Справа № 520/4536/22
Суддя: Бартош Н.С.
Дата ухвалення: 2023-12-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 грудня 2023 р. Справа № 520/4536/22
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Бартош Н.С.,

Суддів: Присяжнюк О.В. , Подобайло З.Г. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду (головуючий І інстанції Старосєльцева О.В.) від 05.05.2023 по справі № 520/4536/22

за позовом ОСОБА_1

до Військової частини НОМЕР_1

про визнання противоправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду із позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 , в якій просив:

- визнати противоправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04.07.2017 року по 25.01.2022 року;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04.07.2017 року по 25.01.2022 року.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що станом на день виключення позивача зі списків особового складу та всіх видів забезпечення відповідачем не проведено з ним повного розрахунку. Остаточний розрахунок відбувся 25.01.2022, що є, на його думку, підставою для зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04.07.2017 року по 25.01.2022 року.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 05.05.2023 року позов задоволено частково. Суд вийшов за межі позовних вимог та визнав противоправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати позивачу середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 04.07.2017 року по 24.01.2022 року та зобов`язав Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу 51.409,44 грн. середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 04.07.2017 року по 24.01.2022 року, здійснивши платіж з утриманням належних податків і зборів. Позов у решті вимог залишено без задоволення. Стягнуто на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 частину витрат зі сплати судового збору у розмірі 793,92 грн.

Позивач не погодився з рішенням суду першої інстанції та подав апеляційну скаргу, в якій просить його змінити в частині розрахунку (визначення) розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04.07.2017 року по 21.02.2022 року повністю і ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким задовольнити апеляційну скаргу.

Вказує, що на виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду по справі №520/11765/2020 від 11.11.2020 року; рішення Харківського окружного адміністративного суду від 16.04.2021 року по справі № 520/1971/21 та постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 08.07.2021 року по справі № 520/1971/21, а також рішення Харківського окружного адміністративного суду № 520/6135/21 від 16.04.2021 року відповідачем здійснено нарахування (перерахунок) та виплату позивачеві грошових коштів у розмірі: 04.12.2020 року - грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2014 року по 2017 рік включно, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби у розмірі 16 574 грн. 48 коп. (справа № 520/11765/2020); 25.01.2022 року - одноразової грошової допомоги при звільненні у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, встановлену ч. 2 ст. 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», з урахування щомісячної додаткової грошової винагороди, у розмірі 51 409 гри. 44 коп.; (справа № 520/1971/21); 22.02.2022 року - грошової допомоги на оздоровлення за 2013-2017 роки включно, з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, у розмірі 12 656 грн. 96 коп. (справа № 520/6135/21). Таким чином, лише 22.02.2022 року відповідачем проведений остаточний розрахунок з позивачем. Відповідачем зазначені вище обставини не спростовані та не заперечувалися. Натомість, військовою частиною не нарахований та не виплачений середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені з 04.07.2017 року по 21.02.2022 року включно належних позивачу сум при звільненні, в порушення вимог статті 117 КЗпП України, не було виплачено середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідач не погоджується з позовними вимогами вказаними у позові виключно з підстав відсутності підстав застосування ст.117 КЗпП України, оскільки вина, як обов`язкова умова, в діях відповідача щодо несвоєчасного розрахунку при звільненні на його переконання (думку) відсутня. Вказані обставини призвели до неправильного визначення судом першої інстанції дня проведення відповідачем остаточного розрахунку з позивачем та неправильне визначення суми середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. На думку позивача, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні становить 328 368 грн. 92 коп.

Відповідач надав письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому просив відмовити у її задоволенні.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Сторони про розгляд справи в порядку письмового провадження повідомлялись.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач проходив службу у Військовій частині НОМЕР_1 .

Наказом командира Військової частини (по стройовій частині) від 03.07.2017 року №138 заявника виключено зі списків особового складу частини та з усіх видів забезпечення.

Згідно наданої Військовою частиною довідки від 24.04.2023 року №350/207/56 відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 138 від 03.07.2017 року повний розрахунок за належне грошове забезпечення та додаткові виплати з позивачем був проведений 03.07.2017 року у загальному розмірі 92.887,72 грн.

Не погоджуючись з розміром виплаченої одноразової грошової допомоги при звільнені, заявник звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з відповідним позовом у межах справи №520/1971/21.

Так, рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 16.04.2021 р. по справі №520/1971/21 позов задоволено частково, а саме: визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 , яка полягає у нездійсненні ОСОБА_1 перерахунку та виплати одноразової грошової допомоги при звільнені в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, з урахуванням індексації; зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільнені в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, з урахуванням індексації, здійснивши виплату ОСОБА_1 перерахованої суми, з урахуванням раніше виплачених сум; в задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 08.07.2021р. рішення Харківського окружного адміністративного суду від 16.04.2021 р. по справі № 520/1971//21 скасовано в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 , яка полягає у нездійсненні ОСОБА_1 нового розрахунку одноразової грошової допомоги при звільнені та не виплаті ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, з урахування щомісячної додаткової грошової винагороди, яку ОСОБА_1 отримував під час проходження військової служби та зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 здійснити ОСОБА_1 новий розрахунок розміру одноразової грошової допомоги при звільненні та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільнені в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, з урахування щомісячної додаткової грошової винагороди, яку ОСОБА_1 отримував під час проходження військової служби, з урахуванням раніше виплачених сум. Прийнято в цій частині постанову, якою задоволено ці позовні вимоги ОСОБА_1 . Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 яка полягає у нездійсненні ОСОБА_1 нового розрахунку одноразової грошової допомоги при звільнені та не виплаті ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, з урахування щомісячної додаткової грошової винагороди, яку ОСОБА_1 отримував під час проходження військової служби. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 здійснити ОСОБА_1 новий розрахунок розміру одноразової грошової допомоги при звільненні та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільнені в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, з урахування щомісячної додаткової грошової винагороди, яку ОСОБА_1 отримував під час проходження військової служби, з урахуванням раніше виплачених сум. В іншій частині рішення Харківського окружного адміністративного суду від 16.04.2021 р. по справі № 520/1971/21 залишено без змін.

25.01.2022 року на виконання вказаних рішень суду відповідачем нараховано та виплачено заявнику грошові кошти в сумі 51409,44 грн., що підтверджується банківською випискою та довідкою-розрахунком сум виплат на виконання рішення суду по справі №520/1971/21.

Вважаючи, що відповідач допустив протиправну бездіяльність щодо не нарахування та не виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04.07.2017 року по 25.01.2022 року, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність протиправної бездіяльності відповідача щодо не нарахування та не виплати позивачу середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 04.07.2017 року по 24.01.2022 року. При цьому, керуючись принципом співмірності розміру недоплаченої суми і розміром розрахованої суми середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, суд дійшов висновку про необхідність застосування у спірних правовідносинах принципу співмірності та визначив, що належна сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні складає 51409,44 грн., що дорівнює розміру недоплати.

Згідно ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про наступне.

Відповідно до ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Цією ж статтею передбачено, що право особи на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно зі ст. 1 Конвенції Міжнародної організації праці Про захист заробітної плати № 95, ратифікованої Україною 30.06.1961 року, незалежно від назви оплати праці і методу її обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

Статтею 12 цієї Конвенції встановлено, що коли минає термін трудового договору, остаточний розрахунок заробітної плати, належної працівнику, має бути проведено відповідно до національного законодавства, колективного договору чи рішення арбітражного органу, або - коли немає такого законодавства, угоди чи рішення - в розумний термін з урахуванням умов контракту.

Кодекс законів про працю України (далі - КЗпП України), згідно зі статтею 1, регулює трудові відносини виключно працівників, до кола яких військовослужбовці, як спеціальні суб`єкти права, не належать, оскільки не перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання, а проходять саме службу цивільного захисту на умовах контракту.

Відповідно до ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Водночас, спеціальним законом, який, відповідно до Конституції України, визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі, є Закон України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей від 20 грудня 1991 року № 2011-XII, зі змінами та доповненнями (далі - Закон № 2011-XII).

Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 9 Закону № 2011-ХІІ держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Відповідно до ч. 2 ст. 24 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу від 25 березня 1992 року № 2232-XII (далі - Закон № 2232-XII), закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Згідно абзаців 1 та 3 пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008, після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

Однак, ні Законом України Про військовий обов`язок і військову службу, ні Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, не врегульовано порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовця з військової служби середнього заробітку.

У той же час, такі питання врегульовані положеннями Кодексу законів про працю України.

Аналогічну правову позицію наведено у постанові Верховного Суду від 04 вересня 2020 року по справі № 120/2005/19-а та від 30 квітня 2020 року по справі № 140/2006/19.

Приписами ст. 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Положеннями ч. 2 ст. 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Отже, з наведеного слідує, що закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність задля захисту майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Наведене узгоджується з позицією, викладеною Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 та у постанові від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17.

Водночас, під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

При цьому, коли є спір щодо суми заборгованості із заробітної плати, яку роботодавець повинен виплати працівникові при звільненні, працівник, за змістом частини 2 статті 117 КЗпП України, має право на відшкодування, якщо спір буде вирішено на його користь. Розмір заборгованості та відшкодування встановлює орган, який вирішує спір, у цьому випадку - суд.

Отже, у разі якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в такому випадку, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині 1 статті 117 КЗпП України).

Зрештою, законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Під час розгляду цього спору в суді першої інстанції було встановлено, що одноразова грошова допомогу при звільнені в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди та з урахуванням індексації, у загальному розмірі 51.409,44 грн. була виплачена 25.01.2022р., що підтверджується банківською випискою та довідкою-розрахунком сум виплат на виконання рішення суду по справі №520/1971/21.

Отже, тривалість затримки у розрахунку при звільненні за період з 04.07.2017 року по 24.01.2022 року (в межах заявлених позовних вимог) складає 1141 робочих днів, враховуючи те, що календарний день припинення військової служби (03.07.2017р.) та отримання виплати (25.01.2022р.) не підлягають включенню до періоду існування невиконаного зобов`язання з виплати винагороди за службу.

Порядок обчислення середньої заробітної плати, зокрема у випадках вимушеного прогулу, визначений постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 р. Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок №100).

Відповідно до п. 2 Порядку № 100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Згідно п. 8 Порядку № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Аналіз вищенаведених правових норм Порядку № 100 дає підстави для висновку, що при обчисленні розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні, виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень цього Порядку.

Аналогічну позицію висловлено у постановах Верховного Суду України від 21.01.2015 у справі № 6-195цс14, від 01.03.2017 у справі № 635/2084/16-ц.

Відповідно до довідки Військової частини показник середньоденного розміру грошового забезпечення заявника на час звільнення складає 609,16 грн. ((11.645,63 грн. + 12.720,72 грн.) / (20+20 днів)).

Оскільки тривалість затримки у розрахунку при звільненні у рамках даної справи складає 1141 робочих днів, розмір середньоденного грошового забезпечення заявника складає -609,16 грн., загальна сума компенсації середнього заробітку дорівнює 695051,56 грн.

Разом з тим колегія суддів зазначає, що відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, Велика Палата Верховного Суду у постанові Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Згідно з правовими висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи із середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Відповідно до норм ч. 5 статті 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, враховує вказані висновки Верховного Суду щодо застосування норм права.

Колегія суддів звертає увагу на те, що сума компенсації має бути співмірною із розміром ненарахованої та невиплаченої індексації грошового забезпечення; суттю цієї виплати, яка має допоміжний характер, а не основний характер; відсутністю майнових втрат позивача за період затримки; перебігом строку звернення до суду і тривалістю розгляду справи судом та набранням рішенням законної сили.

Згідного наданого відповідачем розрахунку грошового забезпечення проведеного з позивачем при звільненні розмір виплат загалом склав 92887,72 грн., а розмір виплачених на виконання рішень суду коштів склав 51409,44 грн. (тобто 55,35% від отриманих сум на виконання рішень суду).

Для застосування критеріїв пропорційності розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, суду слід з`ясувати загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат для вирахування проценту, що складає індексації грошового забезпечення у співвідношенні до загальної суми, що слугує підставою для застосування такого ж проценту середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні від загальної її суми, який є належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача, виходячи з принципу пропорційності.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

З огляду на очевидну неспівмірність заявлених сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, дати виникнення заборгованості та діями сторін, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним Великою Палатою Верховного Суду критеріям визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат в сумі 51409,44 грн., що дорівнює розміру невчасно виплаченої суми коштів, а не 706.625,60 грн. (величина обчислена позивачем показника середнього заробітку) чи 384.711,04 грн. (55,35% від 695.051,56 грн. показника середнього заробітку).

На підставі наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що належним способом захисту порушених прав позивача є визнання протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати позивачу середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 04.07.2017 року по 24.01.2022 року та зобов`язання нарахувати та виплатити позивачу 51.409,44 грн. середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 04.07.2017 року по 24.01.2022 року, здійснивши платіж з утриманням належних податків і зборів.

Доводи апелянта вказаних вище висновків суду першої інстанції не спростовують.

Що стосується доводів апелянта про неправильне визначення судом першої інстанції дня проведення відповідачем остаточного розрахунку з позивачем (24.01.2022 року замість 21.02.2022 року) та неправильне визначення суми середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, з посиланням на проведення 22.02.2022 року виплати по судовому рішенню по справі №520/6135/21, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Згідно ч. 4 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції не може розглядати позовні вимоги та підстави позову, що не були заявлені в суді першої інстанції

Оскільки звертаючись до суду позивач просив визнати противоправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04.07.2017 року по 25.01.2022 року та зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні саме за вказаний період, а також не посилався на як на порушення його прав на своєчасний розрахунок при звільненні на судове рішення №520/6135/21, вказана вимога не була розглянута судом першої інстанції та їй не надавалась правова оцінка.

Тобто, звертаючись із апеляційною скаргою позивач фактично просить розглянути вимогу та підставу позову, що не були заявлені в суді першої інстанції, а тому, з урахуванням положень ч.1 ст. 308 КАС України, у суду апеляційної інстанції відсутні правові підстави для їх розгляду та оцінки.

Колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (№ 65518/01; пункт 89), Проніна проти України (№ 63566/00; пункт 23) та Серявін та інші проти України (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідно до ч. 1-3 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Згідно зі ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягають касаційному оскарженню: 1) рішення, ухвали суду першої інстанції та постанови, ухвали суду апеляційної інстанції у справах, рішення у яких підлягають перегляду в апеляційному порядку Верховним Судом; 2) судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Враховуючи те, що справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження, рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326, 327 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 05.05.2023 по справі №520/4536/22 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, відповідно до вимог ст.327, ч. 1 ст. 329 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)Н.С. Бартош
Судді(підпис) (підпис) О.В. Присяжнюк З.Г. Подобайло