Справа № 405/3338/23
Суддя: Чабаненко С.В.
Дата ухвалення: 2023-12-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

19 грудня 2023 року м. Дніпросправа № 405/3338/23

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Чабаненко С.В.,

суддів: Білак С.В., Юрко І.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 26 червня 2023 року у справі №405/3338/23 за позовом ОСОБА_1 до Кропивницького міського територіального центру комплектування та соціальної підтримки, Начальника Кропивницького міського територіального центру комплектування та соціальної підтримки ОСОБА_2 про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Ленінського районного суду м. Кіровограда з адміністративним позовом до Кропивницького міського територіального центру комплектування та соціальної підтримки, Начальника Кропивницького міського територіального центру комплектування та соціальної підтримки ОСОБА_2 , в якому просив: скасувати постанови у справі про адміністративне правопорушення № 2/5532 від 11.05.2023 та закрити провадження у справі про адміністративне правопорушення.

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 26 червня 2023 року відмовлено у задоволені позовних вимог.

Позивач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати рішення суду прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, порушенням норми процесуального та матеріального права, прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволені позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що позивач наказом Донецького державного університету внутрішніх справ від 22.08.2022 №375 о/с був зарахований на навчання до університету та на даний час є курсантом 1 курсу Донецького державного університету внутрішніх справ, маю спеціальне звання поліцейського - рядовий поліції.

04.05.2023 телефоном було повідомлено про необхідність прибути до Кропивницького міського територіального центру комплектування та соціальної підтримки.

Після прибуття було складено протокол №2/5331 від 05.05.2023, за яким позивач не перебував на військовому обліку за місцем проживання, роботи, навчання.

У порушення вимог ст.256 КУпАП у протоколі №2/5331 про адміністративне правопорушення від 05.05.2023 року, не зазначено місце та час вчиненого правопорушення, вказано про порушення п.1 правил військового обліку призовників та військовозобов`язаних, додатку 1 до порядку організації та ведення військового обліку призовників і військовозобов`язаних, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 30 грудня 2022 року №1487.

Проте, в постанові № 2/5532 про адміністративне правопорушення від 11.05.2023 року зазначено про порушення вимоги пп.1 п.1 додатку 2 Правил військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів «Порядку організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30 грудня 2022 року №1487 та ч.3 ст.37 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», а також зазначено, що таке порушення допущено в період з 21.04.2022 по 05.05.2023.

Як на доказ вчинення правопорушення у постанові відповідач-2 посилається на протокол №2/5331 про адміністративне правопорушення від 05.05.2023.

Таким чином, відносно позивача не складався протокол в якому зазначено про порушення вимог пп.1 п.1 додатку 2 Правил військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів «Порядку організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30 грудня 2022 року №1487, ч.3 ст.37 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», а також встановлено час порушення - з 21.04.2022 по 05.05.2023.

Скаржник також зазначає, що встановлено під час розгляду справи порушення, передбаченого ч.1 ст.210 КУпАП, а притягнення до відповідальності за ч.2 ст.210 КУпАП.

Зі змісту оскаржуваної постанови вбачається, що відповідач дійшов висновку, що в діях позивача є порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку. За порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку адміністративна відповідальність передбачена ч.1 ст.210 КУпАП.

Адміністративна відповідальність за ч.2 ст.210 КУпАП настає за повторне протягом року вчинення порушення, передбаченого частиною першою цієї статті, за яке особу вже було піддано адміністративному стягненню, а також вчинення такого порушення в особливий період.

Таким чином, для кваліфікації дій за ч.2 ст.210 КУпАП необхідним є встановлення однієї або двох кваліфікуючих ознак правопорушення: повторне протягом року вчинення правопорушення, передбаченого частиною першою цієї статті, за яке особу вже було піддано адміністративному стягненню, або вчинення такого порушення в особливий період. Разом з тим, відповідач кваліфікуючі ознаки правопорушення не вказав.

Також скаржник зазначає про відсутність в діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.210 КУпАП, починаючи з 01.09.2022.

Так, згідно ст.59 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейські, у тому числі слухачі та курсанти вищих навчальних закладів із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських, та які перебувають на військовому обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, на час служби в поліції знімаються з такого обліку і перебувають у кадрах поліції на спеціальному обліку.

Таким чином, з 01.09.2022 позивач, як поліцейський, є знятим з військового обліку та перебуваю на спеціальному обліку у кадрах поліції.

Скаржник зазначає, що в період з 21.04.2022 по 01.09.2022 він допустив необґрунтовану бездіяльність не ставши на військовий облік за новим місцем проживання, отже, з урахуванянм неповнолітнього віку на цей час, згідно вимог ст. 13 КУпАП за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст.210 КУпАП, могли бути застосовані тільки заходи впливу, передбачені статтею 24-1 КУпАП.

Також, посилається, що на цей час закінчилися строки накладення адміністративного стягнення, передбачені ст.38 КУпАП, оскілки саме 01.09.2022 таке триваюче правопорушення припинилося.

Відповідно до частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, встановив наступне.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є внутрішньопереміщеною особою з тимчасово окупованої території Генічеського району Херсонської області та з 21.04.2022 його фактичне місце проживання/перебування зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою № 3504-1 від 21.04.2022 (а.с. 14, 16-17).

З 01.09.2022 позивач є курсантом Донецького державного університету внутрішніх справ, що підтверджується довідкою університету від 27.09.2022 № 518 та посвідченням серії НОМЕР_1 від 30.09.2022 (а.с. 13, 15).

05.05.2023 т.в.о. начальника відділення призову Кропивницького міського ТЦК та СП ОСОБА_3 складено протокол про адміністративне правопорушення № 2/5331 відносно ОСОБА_1 , згідно якого останній вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 210 КУпАП, а саме порушив правила військового обліку призовників. Даний протокол позивач отримав в той же день та повідомлений про дату, час та місце розгляду справи про адміністративне правопорушення (а.с. 11-12).

Відповідно до постанови № 2/5332 за справою про адміністративне правопорушення від 11.05.2023 року, винесеної начальником Кропивницького міського ТЦК та СП Зуєвим В.В., за участі ОСОБА_1 та його захисника, у період з 21.04.2022 року по 04.05.2023 року призовник ОСОБА_1 після прибуття до нового місця проживання у м. Кропивницький не перебував на військовому обліку в Кропивницькому міському ТЦК та СП, чим порушив ч. 3 ст. 37 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та на нього накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 850 грн. (а.с. 6-10).

Відмовляючи в задоволені позовних вимог, суд першої інстанції дійшов до висновку, що факт неперебування позивача на військовому обліку у Кропивницькому міському ТЦК та СП після встановленого законом строку прибуття до нього (28.04.2022 року), а також на момент виявлення даного правопорушення 05.05.2023 року, що було зафіксовано відповідним протоколом, свідчить про те, що правопорушення, вчинене позивачем, носить характер триваючого, а тому суд приходить до висновку, що відповідач прийняв оскаржувану постанову в межах строків, визначених у статті 38 КУпАП, та з урахуванням того, що на момент виявлення правопорушення позивач був повнолітньою особою.

Суд з висновком суду першої інстанції погоджується, з наступних підстав.

Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ст. 9 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі КУпАП) адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Статтею 7 КУпАП передбачено, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

Диспозиція ч.1 ст. 210 КУпАП визначає склад адміністративного правопорушення, який полягає у порушенні призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку.

За частиною 2 вказаної статті настає відповідальність за повторне протягом року вчинення порушення, передбаченого частиною першою цієї статті, за яке особу вже було піддано адміністративному стягненню, а також вчинення такого порушення в особливий період.

Указом Президента України від 24.02.2022 року №64/2022 в Україні введено воєнний стан строком на 30 діб, який продовжено Указом Президента України від 14.03.2022 року №133/2022 ще на 30 діб, Указом Президента України від 18.04.2022 року №259/2022 продовжено ще на 30 діб, Указом Президента України від 17.05.2022 року №341/2022 продовжено ще на 90 діб, Указом Президента України від 12.08.2022 року №573/2022 продовжено ще на 90 діб, Указом Президента України від 07.11.2022 року №757/2022 продовжено ще на 90 діб, Указом Президента України від 06.02.2023 року №58/2023 продовжено ще на 90 діб, Указом Президента України від 01.05.2023 року № 254/2023 продовжено ще на 90 діб.

Згідно з Указом Президента України №65/2022 від 24.02.2022 року оголошено про проведення загальної мобілізації.

У відповідності до положень ст. 1 Закону України "Про оборону України" особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Згідно з вимогами ст. 1, 3 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України. Виконання військового обов`язку громадянами України забезпечують державні органи, органи місцевого самоврядування в межах їх повноважень. Правовою основою військового обов`язку і військової служби є Конституція України, цей Закон, Закони України «Про оборону України», «Про Збройні Сили України», «Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію».

Частиною 3 статті 37 Закону визначено, що призовники, військовозобов`язані та резервісти після прибуття до нового місця проживання зобов`язані в семиденний строк стати на військовий облік та не раніше ніж за три дні до вибуття з місця проживання знятися із зазначеного обліку.

Відповідно до ч. 5 ст. 33 "Про військовий обов`язок і військову службу" Військовий облік призовників, військовозобов`язаних та резервістів ведеться в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до Порядку організації та ведення військового обліку призовників і військовозобов`язаних, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від №921 від 07.12.2016, військовий облік є складовою змісту мобілізаційної підготовки держави та полягає у цілеспрямованій діяльності державних органів, підприємств, установ та організацій щодо фіксації, накопичення та аналізу військово-облікових даних призовників і військовозобов`язаних із відображенням їх у військово-облікових документах, а також здійснення контролю за дотриманням призовниками і військовозобов`язаними, посадовими особами державних органів, підприємств, установ та організацій встановлених правил військового обліку.

Військовий облік ведеться з метою забезпечення повного та якісного укомплектування Збройних Сил України та інших військових формувань, утворених відповідно до законів, особовим складом у мирний час та особливий період.

Порядок організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів №1487 є нормативно-правовим документом, який прийнято та затверджено Кабінетом Міністрів України відповідно до частини п`ятої статті 33 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" Кабінет Міністрів України.

Цей Порядок визначає механізм організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів (далі - військовий облік) центральними і місцевими органами виконавчої влади, іншими державними органами (далі - державні органи), органами місцевого самоврядування, органами військового управління (органами управління), військовими частинами (підрозділами) Збройних Сил та інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення, територіальними центрами комплектування та соціальної підтримки, підприємствами, установами та організаціями, закладами освіти, закладами охорони здоров`я незалежно від підпорядкування і форми власності (далі - підприємства, установи та організації).

У силу абз 3 п. 16 Порядку №1487 персонально-первинний військовий облік передбачає облік відомостей стосовно призовників, військовозобов`язаних та резервістів за місцем їх проживання у відповідній адміністративно-територіальній одиниці. У селах та селищах, а також у містах, де відсутні відповідні районні (міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, ведення такого обліку покладається на виконавчі органи сільських, селищних, міських рад.

Суд зазначає, що Порядок №1487 є нормативно-правовим актом який входить в систему законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію.

Отже, на позивача як військовозобов`язаного був покладений обов`язок повідомляти орган, де він перебуває на військовому обліку.

Таким чином, позивач, будучи призовником, у період з 29.04.2022 по 04.05.2023 в особливий період не перебуваючи на військовому обліку за місцем постійного проживання порушив правила військового обліку.

Посилання позивача на те, що з 01.09.2022 він, як поліцейський, є знятим з військового обліку та перебуваю на спеціальному обліку у кадрах поліції, не звільняють його від відповідальності.

Аналізуючи обставини справи та досліджені матеріали, суд дійшов висновку про наявність в діях позивачки складу правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 210-1 КУпАП, а саме за порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію в особливий період, за яке його було притягнуто до адміністративної відповідальності.

Позивач вважає, що відповідач при розгляді справи про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч.2 ст. 210 КУпАП в порушення 38 КУпАП притягнув його до адміністративної відповідальності після закінчення строків притягнення до відповідальності, оскільки адміністративне правопорушення, передбачене ч.2 ст.210 КУпАП не є триваючим.

Колегія суддів вказує, що згідно з частиною 1 статті 8 КУпАП особа, яка вчинила адміністративне правопорушення, підлягає відповідальності на підставі закону, що діє під час і за місцем вчинення правопорушення.

Відповідно до ч. 1 ст. 38 КУпАП адміністративне стягнення може бути накладено не пізніш як через два місяці з дня вчинення правопорушення, а при триваючому правопорушенні - не пізніш як через два місяці з дня його виявлення, за винятком випадків, коли справи про адміністративні правопорушення відповідно до цього Кодексу підвідомчі суду (судді).

Правопорушення передбачене ч. 2 ст. 210 КУпАП вчинене позивачем, було виявлено при особистому зверненні позивача до центру комплектування та соціальної підтримки.

Оскільки законом визначено, що призовники, військовозобов`язані, резервісти в разі зміни їх сімейного стану зобов`язані особисто в семиденний строк повідомити про такі зміни відповідні органи, де вони перебувають на військовому обліку, що позивачем виконано не було, підстави вважати, що відповідач повинен був сам дізнатися про те, що позивач не подав документи про одруження відсутні та є такими, що не мають законного обґрунтування.

Верховний Суд у в постанові від 18 грудня 2019 року у справі № 158/286/17 зазначив: КУпАП не містить визначення поняття «триваюче правопорушення». Проте, як зазначено у листі Міністерства юстиції України від 02 серпня 2013 року №6802-0-4-13/11, в теорії адміністративного права триваючими визначаються правопорушення, які, почавшись з якоїсь протиправної дії або бездіяльності, здійснюються потім безперервно шляхом невиконання обов`язку. Початковим моментом такого діяння може бути активна дія або бездіяльність, коли винний або не виконує конкретний покладений на нього обов`язок, або виконує його не повністю чи неналежним чином.

З правових висновків, викладених в п. 17, 18 постанови Верховного Суду від 03.05.2018 року по справі №487/2854/17, Кодекс України про адміністративні правопорушення не містить визначення поняття «триваюче» правопорушення. Проте, в теорії адміністративного права під триваючим правопорушенням розуміють тривале невиконання вимог правової норми у вигляді дії або бездіяльності. Характер триваючого правопорушення оцінюється судом в кожному конкретному випадку індивідуально. Верховний Суд у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 804/401/17 зазначив, що триваюче правопорушення - це проступок, пов`язаний з тривалим, неперервним невиконанням обов`язків, передбачених законом. Тобто, триваючі правопорушення характеризуються тим, що особа, яка вчинила якісь певні дії чи бездіяльність, перебуває надалі у стані безперервного продовження цих дій (бездіяльності). Ці дії безперервно порушують закон протягом якогось часу. Іноді такий стан продовжується значний час і увесь час винний безперервно вчиняє правопорушення у вигляді невиконання покладених на нього обов`язків. Триваюче правопорушення припиняється лише у випадку усунення стану за якого об`єктивно існує цей обов`язок, виконанням обов`язку відповідним суб`єктом або припиненням дії відповідної норми закону.

Таким чином, оскаржувана постанова винесена в межах строків накладення адміністративного стягнення передбачених ч. 1 ст. 38 КУпАП протягом двох місяців з дня його виявлення.

Суд не приймає посилання скаржника на те, що згідно вимог ст. 13 КУпАП за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст.210 КУпАП, мали бути застосовані заходи впливу, передбачені статтею 24-1 КУпАП, оскільки обрання заходу є дискреційними повноваженнями відповідача. Суд зазначає, що дискреційними повноваженнями є право суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною.

Відповідно до ст. 235 КУпАП територіальні центри комплектування та соціальної підтримки розглядають справи про такі адміністративні правопорушення: про порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку, про порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, про зіпсуття військово-облікових документів чи втрату їх з необережності (статті 210, 210.1, 211 (крім правопорушень, вчинених військовозобов`язаними чи резервістами, які перебувають у запасі Служби безпеки України або Служби зовнішньої розвідки України).

Від імені територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право керівники територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки.

Таким чином, уповноваженим суб`єктом, наділеним виключними дискреційними повноваженнями звільняти порушника від адміністративної відповідальності, при малозначності вчиненого адміністративного правопорушення, обмежившись усним зауваженням, є виключно органи уповноважені розглядати справи про адміністративні правопорушення, тоді як суд за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності вправі скасувати спірну постанову і закрити провадження у справі за відсутністю складу адмінправопорушення, або скасувати постанову та направити справу на новий розгляд, або ж змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення.

Вищенаведена правова позиція також знаходить своє відображення в постановах Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 31.10.2019 у справі №266/3228/16-а, від 26.05.2020 у справі №520/2098/17.

Щодо посилання скаржника на порушення вимог ст.256 КУпАП під час скалдання протоколу, суд зазначає, що помилки не спростовують суті вчиненого позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 210-1 КУпАП.

Відповідно до правової позиції, висловленої у постанові Верховного Суду від 16 грудня 2021 року у справі № 640/11468/20, ключовим питанням при наданні оцінки процедурним порушенням, допущеним під час прийняття суб`єктом владних повноважень рішення, є співвідношення двох базових принципів права: «протиправні дії не тягнуть за собою правомірних наслідків» і, на противагу йому, принцип «формальне порушення процедури не може мати наслідком скасування правильного по суті рішення»; межею, що розділяє істотне (фундаментальне) порушення від неістотного, є встановлення такої обставини: чи могло бути іншим рішення суб`єкта владних повноважень за умови безумовного дотримання ним передбаченої законом процедури прийняття такого рішення.

Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 11 травня 2022 року у справі № 400/1510/19, від 5 липня 2022 року у справі № 522/3740/20, від 27 вересня 2022 року у справі № 320/1510/20, від 3 жовтня 2022 року у справі № 400/1510/19, від 1 листопада 2022 року у справі № 640/6452/19 та від 18 січня 2023 року у справі № 500/26/22.

Крім того Верховний Суд у постанові від 16.03.2023 по справі № 400/4409/21 зазначив, що визнання протиправним рішення (дії, бездіяльності) суб`єкта владних повноважень, яке спрямоване на захист суспільних інтересів, внаслідок застосування судами надмірного формалізму може призвести до таких наслідків, як, зокрема нанесення суттєвої шкоди суспільним інтересам або уникнення правопорушником обов`язку виконувати або дотримуватися законодавства.

Щодо посилання позивача, що постанова у справі про адміністративне правопорушення підлягає скасуванню, оскільки така не містить даних щодо кваліфікуючої ознаки, суд зазначає, що дослідивши зміст оскаржуваної постанови, зазначає, що така містить всі необхідні відомості, передбачені ст. 283 КУпАП.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності прийнятого судом першої інстанції судового рішення.

Статтею 316 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому при таких обставинах апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись статями 271, 272, 286, 309, 311, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 26 червня 2023 року у справі №405/3338/23- залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 26 червня 2023 року у справі №405/3338/23 - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з моменту проголошення і не може бути оскаржена у касаційному порядку до Касаційного адміністративного суду в складі Верховного Суду.

Головуючий - суддя С.В. Чабаненко

суддя С.В. Білак

суддя І.В. Юрко