Справа № 440/7000/22
Суддя: Любчич Л.В.
Дата ухвалення: 2023-12-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 грудня 2023 р. Справа № 440/7000/22

Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Любчич Л.В.,

Суддів: Спаскіна О.А. , Присяжнюк О.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Лубенської міської ради на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 26.10.2022, головуючий суддя І інстанції: А.Б. Головко, вул. Пушкарівська, 9/26, м. Полтава, 36039, повний текст складено 26.10.22 по справі № 440/7000/22

за позовом ОСОБА_1

до Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Лубенської міської ради

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2022 року ОСОБА_1 (далі позивачка, ОСОБА_1 ) звернулась до адміністративного суду з позовом до Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Лубенської міської ради Лубенського району Полтавської області (далі відповідач, УСЗН ВК Лубенської МР Полтавської обл.) з позовом про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, в якому просила:

- визнати протиправними дії відповідача щодо відмови їй у встановленні статусу особи, на яку поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 22.10.1993 № 3551-XII (далі Закон № 3551-ХІІ) та щодо видачі посвідчення члена сім`ї загиблого, після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 чоловіка ОСОБА_2 ;

- зобов`язати відповідача встановити їй статус члена сім`ї померлого ветерана війни та видати «Посвідчення члена сім`ї загиблого» після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 чоловіка ОСОБА_2 .

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 26.10.2022 позов задоволено.

Визнано протиправними дії відповідача щодо відмови ОСОБА_1 у встановленні статусу члена сім`ї померлого ветерана війни та видачі посвідчення члена сім`ї загиблого.

Зобов`язано відповідача встановити ОСОБА_1 статус члена сім`ї померлого ветерана війни та видати посвідчення члена сім`ї загиблого.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивачки судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 992,40 грн.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення та ухвалити нове, яким у задоволенні адміністративного позову відмовити в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначив, що п. 1 ст. 10 Закону № 3551-XII, визначено, що чинність даного закону поширюється на сім`ї військовослужбовців, партизанів, підпільників, учасників бойових дій на території інших держав, прирівняних до них осіб, зазначених у статтях 6 і 7 цього Закону, які загинули (пропали безвісти) або померли внаслідок поранення, контузії чи каліцтва, одержаних під час захисту Батьківщини або виконання інших обов`язків військової служби (службових обов`язків), а також внаслідок захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті або одержаного в період проходження військової служби (у тому числі на території інших держав) під час воєнних дій та конфліктів.

Оскільки причиною смерті ОСОБА_2 у 2021 році стало респіраторне захворювання, яке розвинулося через 40 років після звільнення його з військової служби, зважаючи на відсутність етіопатогенетичного зв`язку між зазначеним захворюванням та захворюваннями, які були пов`язані з виконанням ОСОБА_2 обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, то апелянт вважає, що у ЦВЛК немає підстав для встановлення причинного зв`язку захворювання дихальних шляхів та причини його смерті з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, а отже позивачу не може бути встановлено статус члена сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни відповідно до Закону № 3551-XII.

Позивачка правом на подання відзиву не скористалася.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в її межах, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції, при прийнятті оскаржуваного судового рішення, норм процесуального та матеріального права, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено обставини, які не оспорено сторонами.

ОСОБА_1 перебувала у шлюбі з ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серія НОМЕР_1 від 02.10.2009.

Згідно витягу з протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм у колишнього військовослужбовця від 19.10.2011 №1835 травма і захворювання ОСОБА_2 пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії.

У зв`язку з отриманою травмою ОСОБА_2 з 01.01.2018 встановлено ІІ групу інвалідності, а також надано право на пільги та переваги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни, що підтверджується копією посвідчення інваліда про право на пільги серія, дата видачі - ІНФОРМАЦІЯ_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер у віці 59 років, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 25.11.2021 серії НОМЕР_2 .

18.02.2022 на звернення ОСОБА_1 щодо встановлення статусу члена сім`ї померлого ветерана війни відповідач надав відповідь №03-2/732, якою повідомлено про відмову у встановленні зазначеного статусу та запропоновано надати експертний висновок про причинний зв`язок захворювання (поранень) ОСОБА_2 з його смертю.

Не погодившись з такими діями відповідача, позивач звернулася до суду з даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив того, що позивач, яка перебувала в зареєстрованому шлюбі з померлим ОСОБА_2 , який відповідно до посвідчення був інвалідом ІІ групи та мав право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни, відповідно до вимог п. 2 ст. 10 Закону № 3551-XII має право на встановлення статусу члена сім`ї померлого ветерана війни та отримання посвідчення.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та зазначає.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Законом №3551-XII визначено правовий статус ветеранів війни, забезпечення створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяння формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону №3551-ХІІ до ветеранів війни належать: учасники бойових дій, особи з інвалідністю внаслідок війни, учасники війни.

Згідно із п. 2 ст. 10 Закону №3551-ХІІ (і редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) чинність цього Закону поширюється на дружин (чоловіків) померлих осіб з інвалідністю внаслідок Другої світової війни, а також дружин (чоловіків) померлих учасників війни і бойових дій, партизанів і підпільників, визнаних за життя особами з інвалідністю від загального захворювання, трудового каліцтва та з інших причин, які не одружилися вдруге.

На дружин (чоловіків) померлих осіб з інвалідністю внаслідок війни, учасників бойових дій, партизанів, підпільників і учасників війни, нагороджених орденами і медалями колишнього Союзу РСР за самовіддану працю і бездоганну військову службу, визнаних за життя особами з інвалідністю, чинність цієї статті поширюється незалежно від часу смерті особи з інвалідністю.

Частиною 1 ст. 18 Закону №3551-XII передбачено, що ветеранам війни вручаються посвідчення та нагрудні знаки. Порядок виготовлення та видачі посвідчень і знаків встановлюється Кабінетом Міністрів України та міжнародними договорами, в яких бере участь Україна.

Відповідно до п. 2 Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №302 від 12.05.1994 (далі - Положення №302), посвідчення є документом, що підтверджує статус ветеранів війни та інших осіб, на яких поширюється чинність Закону № 3551-XII, на основі котрого надаються відповідні пільги і компенсації.

Згідно із п. 4 Положення №302 передбачено, що особам, на яких поширюється чинність Закону № 3551-XII (стаття 10 зазначеного Закону) видаються посвідчення з написом "Посвідчення члена сім`ї загиблого". Нагрудний знак зазначеним особам не видається.

Відповідно до абз. 2 п. 7 Положення №302 "Посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни", "Посвідчення учасника війни" і відповідні нагрудні знаки, "Посвідчення члена сім`ї загиблого" видаються структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у місті (у разі їх утворення) рад (далі - органи соціального захисту населення) за місцем реєстрації громадянина.

Колегія суддів зазначає, що аналіз наведених положень свідчить, що відповідно до п. 2 ст. 10 Закону №3551-ХІІ чинність цього Закону поширюється на: 1) дружин (чоловіків) померлих осіб з інвалідністю внаслідок Другої світової війни, визнаних за життя особами з інвалідністю від загального захворювання, трудового каліцтва та з інших причин, які не одружилися вдруге; а також на 2) дружин (чоловіків) померлих учасників війни і бойових дій, партизанів і підпільників, визнаних за життя особами з інвалідністю від загального захворювання, трудового каліцтва та з інших причин, які не одружилися вдруге.

Зазначеним особам відповідними органами соціального захисту населення видаються "Посвідчення члена сім`ї загиблого".

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 отримав травму при виконанні обов`язків військової служби, що підтверджується копією протоколу центральної військово-лікарської комісії Міністерства оборони України від 19.10.2011 №1835. Вказана постанова не скасована, є дійсною.

Померлий мав право на пільги та переваги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни, згідно з яким він є інвалідом ІІ групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни.

З 02.10.2009 позивачка перебувала у зареєстрованому шлюбі із померлим ОСОБА_2 по день смерті останнього ІНФОРМАЦІЯ_1 , та після його смерті не одружувалася.

Доказів протилежного відповідачем не надано, а судом не встановлено.

Враховуючи зазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги щодо відсутності причинного зв`язку між смертю померлого та його захворюванням, в результаті якого настала смерть, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки пункт 2 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" не містить вимоги доказування вищезазначеного зв`язку.

З аналізу вище зазначених правових норм слідує, що для встановлення позивачу статусу дружини померлого Член сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни наявність наступних обставин:

- наявність у померлого чоловіка статусу, зокрема, інвалід війни;

- визнання померлого чоловіка за життя інвалідом від загального захворювання, трудового каліцтва та з інших причин пов`язаних з проходження військової служби чи участі у бойових діях, які не одружилися вдруге.

Дані висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, яка викладена у постанові від 218.07.2022 у справі №520/2798/19.

На підставі викладеного колегія суддів прийшла до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог апеляційної скарги.

Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст. 322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення «Серявін та інші проти України») та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України» (п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у цій справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи апелянта, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За змістом ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. 242, 243, 311, 315, 316, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Лубенської міської ради - залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 26 жовтня 2022 року по справі № 440/7000/22 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Л.В. Любчич
Судді О.А. Спаскін О.В. Присяжнюк