Справа № 520/24015/21
Суддя: П’янова Я.В.
Дата ухвалення: 2023-12-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 грудня 2023 р. Справа № 520/24015/21
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: П`янової Я.В.,

Суддів: Присяжнюк О.В. , Спаскіна О.А. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 09.03.2023, головуючий суддя І інстанції: Шляхова О.М., м. Харків, повний текст складено 09.03.23 по справі № 520/24015/21

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління ДПС у Харківській області

про скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі за текстом також - позивач) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС у Харківській області (далі за текстом також відповідач, ГУ ДПС у Харківській області), в якому просив:

- скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Харківській області від 18 грудня 2020 року №0-2030, №0-2030, №0- 2030, №0-2030, №0-2030, №0-2030, №0-2030, №0-2030, №0-2030, №0-2030, №0-2030, №0-2030, №0-2030, №0-2030.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 09 березня 2023 року адміністративний позов задоволено частково.

Скасовано податкові повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Харківській області від 18 грудня 2020 року №0-2030, №0-2030, №0-2030, №0-2030, №0-2030, №0-2030, №0-2030, №0-2030, №0-2030, №0-2030.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Харківській області на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у сумі 1297,00 гривень.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку, оскільки вважає, що рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, з викладенням у ньому висновків, які не відповідають обставинам справи.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач зазначив, що задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для задоволення адміністративного позову. Наводить обставини справи та нормативно-правове обґрунтування, зазначене ним у відзиві на позовну заяву, та вказує на їх неврахування судом першої інстанції під час ухвалення оскаржуваного рішення.

За результатами апеляційного розгляду відповідач просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Позивач правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Відповідно до пункту третього частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі також КАС України) суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що згідно з відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, у власності ОСОБА_1 у 2017-2019 роках перебували:

- нежитлове приміщення складу (комплекс), що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 1 364,7 м2, розмір частки: 7/10;

- нежитлове приміщення, цокольного поверху № М8 (7 блок секція) в житловому будинку літ. "А-16", що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 113,6 м2, розмір частки: 1/2;

- нежитлове приміщення, цокольного поверху № М1(8 блок секція) в житловому будинку літ. "А-16", що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 93,2 м2, розмір частки: 1/2;

- нежитлові приміщення 1-го поверху No 21-1-:-21-6 в літ. "А-5", що розташована за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 49,1 м2;

- нежитлові приміщення 1-го поверху No53, 54, 55, 56, 58, 59, 67-71 в нежитловій будівлі літ. "А-2",, що розташована за адресою: АДРЕСА_4 , загальною площею 138,7 м2;

- нежитлові приміщення першого поверху №№ 42, 44 в літ. А-9, що розташована за адресою: АДРЕСА_5 , загальною площею 10,5 м2;

- нежитлове приміщення 1-го поверху № 53а в нежитловій будівлі літ. "А-2", що розташована за адресою: АДРЕСА_4 , загальною площею 47,9 м2;

- нежитлове приміщення № 2 в нежитловій будівлі літ "Д-1", що розташована за адресою: АДРЕСА_6 , загальною площею 18,7 м2;

- нежитлові приміщення 1-го поверху № 10-1, 10-2 в літ. "И-1-2", що розташована за адресою: АДРЕСА_7 , загальною площею 28,7 м2;

- нежитлове приміщення, № 41, нежитлове приміщення № 43 першого поверху в житловому будинку літ. "А-9", що розташована за адресою: АДРЕСА_5 , загальною площею 42,9 м2;

- дачний будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_8 , загальною площею 93,5 м2;

- дачний будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_9 , загальною площею 84,4 м2;

- житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_10 , загальною площею 201,5 м2;

- квартира АДРЕСА_11 , загальною площею 66,1 м2.

З огляду на належність на праві приватної власності зазначеної нерухомості ОСОБА_1 , згідно з підпунктом 54.3.3 пункту 54.3 статті 54 Податкового кодексу України та відповідно до підпункту 266.7.2. пункту 266.7. статті 266 Податкового кодексу України, визначено суму податкового зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості, та Головним управлінням ДПС у Харківській області 18.12.2020 сформовано:

- податкове повідомлення-рішення № 0-2030 на суму 3507,83 грн;

- податкове повідомлення-рішення № 0-2030 на суму 1643,87 грн;

- податкове повідомлення-рішення № 0- 2030 на суму 149,18 грн;

- податкове повідомлення-рішення № 0-2030 на суму 2956,66 грн;

- податкове повідомлення-рішення № 0-2030 на суму 2074,95 грн;

- податкове повідомлення-рішення № 0-2030 на суму 10091,12 грн;

- податкове повідомлення-рішення № 0-2030 на суму 3603,81 грн;

- податкове повідомлення-рішення № 0-2030 на суму 3184,55 грн;

- податкове повідомлення-рішення № 0-2030 на суму 2325,29 грн;

- податкове повідомлення-рішення № 0-2030 на суму 3572,27 грн;

- податкове повідомлення-рішення № 0-2030 на суму 29898,19 грн;

- податкове повідомлення-рішення № 0-2030 на суму 3484,97 грн;

- податкове повідомлення-рішення № 0-2030 на суму 763,43 грн;

- податкове повідомлення-рішення № 0-2030 на суму 2098,98 грн.

Позивач, не погоджуючись з указаними податковими повідомленнями-рішеннями, звернувся до суду з позовом у цій справі.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції, виходячи з призначення нежитлових будівель, належних позивачу, враховуючи приписи пп. «є» 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України щодо того, що не є об`єктом оподаткування будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств, дійшов висновку про безпідставність застосування контролюючим органом ставки податку у розмірі 1 %, з огляду на що скасував податкові повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Харківській області від 18 грудня 2020 року №0- 2030, №0-2030, №0-2030, №0-2030, №0-2030, №0-2030, №0-2030, №0-2030, №0-2030, №0-2030.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Виходячи з положень вказаної норми законодавства, колегія суддів переглядає рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам та доводам учасників справи у цій частині, суд апеляційної інстанції виходить з такого.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, які виникають у сфері справляння податків і зборів, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює та визначає Податковий кодекс України.

Згідно із приписами статті 265 ПК України податок на майно складається з: податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; транспортного податку та плати за землю.

Згідно із положеннями підпункту 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 ПК України платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Водночас об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка (пп.266.2.1 п. 266.2 ст.266 ПК України), а базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток (пп.266.3.1 п.266.3 ст.266 ПК України).

База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності (п.п. 266.3.2 п. 266.3 ст. 266 ПК України).

Отже можливість визначення бази оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості на підставі інших документів, ніж тих, що підтверджують право власності на такий об`єкт, Податковим кодексом України не передбачена.

З 01 січня 2015 року набрав чинності Закон України від 28 грудня 2014 року, № 71-VIII "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи", яким стаття 266 ПКУ викладена в новій редакції, а об`єкти оподаткування податком на нерухоме майно доповнено об`єктами нежитлової нерухомості.

Положеннями підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України встановлюються податкові пільги із податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Так підпунктом «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України встановлено, що не є об`єктом оподаткування будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.

Відповідно до пункту 30.1 статті 30 Податкового кодексу України податкова пільга - передбачене податковим та митним законодавством звільнення платника податків від обов`язку щодо нарахування та сплати податку та збору, сплата ним податку та збору в меншому розмірі за наявності підстав, визначених пунктом 30.2 цієї статті.

Підставами для надання податкових пільг є особливості, що характеризують певну групу платників податків, вид їх діяльності, об`єкт оподаткування або характер та суспільне значення здійснюваних ними витрат (пункт 30.2 статті 30 Податкового кодексу України).

Відповідно підставою для звільнення платника податків від обов`язку щодо нарахування та сплати податків за правилами підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України є особливість, що характеризує об`єкт оподаткування.

Підпунктом 14.1.1291 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України визначено, що об`єкти нежитлової нерухомості - це будівлі, приміщення, що не віднесені, відповідно вимог законодавства, до житлового фонду. У нежитловій нерухомості виділяють: а) будівлі готельні - готелі, мотелі, кемпінги, пансіонати, ресторани та бари; туристичні бази, гірські притулки, табори для відпочинку, будинки відпочинку; б) будівлі офісні - будівлі фінансового обслуговування, адміністративно-побутові будівлі, будівлі для конторських та адміністративних цілей; в) будівлі торговельні - торгові центри, універмаги, магазини, криті ринки, павільйони та зали для ярмарків, станції технічного обслуговування автомобілів, їдальні, кафе, закусочні, бази та склади підприємств торгівлі й громадського харчування, будівлі підприємств побутового обслуговування; г) гаражі - гаражі (наземні й підземні) та криті автомобільні стоянки; г) будівлі промислові та склади; д) будівлі для публічних виступів (казино, ігорні будинки); е) господарські (присадибні) будівлі - допоміжні (нежитлові) приміщення, до яких належать сараї, хліви, гаражі, літні кухні, майстерні, вбиральні, погреби, навіси, котельні, бойлерні, трансформаторні підстанції тощо; є) інші будівлі.

Відповідно до Національного класифікатора України ДК 009:2010, затвердженого Наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 29.11.2010, № 530 (надалі - ДК 009:2010), економічна діяльність - процес виробництва продукції (товарів і послуг), який здійснюють з використанням певних ресурсів: сировини, матеріалів, устаткування, робочої сили, технологічних процесів тощо. Економічну діяльність характеризують витрати на виробництво, процес виробництва та випуск продукції.

Визначення типів будівель здійснюється за допомогою Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженого Наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації № 507 від 17.08.2000 (далі ДКБС 018-2000).

Даний класифікатор призначено для використання органами центральної та місцевої виконавчої та законодавчої влади, фінансовими службами, органами статистики та всіма суб`єктами господарювання (юридичними та фізичними особами) в Україні.

Відповідно до ДКБС 018-2000 будівлі промисловості (криті будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо) віднесено до підрозділу "Будівлі нежитлові" група 125 "Будівлі промислові та склади" клас 1251 "Будівлі промисловості".

До будівель промисловості відносяться об`єкти нерухомості, які відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000 належать до класу 1251 "Будівлі промисловості", який, в свою чергу, включає підкласи: 1251.1 - "Будівлі підприємств машинобудування та металообробної промисловості", 1251.2 - "Будівлі підприємств чорної металургії", 1251.3 - "Будівлі підприємств хімічної та нафтохімічної промисловості", 1251.4 - "Будівлі підприємств легкої промисловості, 1251.5 - "Будівлі підприємств харчової промисловості", 1251.6 - "Будівлі підприємств медичної та мікробіологічної промисловості", 1251.7 - "Будівлі підприємств лісової деревообробної та целюлозно-паперової промисловості", 1251.8 - "Будівлі підприємств будівельної індустрії, будівельних матеріалів та індустрії, будівельних матеріалів та виробів, скляної та фарфоро-фаянсової промисловості", 1251.9 - "Будівлі інших промислових виробництв, включаючи поліграфічне".

Визначення приналежності будівлі до того чи іншого класу проводиться на підставі документів, що підтверджують право власності, з урахуванням класифікаційних ознак та функціонального призначення об`єкта нерухомості згідно з ДК 018-2000.

Застосовуючи об`єктно-функціональний підхід до визначення податкової пільги у підпункті «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України законодавець ключовим критерієм обрав функціональне призначення будівлі, а не належність конкретному суб`єкту-платнику.

Обмежувальне тлумачення за рахунок введення додаткової ознаки надання пільги по сплаті податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, - звільнення від оподаткування за критерієм «будівлі промисловості», лише об`єктів нежитлової нерухомості промислових підприємств (юридичних осіб), по суб`єктному складу, не може бути застосовано, оскільки положеннями підпункту 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 Податкового кодексу України визначено, що платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Прислівник «зокрема» вживається для підкреслення, виділення чого-небудь з-поміж однотипного, однак таке вживання не означає присвоєння ознаки окремо виділених видових складових (виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств) загальній (родовій) категорії - будівлі промисловості, оскільки не поглинає чи узагальнює, а виокремлює.

Поряд з цим конструкція згаданих правових норм дозволяє суду застосувати і такий вид тлумачення норм права за обсягом їх правового змісту, як поширювальне тлумачення, в частині об`єкта оподаткування - предмета «будівлі промисловості», оскільки норми не містять вичерпного переліку таких об`єктів та оскільки відсутні положення, які є винятком із загального правила.

При цьому застосовування системного способу тлумачення, який вимагається при застосуванні поширювального тлумачення, дозволяє дійти до наступних висновків.

Сама по собі специфіка об`єкта оподаткування - наявність спеціального статусу будівлі, а саме статусу будівлі промисловості не може бути достатньою підставою для звільнення від оподаткування.

Обираючи за вихідне поняття «промисловість», у зв`язку з яким застосовується аналізована податкова пільга, законодавець пов`язує звільнення від сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, не тільки і не стільки із його статусом (придатністю його застосування у виробничому промисловому циклі господарської діяльності без конкретизації видів промислового виробництва та організаційних форм у яких воно здійснюється), а й з використанням будівлі з метою провадження виробничої діяльності, тобто з використанням такої за цільовим призначенням для виготовлення промислової продукції.

Оскільки «будівлі промислові», які є у складі об`єктів нежитлової нерухомості, виступають загальним критерієм визначення об`єкта оподаткування (підпункт «ґ» підпункту 14.1.129-1 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України), то встановлення пільги шляхом звільнення від оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, «будівель промисловості», зокрема виробничих корпусів, цехів, складських приміщень промислових підприємств (підпункт «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України) не свідчить про недостатню чіткість податкового законодавства, оскільки увівши певний загальний критерій «будівлі промислові», законодавець визначив спеціальний об`єкт (об`єкти) який звільнено від оподаткування, і зі змісту норми зрозуміло, яких об`єктів стосується така пільга.

При цьому, оскільки саме законодавець приймає рішення про встановлення пільг, то він може в подальшому змінити норму, яка встановлює преференцію, не змінюючи загального критерію, про який йшлося вище.

Отже підстав для застосування компенсаторних правозастосовних нормативних механізмів - презумпції правомірності рішень платника податку (у даному випадку відповідно підпункт 4.1.4 пункту 4.1 статті 4 та пункт 56.21 статті 56 Податкового кодексу України) не виникає, оскільки немає колізії нормативно-правового регулювання.

Таке застосування вказаної правової норми відповідає принципам рівності усіх платників перед законом, недопущення будь-яких проявів податкової дискримінації (підпункт 4.1.2 пункту 4.1 статті 4 Податкового кодексу України), єдиного підходу до встановлення податків і зборів (підпункт 4.1.11 пункту 4.1 статті 4 Податкового кодексу України) і нейтральності оподаткування (підпункт 4.1.8 пункту 4.1 статті 4 Податкового кодексу України).

Наданням пільги щодо сплати податку, звільненням від сплати податків, держава має на меті встановлення певного рівня соціального або економічного захисту відповідної категорії платників податків.

Встановлення законодавцем певних податкових пільг зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, як в даному випадку підпункт «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України, за своєю сутністю спрямоване на збалансування суспільних відносин у сфері справляння податків та мало на меті створити умови для стимулювання та зменшення податкового навантаження на тих платників податків фізичних та юридичних осіб, які є власниками певних об`єктів нерухомості, що використовуються за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва.

Такий підхід у розумінні норми, про яку йдеться, випливає з того, що функціональне призначення об`єкта, який звільняється від оподаткування, яким є предмет - будівля промисловості (вид нежитлової нерухомості), є фактично визначальною родовою ознакою, оскільки не є об`єктом оподаткування саме будівлі промисловості, тобто будівлі які використовуються для виготовлення промислової продукції будь-якого виду.

У постанові від 17.02.2020 у справі № 820/3556/17 Верховний Суд частково відступив від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 15.05.2018 у справі № 806/2676/17, щодо можливості застосування підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України у разі дотримання двох обов`язкових умов, - наявність будівель промисловості та їх перебування у власності промислових підприємств, та сформував новий правовий висновок, відповідно до якого визначив, що застосування підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України можливе у разі якщо власниками об`єктів промисловості є фізичні та інші юридичні особи, в тому числі нерезиденти, та за умови (з урахуванням виду їх діяльності) використання таких об`єктів за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва (виготовлення промислової продукції будь-якого виду), що враховується судом апеляційної інстанції з огляду на приписи частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України та правові висновки Великої Палати Верховного Суду, наведені у постанові від 30.01.2019 у справі № 755/10947/17, щодо врахування у тотожних спорах саме останньої правової позиції Верховного Суду.

Згідно з пунктом 10.3 статті 10 ПК України питання щодо встановлення податку на майно, в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, вирішують місцеві ради в межах повноважень.

Ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування (пп. 266.5.1. п. 266.5 ст. 266 ПК України).

Відповідно до підпункту 266.7.2 пункту 266.7 статті 266 ПК України податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку, обчисленого згідно з підпунктом 266.7.1 пункту 266.7 цієї статті, та відповідні платіжні реквізити, зокрема, органів місцевого самоврядування за місцезнаходженням кожного з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом за місцем його податкової адреси (місцем реєстрації) до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком).

За приписами підпункту 266.9.1 пункту 266.9 статті 266 ПК України податок сплачується за місцем розташування об`єкта/об`єктів оподаткування і зараховується до відповідного бюджету згідно з положеннями Бюджетного кодексу України.

Відповідно до підпункту 266.10.1. пункту 266.10 статті 266 ПК України податкове зобов`язання за звітний рік з податку сплачується фізичними особами - протягом 60 днів з дня вручення податкового повідомлення-рішення.

Ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування (пп. 266.5.1 п. 266.5 ст. 266 ПК України).

Порядок надіслання контролюючими органами податкових повідомлень - рішень платникам податків затверджений Наказом Міністерства Фінансів України від 28.12.2015 за № 1204 (далі - Порядок № 1204).

Відповідно до пункту 3 Порядку № 1204 до податкового повідомлення - рішення зазначається або додається до нього детальний розрахунок податкового зобов`язання (за наявності), штрафних фінансових санкцій та пені (розрахунок пені додається у разі складення податкових повідомлень - рішень за формами «Р»).

Оскаржувані податкові повідомлення-рішення складені за формою «Ф» - для платників податків фізичних осіб, якщо відповідно до законодавства контролюючий орган самостійно визначає податкове зобов`язання платника податків з причин, не пов`язаних із порушенням податкового або іншого законодавства.

Колегія суддів зазначає, що Податковим кодексом України передбачено гарантію дотримання прав платників при винесенні податкових повідомлень-рішень з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Так, п.п. 266.7.3 п. 266.7 ст. 266 ПК України передбачає, що платник податку може звернутися з письмовою заявою для проведення звірки даних щодо об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, що перебувають у власності платника податку, розміру загальної площі таких об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, розміру ставки податку та нарахованої суми податку.

Як убачається зі змісту позовної заяви, ОСОБА_1 із заявою для проведення звірки даних щодо об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, що перебувають у власності платника податку, розміру загальної площі таких об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, розміру ставки податку та нарахованої суми податку до контролюючого органу не звертався.

Разом з тим у відзиві на позовну заяву відповідачем наведено розрахунок податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що визначені в оскаржуваних рішеннях.

Так, при формуванні податкових повідомлень-рішень з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2017-2019 роки, контролюючим органом застосована ставка податку відповідно до рішення 11 сесії Харківської міської ради 7 скликання від 22.02.2017 за № 542/17 «Про місцеві податки і збори у місті Харкові» та відповідно до рішення 23 сесії Харківської міської ради 7 скликання від 28.11.2018 за № 1284/18 «Про місцеві податки і збори у місті Харкові» для нежитлових приміщень - будівлі торгівельні.

Податок за 2017, 2018 та 2019 роки нараховано згідно з додатком № 1 до рішення 11 сесії Харківської міської ради 7 скликання від 22.02.2017 за № 542/17 «Про місцеві податки і збори у місті Харкові» та відповідно до рішення 23 сесії Харківської міської ради 7 скликання від 28.11.2018 за № 1284/18 «Про місцеві податки і збори у місті Харкові».

Пунктом 5 додатку 1 до рішення 11 сесії Харківської міської ради 7 скликання «Про місцеві податки і збори у місті Харкові» від 22.02.2017 за № 542/17, в редакції змін, внесених рішенням Харківської міської ради від 28.11.2018 за № 1284/18, встановлено, що ставки податку для об`єктів нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються у таких розмірах: 1) будівлі готельні 1 відсоток; 2) будівлі офісні 1 відсоток; 3) будівлі торговельні 1 відсоток; 4) гаражі 0,1 відсотка; 5) будівлі промислові та склади 0,25 відсотка; 6) будівлі для публічних виступів (казино, ігорні будинки) 1 відсоток; 7) господарські (присадибні) будівлі 0 відсотків; 8) інші будівлі 0,1 відсотка.

Отже ставка податку коливається в залежності від цільового призначення нежитлового приміщення, яке перебуває у власності особи.

Так, судом установлено, що при формуванні податкових повідомлень-рішень про визначення грошових зобов`язань з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2017-2019 роки, контролюючим органом застосовано ставку податку відповідно до рішення 11 сесії Харківської міської ради 7 скликання від 22.02.2017 за № 542/17 «Про місцеві податки і збори у місті Харкові» та відповідно до рішення 23 сесії Харківської міської ради 7 скликання від 28.11.2018 за № 1284/18 «Про місцеві податки і збори у місті Харкові» визначену для нежитлових приміщень 1 %, що встановлена для будівель офісних і торгівельних складів.

Згідно з відомостями з Реєстру прав власності на нерухоме майно, нежитлове приміщення складу (комплексу), яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 1 364,7 м2 , складається з: адміністративної будівлі літ. А-2 (загальною площею 255,6 кв.м); будівлі літ. Б1 - аптечного складу N03 (загальною площею 173,7 кв.м); будівлі літ. В2 - аптечного складу N01 (загальною площею 576,2 кв.м); будівлі літ. Д - складу (загальною площею 49,0 кв.м); будівлі літ. Е - топочної (загальною площею 15,6 кв.м); огорожі залізобетонної N1-N2; будівлі літ. Ж - аптечного складу (загальною площею 294,6 кв.м).

Щодо інших нежитлових будівель (приміщень), що перебувають у власності позивача, у Реєстрі прав власності на нерухоме майно відсутні будь-які відомості щодо їх цільового призначення.

Разом з тим з матеріалів справи встановлено:

- у технічному паспорті на квартирний житловий будинок АДРЕСА_12 : площа нежитлових приміщень складає 93,2 кв. м.;

- у технічному паспорті на громадський будинок нежитлове приміщення 1-го поверху № 3 площею 18,7 кв. м., літ. «Д-1», АДРЕСА_6 ;

- у технічному паспорті на громадський будинок нежитлове приміщення та експлікації зазначені такі приміщення за адресою: АДРЕСА_4 : торгівельна зала, підсобне, санвузол, коридор;

- у технічному паспорті на громадський будинок торговий павільйон № НОМЕР_1 , в літ «И-1-2», площею 28,7 кв. м., АДРЕСА_7 , за призначенням «склад».

Зазначене спростовує висновок суду першої інстанції про безпідставність застосування ставки податку у розмірі 1 % оскаржуваними податковими повідомленнями-рішеннями від 18 грудня 2020 року №0-2030, №0-2030, №0-2030, №0-2030, №0-2030, №0-2030, №0-2030, №0-2030, №0-2030, №0-2030.

Разом з тим матеріали справи не містять жодного доказу, що належні позивачу нежитлові приміщення використовуються як будівлі промисловості.

Як убачається зі змісту позовної заяви, в обґрунтування протиправності прийняття Головним управлінням ДПС у Харківській області від 18 грудня 2020 року податкових повідомлень-рішень №0-2030, №0-2030, №0-2030, №0-2030, №0-2030, №0-2030, №0-2030, №0-2030, №0-2030, №0-2030, якими позивачу визначено суму податкового зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, позивач посилається на те, що такі прийняті щодо об`єктів нежитлової нерухомості (будівель цехів та складів), що використовуються для виробництва товарів, зокрема спанбонду, матеріалу нетканного, що підтверджується відповідною первинною документацією.

Проте додані до позовної заяви видаткові накладні: № 4 від 13 квітня 2021 року (а. с. 124) та № 14 від 20 липня 2021 року (а.с. 125) підтверджують продаж ФОП ОСОБА_1 покупцям (ПП "РЕМЕД" та ТОВ "ПРАВЕКС ГРУП") матеріалу нетканного (мельтблаун 1Ф 175 мм), спанбонду (3000м).

Тобто, ані з додатками до позовної заяви, ані під час розгляду справи судом першої інстанції, позивачем не надано доказів на підтвердження використання об`єктів нежитлової нерухомості (будівель цехів та складів) для виробництва товарів, зокрема спанбонду, матеріалу нетканного.

Ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду від 05 вересня 2023 року запропоновано ОСОБА_1 надати докази на підтвердження того, що об`єкти нежитлової нерухомості, щодо яких ОСОБА_1 Головним управлінням ДПС у Харківській області податковими повідомленнями-рішеннями №№0-2030, 0-2030, 0-2030, 0-2030, 0-2030, 0-2030, 0-2030, 0-2030, 0-2030, 0-2030 визначено суму податкового зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, використовуються для виробництва товарів.

Позивачу копія ухвали від 05 вересня 2023 року надсилалася рекомендованим листом на адресу, вказану у позовній заяві.

Проте рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення разом з копією зазначеної ухвали суду апеляційної інстанції від 05 вересня 2023 року повернуто до суду без вручення адресату з незалежних від суду причин "за закінченням терміну зберігання".

Відповідно до пункту 4 частини шостої статті 251 КАС України днем вручення судового рішення є день поставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Частиною одинадцятою статті 126 КАС України передбачено, що у разі повернення поштового відправлення із повісткою, яка не вручена адресату з незалежних від суду причин, вважається, що така повістка вручена належним чином.

За правилами пунктів 99, 116, 117 Правил надання послуг поштового зв`язку (затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 5 березня 2009 року, №270) у разі відсутності адресата поштові відправлення повертаються об`єктом поштового зв`язку відправнику за закінченням встановленого строку зберігання.

Водночас до повноважень адміністративних судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому примірники повідомлень про вручення рекомендованої кореспонденції, повернуті органами зв`язку з позначками за закінченням терміну зберігання, адресат вибув, адресат відсутній, "інші причини" і т. п., з урахуванням конкретних обставин справи, можуть вважатися належними доказами виконання адміністративним судом обов`язку щодо повідомлення учасників судового процесу про вчинення цим судом певних процесуальних дій.

Вказана позиція підтверджена ухвалою Верховного Суду від 20.01.2020 у справі № 214/1763/19.

Вирішуючи в межах цієї конкретної справи питання правомірності визначення податкового зобов`язання, з огляду на всі фактичні обставини цієї справи, враховуючи положення Основного Закону, зокрема статті 13 Конституції України щодо того, що власність зобов`язує; статті 67 Конституції України, якою визначено, що кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом, а також дотримання відповідачем положень Податкового кодексу України в частині його повноважень та функцій, колегія суддів дійшла висновку, що спірні податкові повідомлення-рішення прийняті відповідачем відповідно до вимог чинного законодавства, з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення.

Баланс інтересів у спірних правовідносинах досягнутий шляхом реалізації відповідачем норм права при визначенні податкового зобов`язання позивачу без свавільного втручання та без покладення надмірного тягаря.

Відповідач, відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, довів правомірність оскаржених позивачем податкових повідомлень-рішень №0-2030, №0-2030, №0-2030, №0-2030, №0-2030, №0-2030, №0-2030, №0-2030, №0-2030, №0-2030.

Отже висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення адміністративного позову у відповідній частині є необґрунтованим.

Доводи апеляційної скарги спростовують висновки, якими мотивоване рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог, та приймаються колегією суддів у якості належних.

Згідно із приписами пункту другого частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Відповідно до статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Оскільки рішення суду першої інстанції ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, колегія суддів дійшла висновку про скасування рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог з прийняттям нового про відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині.

Враховуючи положення статті 139 КАС України, підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст. 139, 242, 243, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Харківській області - задовольнити.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 09.03.2023 по справі № 520/24015/21 - скасувати в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про скасування податкових повідомлень-рішень Головного управління ДПС у Харківській області від 18 грудня 2020 року № 0-2030, № 0-2030, № 0-2030, № 0-2030, № 0-2030, № 0-2030, № 0-2030, № 0-2030, № 0-2030, № 0-2030 та стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Харківській області на користь ОСОБА_1 сплаченого судового збору в сумі 1297,00 гривень.

Прийняти в цій частині постанову, якою в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

В іншій частині рішення Харківського окружного адміністративного суду від 09.03.2023 по справі № 520/24015/21 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Я.В. П`янова
Судді О.В. Присяжнюк О.А. Спаскін