Справа № 460/28513/23
Суддя: Н.В. Друзенко
Дата ухвалення: 2023-12-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А
про повернення позовної заяви
Рівненський окружний адміністративний суд в особі судді Друзенко Н.В., після одержання позовної заяви
доВійськової частини НОМЕР_1
про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинення певних дій, -
21.12.2023 ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку направив в суд позов до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності щодо не нарахування та не виплати матеріальної допомоги на оздоровлення за 2022 рік з урахуванням щомісячної додаткової винагороди, яка передбачена постановою Кабінету Міністрів України №168 від 28.02.2022; визнання протиправною бездіяльності щодо не нарахування та не виплати матеріальної допомоги на оздоровлення за 2023 рік з урахуванням щомісячної додаткової винагороди, яка передбачена постановою Кабінету Міністрів України №168 від 28.02.2022, з урахуванням виплаченої суми; зобов`язання нарахувати та виплати матеріальну допомогу на оздоровлення за 2022 рік з урахуванням щомісячної додаткової винагороди, яка передбачена постановою Кабінету Міністрів України №168 від 28.02.2022; зобов`язання нарахувати та виплати матеріальну допомогу на оздоровлення за 2023 рік з урахуванням щомісячної додаткової винагороди, яка передбачена постановою Кабінету Міністрів України №168 від 28.02.2022, з урахуванням виплаченої суми.
Ухвалою від 26.12.2023 позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху з огляду на те, що адміністративний позов подано без додержання вимог, встановлених статтями 160, 161 Кодексу адміністративного судочинства України, а саме з пропуском строку звернення до суду без заяви про поновлення такого пропущеного строку з доказами поважності причин його пропуску.
27.12.2023 до суду надійшла заява про поновлення строку звернення до суду.
В такій заяві позивач та його представник покликаються на те, про порушення свого права ОСОБА_1 дізнався лише 29.11.2023 після того, як отримав відповідь на претензію до військової частини.
Розглядаючи зазначену заяву, суд зазначає, що за правилами частини третьої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
Частиною першою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Положення статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України не містять норми, які б врегульовували порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати (грошового забезпечення) у разі порушення законодавства про оплату праці (грошового забезпечення військовослужбовців).
Такі правовідносини регулюються положеннями статті 233 Кодексу законів про працю України, зокрема, частиною другою цієї статті.
Відповідно до частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України (у редакції, чинній до змін, внесених згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» №2352-IX від 01.07.2022) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Законом №2352-IX, який набрав чинності з 19 липня 2022 року, частини першу і другу статті 233 Кодексу законів про працю України викладено в такій редакції: «Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».
Отже, до 19 липня 2022 року Кодекс законів про працю України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати (грошового забезпечення). Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати (грошового забезпечення), обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.
В той же час, відповідно до пункту 1 глави ХІХ Кодексу законів про працю України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
Постановою Кабінету Міністрів України «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» №1236 від 09.12.2020, на території України запроваджено карантин з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Постановою №383 від 25.04.2023 (з урахуванням змін, внесених постановою №1236 від 09.12.2020) дію карантину продовжено на всій території України до 30.06.2023.
Таким чином, з 19.07.2022 будь-який працівник втратив очікувану можливість звернутися до суду за отриманням невиплаченого грошового забезпечення без обмеження строку. В той же час, встановлений статтею 233 Кодексу законів про працю України тримісячний строк звернення, Законом продовжено у зв`язку з дією карантину до 30.06.2023.
Оскільки до 19.07.2022 часове обмеження взагалі не діяло, то саме цю дату належить вважати початковою датою, з якої обліковується тримісячний строк звернення до суду. А з огляду на продовження строку на період дії карантину, цей строк розпочав свій відлік - з 01.07.2023.
Старший солдат ОСОБА_1 кулеметник 1 стрілецького відділення 3 стрілецького взводу 3 стрілецької роти, звільнений зі служби наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) №53 РС від 15.05.2023. Наказом командира військової частини НОМЕР_2 №141 від 18.05.2023 ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.
Отже, на момент звільнення позивача зі служби, частина друга статті 233 Кодексу законів про працю України вже діяла в редакції, якою строк звернення працівника до суду з позовом про стягнення належної йому при звільненні заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці обмежувався тримісячним строком. Через дію у цей час карантину, відлік тримісячного строку розпочався не 18.05.2023, а 01.07.2023, а тому, відповідно, закінчився 01.10.2023.
До суду ОСОБА_1 звернувся лише 21.12.2023, тобто більше ніж через два місяці після спливу тримісячного строку звернення до суду.
Згідно частини першої та другої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Також за правилами часини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, тримісячний строк звернення до суду у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні обчислюється з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні. При цьому, зазначена норма містить пряме посилання на статтю 116 цього Кодексу.
В свою чергу, за статтею 116 Кодексу законів про працю України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
В силу прямої норми статті 116 Кодексу законів про працю України, виплата всіх сум, що належать ОСОБА_1 при звільненні мала бути проведена в день звільнення. Про затримку та/або невиплату зазначених сум позивач не вказував.
Таким чином позивач дізнався/повинен був дізнатися про проведення з ним розрахунку у неповному обсязі саме 18.05.2023.
Разом з тим, впродовж п`яти місяців від цієї дати ОСОБА_1 не вчиняв жодних дій і не пред`являв ні військовій частині НОМЕР_2 , ні військовій частині НОМЕР_1 жодних претензій з приводу неправильного нарахування матеріальної допомоги на оздоровлення.
Як свідчать матеріали справи позивач звернувся до відповідача із відповідною заявою лише 23.10.2023.
При цьому суд зауважує, що реалізація позивачем права на звернення до суду з позовною заявою в рамках строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності посадових осіб відповідача. Позивач, не дотримуючись такого порядку, сам позбавляє себе можливості реалізовувати своє право на звернення до суду в межах строків звернення до суду, нереалізація цього права зумовлена його власною пасивною поведінкою.
Також суд звертає увагу, що метою встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом є дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених Кодексом адміністративного судочинства України певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.
Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
Рішенням Конституційного Суду України від 13.12.2011 №17-рп/2011 визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Таким чином, звернувшись 21.12.2023 з адміністративним позовом до суду, позивач пропустив тримісячний строк звернення до суду. Фактичні обставини та наявні у матеріалах справи докази свідчать про те, що позивач мав достатній час для реалізації права на звернення до суду у встановлені строки, при цьому матеріали справи не містять доказів про поважність причин пропуску строку на звернення з даним позовом та позивачем не наведено жодних обґрунтованих пояснень неможливості своєчасно подати позовну заяву.

Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

Відповідно до частини другої статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Практика Європейського Суду з прав людини свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа «Стаббігс на інші проти Сполученого Королівства», справа «Девеер проти Бельгії»).

Також Європейський Суд з прав людини у своїх рішеннях наполягає на тому, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (справа «Перез де Рада Каванілес проти Іспанії»). Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

У рішенні «Міраґаль Есколано та інші проти Іспанії» Європейський Суд з прав людини встановив, що строки позовної давності, яких заявники мають дотримуватися при поданні скарг, спрямовані на те, щоб забезпечити належне здійснення правосуддя і дотримання принципів правової певності. Сторонам у провадженні слід очікувати, що ці норми будуть застосовними.

Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Аналіз практики Європейського Суду з прав людини свідчить про те, що у процесі прийняття рішень стосовно поновлення строків звернення до суду або оскарження судового рішення, Суд виходить із наступного: 1) поновлення пропущеного строку звернення до суду або оскарження судового рішення є порушенням принципу правової визначеності, відтак у кожному випадку таке поновлення має бути достатньо виправданим та обґрунтованим; 2) поновленню підлягає лише той строк, який пропущений з поважних причин, внаслідок непереборних, незалежних від волі та поведінки особи обставин; 3) оцінка поважності причин пропуску строку має здійснюватися індивідуально у кожній справі; 4) будь-які поважні причини пропуску строку не можуть розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення строку; 5) необхідно враховувати тривалість пропуску строку, а також можливі наслідки його відновлення для інших осіб.

Суд пропонував позивачу надати докази поважності причин пропуску строку звернення до суду. Однак такі докази ОСОБА_1 надані не були.

Таким чином, враховуючи те, що позивачем пропущено встановлений законом строк звернення до суду з даним позовом і не надано суду належних обґрунтувань та доказів на підтвердження поважності причин пропуску цього строку, суд приходить до висновку про відсутність підстав для поновлення строку звернення до суду з даним позовом та про наявність підстав для повернення позовної заяви позивачеві у відповідності до вимог статті 123 та 169 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до частини другої статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України якщо заяву про поновлення пропущеного строку звернення до суду не подано особою в наданий судом строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

За змістом пункту 9 частини четвертої статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України, позовна заява повертається позивачеві у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу.

Згідно до пункту 1 частини четвертої статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України, позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк.

Керуючись статтями 122, 123, 169, 241, 248, 256, 294, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

У Х В А Л И В :

Позовну заяву і додані до неї документи повернути позивачу.

Повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Ухвала набирає законної сили негайно після її підписання.

Ухвала може бути оскаржена. Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повний текст ухвали складений 29 грудня 2023 року

Суддя Н.В. Друзенко