративний позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду і вирішення справи по суті, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального та процесуального права, встановив наступне.

Позивач проходив службу у військовій частині НОМЕР_1 на посаді водія патрульного відділення автомобільного взводу стрілецького батальйону.

Відповідно до довідки Військової частини НОМЕР_1 №40/35/9/1-4083 від 14.02.2023 в період з 24.02.2022 по 27.04.2022 брав безпосередню участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, перебуваючи в м.Слов`янськ Донецької області.

Відповідно довідки, 27.04.2022 позивачу було надано невідкладну медичну допомогу, також 29.04.2022.

Відповідно до виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого №2329 від 15.07.2022, виданої ДУ «Головний медичний центр МВС України», позивач перебував в амбулаторно-поліклінічному закладі з 23.06.2022 по 15.07.2022. Клінічний діагноз: остеохондроз попереково-крижового відділу хребта. Стан після операції (23.06.2020) мікродискектомія L4, L5 праворуч. Стеноз хребтового каналу на рівні L4, L5, S1 праворуч з вираженим больовим синдромом та м`язово-тонічний сидром. Стан після операції (28.06.2022) транспедикулярна система фіксації L4/L5, видалення грижі між хребцевого диска L4, L5 праворуч.

На здійснення оперативного втручання позивачем понесено витрати у сумі 39700 грн. на придбання набору імплантів транспедикулярної системи фіксації хребта, що підтверджується рахунком - фактурою №8-00000072 від 27.06.2022 та квитанцією від 27.06.2022 про оплату вказаної суми (платіж №Р24АС7474).

Відповідно до довідки медичної (військово-лікарської) комісії №164/ПС ДУ «Територіальне медичне об`єднання МВС по Луганській області», вищезазначене захворювання є травмою пов`язаною з проходження військової служби.

29.06.2023 наказом командира військової частини НОМЕР_1 №35 о/с позивача звільнено з військової служби у відставку за станом здоров`я.

29.06.2023 відповідно до наказу командир військової частини НОМЕР_1 №194 з позивачем розірвано контракт про проходження військової служби т виключено зі списків особового складу військової частини та всіх видів грошового забезпечення.

17.05.2023 позивач, діючи через уповноваженого представника, звернувся до Головного управління Національної гвардії України із вимогою про виплату грошової компенсації, витрачених особистих коштів у зв`язку з проведеною операцією.

24.04.2023 позивач, діючи через уповноваженого представника, звернувся до командування Медичних сил ЗСУ із вимогою про виплату грошової компенсації, витрачених особистих коштів у зв`язку з проведеною операцією.

Аналогічний за змістом запит було надіслано 24.04.2023 і командиру Військової частини НОМЕР_2 .

Проте листом Військової часини НОМЕР_1 від 15.05.2023 №40/35/12-1453/АП-80 повідомлено позивача про відсутність підстав для відшкодування ви трачем ним коштів на лікування в ДУ «ГМЦ МВС України».

Не погоджуючись з відмовою позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

За приписами статті 17 Конституції України, Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначає Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», який визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі. (далі - Закон України № 2011-XII)

Водночас, правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби здійснюється відповідно до норм Закону України «України Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон України № 2232-XIІ)

Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону України № 2232-XIІ, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Відповідно до ст.1-2 Закону України № 2011-XII, військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Згідно з ч. 4 ст. 9 Закону України № 2011-XII, грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Право військовослужбовців на охорону здоров`я та медичну допомогу регулюється статтею 11 Закону України № 2011-XII , за приписами частини першої якої, військовослужбовці, військовозобов`язані та резервісти, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, мають право на безоплатну кваліфіковану медичну допомогу у військово-медичних закладах охорони здоров`я. Військовослужбовці щорічно проходять медичний огляд, щодо них проводяться лікувально-профілактичні заходи. За відсутності за місцем проходження військової служби, навчальних (або перевірочних) і спеціальних зборів або за місцем проживання військовослужбовців військово-медичних закладів охорони здоров`я чи відповідних відділень або спеціального медичного обладнання, а також у невідкладних випадках медична допомога надається державними або комунальними закладами охорони здоров`я за рахунок Міністерства оборони України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів.

Відповідно до статті 23 Закону України № 2011-XII, фінансове забезпечення витрат, пов`язаних з реалізацією цього Закону, здійснюється за рахунок коштів, що передбачаються в Державному бюджеті України на відповідний рік для Міністерства оборони України, розвідувальних органів України та інших центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування та правоохоронні органи, інших джерел, передбачених законом.

Пільги, компенсації та гарантії, передбачені цим Законом надаються за рахунок і в межах бюджетних асигнувань на утримання відповідних бюджетних установ.

Відповідно до пункту 1 Положення про Міністерство оборони України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 № 671, Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України. Міноборони є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику з питань національної безпеки у воєнній сфері, сфері оборони і військового будівництва у мирний час та особливий період. Міноборони є органом військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили.

До складу Міноборони входить Військово-медичний департамент, який є структурним підрозділом апарату Міністерства оборони України, який призначений для формування та реалізації державної політики в галузі охорони здоров`я військовослужбовців та ветеранів військової служби, членів їх сімей, ветеранів війни та інших категорій громадян, яким згідно законодавства України може надаватися медична допомога в закладах охорони здоров`я Збройних Сил України.

Одним із завдань Військово-медичного департаменту Міноборони є забезпечення реалізації права на охорону здоров`я та медичну допомогу, визначення порядку санаторно-курортного лікування військовослужбовців та ветеранів військової служби, членів їх сімей, ветеранів війни, працівників Збройних Сил України та інших категорій громадян, яким законодавчо надано право користування закладами охорони здоров`я Міністерства оборони України.

Матеріалами адміністративної справи підтверджено, що лікування яке позивач отримував у ДУ «ГМЦ МВС України» в частині придбання імплатнів, необхідним для здійснення оперативного втручання, позивач оплачував власними коштами, що підтверджується відповідною квитанцією на загальну суму 39700, 0 грн., що не відповідає гарантіям встановленими статтю 17 Конституції України та статтею 11 Закону №2011.

Відтак, суд погоджується із доводами позивача про наявність у нього підтяв на отримання компенсації витрат на лікування, гарантованих статтею 11 Закону України № 2011-XII.

Водночас, як вбачається з матеріалів справи позивач із заявами про відшкодування витрат, пов`язаних з лікуванням звертався до командира Військової частини НОМЕР_1 , командування Медичних сил ЗСУ, Головного управління Національної гвардії України.

У відповідь на зяву, командиром військової частини НОМЕР_1 повідомлено позивача про відсутність підстав для виплати компенсації, а також відсутності бюджетних асигнувань на відповідну мету.

Суд також зазначає, що варто звернути увагу на правову позицію Верховного Суду, викладену, в тому числі в постанові від 21.11.2018 у справі №824/166/15-а, відповідно до якої держава не може відмовляти у здійсненні особі певних виплат у разі чинності законодавчої норми, яка їх передбачає та відповідності особи умовам, що ставляться для їх отримання. Відсутність бюджетних коштів також не може бути причиною невиконання державою взятих на себе зобов`язань.

При цьому, суд вважає, що позовні вимоги до Військової частини НОМЕР_1 задоволенню не підлягають з урахуванням приписів статті 11 Закону №2011, оскільки грошові кошти на зазначені потреби виділяються саме Міністерством оборони України, відтак саме Міністерство оборони України являється належним відповідачем у спірних правовідносинах.

В супереч зазначеному, обраний позивачем спосіб захисту у межах даного позову є зобов`язання саме військової частини здійснити нарахування спірної компенсації.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Частиною 2 статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту прав, що слугує підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Розподіл судових витрат відповідно до положень ст.139 КАС не здійснюється.

Керуючись статтями 241-246, 255, 295 КАС України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову відмовити

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повний текст рішення складений 02 січня 2024 року.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_3 )

Відповідач: Військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 )

Суддя В.В. Щербаков