Справа № 460/25664/23
Суддя: В.В. Щербаков
Дата ухвалення: 2024-01-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

02 січня 2024 року м. Рівне №460/25664/23
Рівненський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді В.В. Щербакова, розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
доГоловного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області
про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинення певних дій, -
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (далі - відповідач-1), Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (далі - відповідач-2), в якому просив суд:

визнати протиправним та скасувати рішення відповідача-1 від 14.08.2023 №41 «Про відмову у призначенні пенсії» позивачу;

зобов`язати відповідача-2 призначити та виплачувати позивачу пенсію за віком із 07.09.2023 зі зменшенням пенсійного віку відповідно до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», зарахувавши до його загального страхового стажу періоди роботи в СВК «Ера» 04.12.1995 по 16.09.1999.

За змістом позовної заяви, позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 маючи загальний страховий стаж понад 30 років, за місяць до досягнення 60-річного пенсійного віку 07.08.2023 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», яка за принципом екстериторіальності (визначення у випадковому режимі Пенсійного органу, що вирішує питання про призначення пенсії), надані позивачем документи передані для розгляду та прийняття рішення про призначення/відмову в призначенні пенсії Головному управлінню Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області. Проте, 14.08.2023 відповідач-1, як вважає позивач без ретельного аналізу положень чинного законодавства та наявних документів, прийняв рішення №41 «Про відмову у призначенні пенсії» з тих підстав, що необхідний загальний страховий стаж для призначення пенсії за віком по досягненню 60 річного становить не менше 30 років. Однак, загальний страховий стаж, розрахований відповідачем-1, склав 26 років 7 місяців 28 днів. У вказаному рішенні зазначено, що до страхового стажу позивача Пенсійним органом не зараховано період роботи в Індивідуальному приватному підприємстві «Ера» із 04.12.1995 по 16.09.1999, що складає 3 роки 9 місяців 13 днів, з тих підстав, що запис трудової книжки Серії НОМЕР_1 про прийняття на роботу не відповідає вимогам Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників від 29.07.1993 №58, оскільки не зазначено назву підприємства, а уточнюючої довідки про період роботи не надано. Позивач, вважаючи оскаржене рішення протиправним і таким, що не відповідає усталеній судовій практиці Верховного Суду, звернувся до суду із позовною заявою.

Ухвалою суду від 07.11.2023 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в справі та призначено справу до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні).

Відповідач-1, належним чином повідомлений про розгляд справи, у встановлений судом строк відзив на позовну заяву не подав, причини неможливості подання відзиву суду не повідомив. Відповідно до частини шостої статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Відповідач-2 подав до суду відзив, в якому заперечив проти задоволення позовних вимог. В обґрунтування заперечень зазначив, що у спірних правовідносинах діяв згідно з чинним законодавством. Необхідний страховий стаж, згідно статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування " 30 років. Страховий стаж позивача для визначення права на пенсію становить 26 років 7 місяців 28 днів, оскільки період його роботи з 04.12.1995 по 16.09.1999 не зарахований до загального страхового стажу, позаяк у трудовій книжці у записі про прийняття на роботу не зазначено назву підприємства, що не відповідає вимогам Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників від 29.07.1993 №58.

Відповідно до положень ч.4 ст.229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд виходить з наступного.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 07.08.2023 звернувся до відповідача-2 із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», яка за принципом випадковості (екстериторіальності) передана для розгляду до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області.

Рішенням відповідача-1 від 14.08.2023 №41 «Про відмову у призначенні пенсії» позивачу відмовлено в призначенні пенсії з тих підстав, що мінімально необхідний загальний страховий стаж для призначення пенсії за віком зі становить 30 років. Загальний страховий стаж позивача склав 26 років 7 місяців 28 днів, а до страхового стажу не зараховано період роботи з з 04.12.1995 по 16.09.1999 в Індивідуальному приватному підприємстві «Ера» в сумі 3 роки 9 місяців 13 днів. Пенсійний орган вказав, що запис трудової книжки Серії НОМЕР_1 про прийняття на роботу не відповідає вимогам Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників від 29.07.1993 №58, оскільки не зазначено назву підприємства, а уточнюючої довідки про період роботи не надано.

Вважаючи протиправним рішення відповідача-1, позивач звернувся до суду із позовною заявою про його скасування.

Надаючи оцінку обґрунтованості заявлених позовних вимог, суд виходить з такого.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Частиною першою статті 4 Закону України від 09.07.2003 №1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон №1058-IV) визначено, що законодавство про пенсійне забезпечення в Україні, яке базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, цього закону, Закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відміни від загальнообов`язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення в Україні.

Згідно з частиною першою статті 5 Закону №1058-IV цей Закон регулює відносини, які виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 26 Закону №1058-IV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років.

У оскарженому рішенні вказано, що мінімальний стаж для призначення позивачу пенсії за віком по досягненню 60 річного віку складає 30 років.

Як вважають відповідачі, у позивача наявний загального страховий стаж тривалістю 26 років 7 місяців та 28 днів, не зараховано до загального страхового стажу періоду роботи в Індивідуальному приватному підприємстві «Ера» з 04.12.1995 по 16.09.1999, що складає 3 роки 9 місяців 13 днів.

Оцінюючи правомірність дій відповідача-1 в цій частині суд враховує наступне.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 24 Закону №1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Згідно з ч. 4 ст. 24 Закону №1058-IV періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом (до 01.01.2004), зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року №1788-XII (далі - Закон №1788-XII) до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Згідно з вимогами ст. 62 Закону №1788-XII, ст. 48 Кодексу законів про працю України, Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, затвердженої постановою Держкомпраці СРСР від 20.07.1974 №162, Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Відтак, періоди роботи після набрання чинності Законом №1058-IV враховуються до страхового стажу відповідно до відомостей персоніфікованого обліку (сплати внесків), а до 01.01.2004 - згідно із записами трудової книжки особи.

Відповідно до записів трудової книжки позивача Серія НОМЕР_1 , дата заповнення 04.08.1981:

1. Запис №18 від 04.12.1995 - прийнятий на роботу плиточником 4-го розряду (наказ від 04.12.1995 №45);

2. Запис №19 від 16.09.1999 - звільнено з роботи за власним бажанням (наказ від 16.09.1999 №38).

Вказані записи про роботу скріплені печаткою ІПП «Ера» та підписані директором цього підприємства.

Відповідач-1 при прийнятті оскарженого рішення дійшов висновку, що підставою для не зарахування до страхового стажу періоду роботи позивача в ІПП «Ера» при вирішенні питання про призначення пенсії за віком був той факт, що трудова книжка заповнена з порушенням вимог Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, а саме: запис в трудовій книжці позивача про призначення на роботу не містить повного найменування підприємства, на яке його прийнято.

Відповідно до п. 4 постанови Кабінету Міністрів України «Про трудові книжки працівників» від 27 квітня 1993 року відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а отже, й не може впливати на її особисті права.

Відповідно до п. 2.2 Інструкції №58, до трудової книжки вносяться наступні відомості: про працівника: прізвище, ім`я та по батькові, дата народження; про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; про нагородження і заохочення: про нагородження державними нагородами України та відзнаками України, заохочення за успіхи в роботі та інші заохочення відповідно до чинного законодавства України; про відкриття, на які видані дипломи, про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди.

Згідно п. 2.3 Інструкції №58 записи в трудовій книжці при звільненні або переведенні на іншу роботу повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону.

Відповідно до п. 2.14 Інструкції №58, у графі 3 розділу «Відомості про роботу» як заголовок пишеться повне найменування підприємства. Під цим заголовком у графі 1 ставиться порядковий номер запису, що вноситься, у графі 2 зазначається дата прийняття на роботу.

Усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення (2.4 Інструкції №58).

Судом встановлено, що дійсно у записі про прийняття позивача на роботу у спірний період відсутнє зазначення в якості заголовку повного найменування підприємства. При цьому, повне найменування підприємства міститься на його печатці, якою засвідчено запис про звільнення позивача з роботи 16.09.1999.

Обов`язок щодо повноти та правильності внесення до трудової книжки даних покладено на роботодавця, тобто на підприємство, де працював позивач.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 1993 року №301 «Про трудові книжки працівників» відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а отже, й не може впливати на її особисті права.

При цьому, працівник не відповідає за правильність записів у трудовій книжці та не повинен контролювати роботодавця щодо заповнення такої. На особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у трудовій книжці. Неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком.

Вказане узгоджується з позицією, викладеною Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в постанові від 21.02.2018 (справа №687/975/17), від 23.04.2019 (справа №593/1452/16-а), від 30 вересня 2021 року (справа №300/860/17).

У зв`язку з наведеним, суд дійшов висновку, що зазначення повного найменування юридичної особи, у яку позивач був прийнятий на роботу 04.12.1995 у трудовій книжці позивача є недоліком, який носить формальний характер, адже інша інформація яка внесена до трудової книжки в частині періоду роботи з посиланням на відповідні накази про прийняття та звільнення, печатка підприємства та підпис директора дають можливість встановити місце роботи, посаду та період роботи позивача, який є спірним із 04.12.1995 по 16.09.1999.

Разом з тим, як встановлено судом, доказів визнання недостовірними записів у трудовій книжці позивача щодо даних періодів роботи відповідачами жодним чином не повідомлено та не надано, а тому їх безпідставно не взято до уваги при розрахунку стажу.

У постанові від 06.03.2018 у справі №754/14898/15-а Верховний Суд дійшов висновку, що підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки та видачі довідок.

Суд вважає, що Законом №1058-IV та Порядком №637 не встановлено критерію оцінки оформлення трудової книжки при вирішенні питання щодо призначення пенсії за віком.

Відповідно до ч.3 ст.44 Закону №1058-ІV органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію.

На підставі п.4.2 Порядку №22-1, при прийманні документів орган, що призначає пенсію: 1) перевіряє правильність оформлення заяви, відповідність викладених у ній відомостей про особу даним паспорта та документам про стаж; 2) перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів; 3) перевіряє копії відповідних документів, фіксує й засвідчує виявлені розбіжності (невідповідності).

Орган, що призначає пенсію, має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб до оформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі.

Згідно з нормами п.4.7 Порядку №22-1 право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію.

Водночас, судом встановлено, що відповідачами не надано доказів здійснення своїх повноважень щодо отримання додаткових документів чи сприяння позивачу в їх отриманні, які були б достатніми для підтвердження або ж спростування факту його роботи у спірний період.

Таким чином, наведені вище обставини справи та надані суду докази підтверджують, що позивач дійсно у спірний період, який не зарахований до загального страхового стажу з 04.12.1995 по 16.09.1999 працював у ІПП «Ера», чого було достатньо Головному управлінні Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області для вирішення питання про зарахування періоду такої роботи до страхового стажу.

За наведених обставин, суд вважає протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, яка полягає у не зарахуванні до страхового стажу позивача при вирішенні питання про наявність підстав для призначення йому пенсії за віком періоду роботи в СВК «Ера» 04.12.1995 по 16.09.1999 відповідно до записів трудової книжки Серія НОМЕР_1 , дата заповнення 04.08.1981.

Відтак, суд дійшов висновку, що станом на дату прийняття відповідачем-1 спірного рішення загальний страховий стаж позивача становив 30 років 6 місяців 10 днів (26 років 7 місяців 28 днів зараховано добровільно відповідачем-1, та 3 роки 9 місяців та 13 днів протиправно ним не зарахованих) при мінімальному необхідному стажу 30 років (як вказано відповідачем-1 у оскарженому рішенні).

Керуючись ч. 2 ст. 9 КАС України, суд з метою ефективного захисту прав позивача вважає, що належним способом захисту прав позивача є визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 14.08.2023 №41 «Про відмову у призначенні пенсії» ОСОБА_1 .

Рішення пенсійного органу про відмову у призначенні пенсії ґрунтувалось на відсутності необхідного страхового стажу - 30 років

Однак, з врахуванням вищезазначених висновків суду про зарахування до страхового стажу спірних періодів роботи, суд прийшов до висновку, що позивач набув право на призначення пенсії.

Визначаючись щодо дати з якої позивачу слід призначити пенсію, суд зауважує наступне.

Суд зазначає, що відповідно до положень ст.45 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків:

1) пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

Відповідно до пункту 1.7 розділу I в редакції Постанови Пенсійного фонду № 33-1 від 25.11.2021 звернення за призначенням пенсії може здійснюватися в будь-який час після виникнення права на пенсію або не раніше ніж за місяць до досягнення пенсійного віку.

Оскільки позивач звернувся до пенсійного орану із заявою про призначення пенсії 07.08.2023 року, тобто в межах місячного строку до дня досягнення ним 60 річного віку, відповідно призначення пенсії має відбутися саме з 07.09.2023 року - з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку

Відповідно до ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відновлення порушених прав та інтересів позивача буде в повній мірі здійснене шляхом зобов`язання відповідача-2 (на обліку в якому перебуватиме позивач) призначити та виплачувати ОСОБА_1 пенсію за віком із 07.09.2023, зарахувавши до його загального страхового стажу період роботи в Індивідуальному приватному підприємстві «Ера» із 04.12.1995 по 16.09.1999.

Отже, розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають до задоволення повністю.

Розподіл судових витрат здійснюється відповідно до вимог ст.139 КАС України.

Керуючись статтями 241-246, 255, 295 КАС України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області від 14.08.2023 №41 «Про відмову у призначенні пенсії» ОСОБА_1 .

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області призначити та виплачувати ОСОБА_1 пенсію за віком із 07.09.2023, зарахувавши до його загального страхового стажу період роботи в Індивідуальному приватному підприємстві «Ера» із 04.12.1995 по 16.09.1999, відповідно до записів трудової книжки серії НОМЕР_1 , дата заповнення 04.08.1981.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області судові витрати по сплаті судового збору в сумі 858,88грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повний текст рішення складений 02 січня 2024 року.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 )

Відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (вул. Набережна Перемоги, буд. 26,м. Дніпро,Дніпропетровська обл.,49094, )

Відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (вул. Олександра Борисенка, 7, м. Рівне, 33028, ЄДРПОУ/РНОКПП 21084076)

Суддя В.В. Щербаков