Справа № 340/1765/23
Суддя: Добродняк І.Ю.
Дата ухвалення: 2023-12-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

26 грудня 2023 року м. Дніпросправа № 340/1765/23

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Добродняк І.Ю. (доповідач),

суддів: Бишевської Н.А., Семененка Я.В.,

за участю секретаря судового засідання Поспєлової А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі апеляційну скаргу Державної служби України з питань праці

на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 13 липня 2023 року та додаткове рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 01 серпня 2023 року (головуючий суддя Науменко В.В.)

у справі №340/1765/23

за позовом ОСОБА_1

до Державної служби України з питань праці, Південно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці

про визнання протиправними та скасування наказу, поновлення на роботі та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної служби України з питань праці, Південно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати наказ Державної служби України з питань праці №44-КТ від 08.03.2023 року «Про звільнення ОСОБА_2 »;

- зобов`язати Державну службу України з питань праці () поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Південно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці;

- стягнути з Південно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці () на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 09.03.2023 року;

- допустити негайне виконання рішення суду у частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та стягнення заробітної плати за один місяць;

- стягнути з Державної служби України з питань праці на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивача звільнено з займаної посади на підставі пункту 1-1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу» - у зв`язку з ліквідацією Управління Держпраці у Кіровоградській області. Водночас, позивач наголошує, що фактично відбулась не ліквідація, а реорганізація державного органу, оскільки усі функції та завдання Управління Держпраці у Кіровоградській області було передано новоствореному органу - Південно-Східному міжрегіональному управлінню Державної служби з питань праці, куди також переведено майже усіх працівників Управління Держпраці у Кіровоградській області та передано усе майно зазначеного управління. За таких підстав, позивач вважає, що вказаний орган є правонаступником ліквідованого, а йому повинні були запропонувати рівнозначну посаду у новоствореному органі або ж одразу перевести його на таку посаду, оскільки він має переважне право на працевлаштування. Водночас, жодних посад в Південно-Східному міжрегіональному управлінні Державної служби з питань праці йому запропоновано не було, а на вакантну посаду заступника начальника Південно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці, яку він вважає рівнозначній тій, що ним була зайнята на момент звільнення, призначено іншу особу, не з числа працівників Управління Держпраці у Кіровоградській області. Вважає своє звільнення незаконним, просить поновити його права шляхом поновлення на посаді заступника начальника Південно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці, як рівнозначній займаній, оскільки орган, з якого його звільнили, фактично припинив виконання своїх функцій, та, на думку позивача, поновлення на раніше займаній посаді є неможливим.

Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 13 липня 2023 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано наказ Державної служби України з питань праці від 08.03.2023 №44-КТ «Про звільнення ОСОБА_2 ».

Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника Управління Держпраці у Кіровоградській області з 09.03.2023.

Стягнуто з Державної служби України з питань праці на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 09.03.2023 по 13.07.2023 включно у розмірі 79 333,80 грн.

Рішення суду у частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за 1 місяць допущено до негайного виконання.

В іншій частині позову відмовлено.

Суд виходив з того, що Державною службою України з питань праці не доведено того, що позивачу перед звільненням було запропоновано усі вакантні рівнозначні посади державної служби або, як виняток, нижчі посади державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей позивача, які були відкриті в Держпраці та його територіальних органах на час звільнення позивача, що свідчить про недотримання відповідачем вимог частини 3 ст. 87 Закону № 889-VIII та відповідних норм КЗпП України. Державна служба України з питань праці у справі, яка у спірних відносинах виступає у якості суб`єкта владних повноважень, в порушення вимог ч. 2 ст. 77 КАС України не довела правомірності своїх дій та рішень, які є предметом оскарження у цій адміністративній справі, а спірний наказ про звільнення позивача з державної служби не відповідає критеріям, визначеним у статті 2 КАС України, що є підставою для визнання протиправним та скасування такого рішення суб`єкта владних повноважень. Поряд із зазначеним, суд першої інстанції дійшов висновку, що саме Державна служба України з питань праці є роботодавцем - суб`єктом призначення щодо посади, яку займав позивач, а тому є належним відповідачем у справі та має поновити позивача на посаді, з якої останнього було незаконно звільнено, та сплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Додатковим рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 01 серпня 2023 року заяву представника позивача про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу задоволено частково. Стягнуто на користь ОСОБА_1 судові витрати на оплату професійної правничої допомоги в сумі 8000,00 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Державної служби України з питань праці.

Суд першої інстанції, оцінивши обставини цієї справи та надані представником позивача докази у їх сукупності, беручи до уваги задоволення позову лише у частині позовних вимог, наявність заперечення відповідачів щодо розміру витрат на професійну правничу допомогу та враховуючи принципи обґрунтованості, співмірності і пропорційності судових витрат, дійшов висновку про можливість часткового задоволення заяви представника позивача та стягнення витрат на професійну правничу допомогу у цій справі в розмірі 8000,00 грн.

Не погодившись з рішенням та додатковим рішенням суду першої інстанції Державна служба України з питань праці подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права та неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просила:

- скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі;

- скасувати додаткове рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні заяви про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у повному обсязі.

Скаржник зазначає, що суд першої інстанції не дослідив належним чином тих обставин, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №14 від 12.01.2022, наказу Держпраці №15 від 17.01.2022, які є чинними та не скасовані, проведено саме ліквідацію Управління Держпраці у Кіровоградській області, а не реорганізацію, відтак у відповідача не виникало обов`язку пропонувати позивачу вакантні посади. У той же час, суд першої інстанції перейняв на себе повноваження Конституційного Суду України, адже у своєму рішенні зазначив, що при дослідженні обставин фактично відбулась реорганізація територіальних органів Державної служби з питань праці, а не їх ліквідація, хочу у постанові Кабінету Міністрів України №14 чітко визначено, що це ліквідація. На думку скаржника суд першої інстанції також порушив норми процесуального права, оскільки без належного обґрунтування зобов`язав поновити позивача в Управлінні Держпраці у Кіровоградській області, не врахувавши той факт, що позивач цього не просив у позовних вимогах та у судових засіданнях не наполягав на цьому. Крім того, в разі поновлення позивача в Управлінні Держпраці у Кіровоградській області, суд першої інстанції в підготовчому засіданні мав вирішити питання про залучення до участі у справі інших осіб та/або заміну належного відповідача, однак судом першої інстанції цього зроблено не було, чим не дотримано положень ст. 180 КАС України та порушено права юридичної особи - Управління Держпраці у Кіровоградській області. Скаржник також вважає, що судом першої інстанції безпідставно стягнуто з Державної служби України з питань праці на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, адже ОСОБА_1 ніколи не перебував у трудових відносинах з Державною службою України з питань праці, натомість останній перебував у трудових відносинах саме з Управлінням Держпраці у Кіровоградській області та отримував за місцем своєї роботи заробітну плату.

Щодо стягнення на користь ОСОБА_1 судових витрат на оплату професійної правничої допомоги в сумі 8000 грн за рахунок бюджетних асигнувань Державної служби України з питань праці, скаржник зазначив, що судом першої інстанції, всупереч положенням ч. 3 ст. 139 КАС України, при частковому задоволенні позову вирішено стягнути судові витрати в сумі 8000 грн тільки з одного відповідача - Державної служби України з питань праці. При цьому, Державна служба України з питань праці у своєму запереченні на заяву про стягнення судових витрат детально обґрунтувала наявне завищення витрат на оплату професійної правничої допомоги та недоліки у поданих позивачем доказах (відсутність в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги), але такі обґрунтування були залишені судом першої інстанції поза увагою.

Державна служба України з питань праці подала суду апеляційної інстанції письмові додаткові пояснення з приводу пропонування позивачу посад державної служби, а також наполягає на порушенні судом норм процесуального права, оскільки приймаючи рішення про поновлення позивача на посаді начальника Управління Держпраці у Кіровоградській області, Управління не було залучено у справі в якості співвідповідача, і стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу з Держпраці.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення та додаткове рішення суду першої інстанції залишити без змін як законні та обґрунтовані. У відзиві наголошено, зокрема на тому, що в межах спірних правовідносин фактично мала місце не ліквідація, а реорганізація органів служби з питань праці зі створенням нових міжрегіональних управлінь служби з питань праці, що передбачає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи. Позивач також вказав, що відповідно до п. 9 Положення про Управління Держпраці у Кіровоградській області, затвердженого Наказом Державної служби України з питань праці від 03.08.2018 №84, начальник управління призначається на посаду та звільняється з посади Головою Державної служби України з питань праці. Отже, на думку позивача, саме Державна служба України з питань праці є роботодавцем суб`єктом призначення щодо посади, яку займав позивач, а тому є належним відповідачем у справі та має поновити позивача на посаді, з якої останнього було незаконно звільнено, та відповідно сплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу. Разом з цим, позивач наголосив на тому, що посилання скаржника на необґрунтований розподіл судом першої інстанції судових витрат є безпідставним, оскільки правомірне очікування стороною, яка виграла справу, відшкодування своїх розумних, реальних та обґрунтованих витрат на професійну правничу допомогу не повинно обмежуватися із суто формалістичних причин відсутності в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги у випадку домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач також просив суд апеляційної інстанції стягнути з Державної служби України з питань праці на користь ОСОБА_1 судові витрати на правову допомогу, понесені останнім під час апеляційного розгляду справи.

Під час розгляду апеляційної скарги представником позивача подані письмові пояснення, що на час попередження позивача про звільнення існувала і була вакантна посада заступника начальника Південно-Східного міжрегіонального управління, яка не була запропонована позивачу. Посилання відповідача-1, що ним дотримано вимоги щодо пропозиції позивачеві іншої рівнозначної посади державної служби у формі надання переліку вакантних посад державної служби Держпраці, позивач вважає такими, що суперечать вимогам законодавства.

В судовому засіданні представники сторін підтримали доводи, викладені ними в поданих суду заявах по суті справи.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення та додаткового рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке.

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, відповідно до наказу Держпраці від 21.07.2020 №59-кт ОСОБА_1 призначено на посаду начальника Управління Держпраці у Кіровоградській області, що підтверджено даними трудової книжки серії НОМЕР_1 .

Постановою Кабінету Міністрів України №14 від 12 січня 2022 року вирішено ліквідувати як юридичні особи публічного права територіальні органи Державної служби з питань праці за відповідним переліком (пункт 1 Постанови) та утворити як юридичні особи публічного права міжрегіональні територіальні органи Державної служби з питань праці за відповідним переліком (пункт 2 Постанови).

Наказом Держпраці №15 від 17.01.2022 на виконання постанови Кабінету Міністрів України №14 від 12.01.2022 визначено ліквідувати як юридичну особу публічного права Управління Держпраці у Кіровоградській області та створено ліквідаційну комісію.

31.01.2023 ОСОБА_1 під особистий підпис попереджено про наступне звільнення на підставі пункту 1-1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу».

Наказом Державної служби України з питань праці №44-КТ від 08.03.2023 ОСОБА_1 звільнено з посади начальника Управління Держпраці у Кіровоградській області відповідно до пункту 1-1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу» у зв`язку з ліквідацією Управління Держпраці у Кіровоградській області.

Станом на час апеляційного розгляду даної справи Управління Держпраці у Кіровоградській області () перебуває в стані припинення.

Згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Південно-Східне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці зареєстроване як юридична особа 27.09.2022.

З огляду на фактичні обставини справи, норми законодавства, що регулюють спірні правовідносини, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до ч. 2, ч. 3 ст. 5 Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 №889-VIII (далі Закон №889-VIII) відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Пунктом 4 частини 1 статті 83 Закону №889-VIII встановлено, що державна служба припиняється, зокрема, за ініціативою суб`єкта призначення (стаття 87 цього Закону).

Згідно з частиною 1 статті 87 Закону № 889-VIII (із змінами, внесеними згідно із Законом № 117-IX) підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення, зокрема, є:

1) скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу;

1-1) ліквідація державного органу.

Відповідно до частини п`ятої статті 22 Закону №889-VIII у разі реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації державного органу переведення державного службовця на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу, за рішенням суб`єкта призначення може здійснюватися без обов`язкового проведення конкурсу.

Частиною третьою статті 87 Закону №889-VIII суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів.

Одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.

Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду.

Відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 №389-VIII у період дії воєнного стану особи призначаються на посади державної служби, посади в органах місцевого самоврядування, посади керівників суб`єктів господарювання державного сектору економіки, комунальних підприємств, установ, організацій керівником державної служби або суб`єктом призначення, сільським, селищним, міським головою, головою районної, районної у місті, обласної ради, начальником відповідної військової адміністрації без конкурсного відбору, обов`язковість якого передбачена законом, на підставі поданої заяви, заповненої особової картки встановленого зразка та документів, що підтверджують наявність у таких осіб громадянства України, освіти та досвіду роботи згідно з вимогами законодавства, встановленими щодо відповідних посад.

Державні службовці та посадові особи місцевого самоврядування, призначені відповідно до абзацу першого цієї частини, не можуть бути переведені на інші посади державної служби або посади в органах місцевого самоврядування.

Кабінет Міністрів України Постановою від 12.01.2022 №14 «Деякі питання територіальних органів Державної служби з питань праці»:

1. ліквідував як юридичні особи публічного права територіальні органи Державної служби з питань праці за переліком згідно з додатком 1 (у якому, серед інших, Управління Держпраці у Кіровоградській області);

2. утворив як юридичні особи публічного права міжрегіональні територіальні органи Державної служби з питань праці за переліком згідно з додатком 2 (у якому, серед інших, Південно-Східне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці);

3. установив, що:

1) територіальні органи Державної служби з питань праці, які ліквідуються згідно з пунктом 1 цієї постанови, продовжують здійснювати повноваження та функції, покладені на зазначені органи, до завершення здійснення заходів, пов`язаних з утворенням міжрегіональних територіальних органів Державної служби з питань праці і прийняттям рішення про можливість забезпечення здійснення такими органами повноважень та функцій територіальних органів, що ліквідуються. Таке рішення приймається Державною службою з питань праці після здійснення заходів, пов`язаних із внесенням до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань даних про міжрегіональні територіальні органи Державної служби з питань праці, що утворені згідно з пунктом 2 цієї постанови, затвердження положень про них, структур, штатних розписів, кошторисів та заповненням 30 відсотків вакансій;

2) здійснення заходів, пов`язаних з ліквідацією територіальних органів Державної служби з питань праці згідно з пунктом 1 цієї постанови та утворенням міжрегіональних територіальних органів Державної служби з питань праці згідно з пунктом 2 цієї постанови, покладається на Державну службу з питань праці;

3) міжрегіональні територіальні органи Державної служби з питань праці, що утворюються згідно з пунктом 2 цієї постанови, виконують завдання і функції територіальних органів Державної служби з питань праці, які ліквідуються згідно з пунктом 1, а саме: Південно-Східне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці - завдання і функції Управління Держпраці у Кіровоградській області, Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області, Головного управління Держпраці у Запорізькій області.

В аспекті заявлених скаржником підстав апеляційного оскарження рішення суду першої інстанції, перш за все, перевірці підлягає питання наявності чи відсутності в межах спірних правовідносин у Державної служби України з питань праці, як суб`єкта призначення, обов`язку передбаченого ч. 3 ст. 87 Закону №889-VIII з пропонування позивачу іншої рівнозначної посади державної служби або, як виняток, нижчої посади державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей.

З аналізу положень ч. 3 ст. 87 Закону №889-VIII слідує, що такий обов`язок у суб`єкта призначення виникає в разі звільнення державного службовця на підставі пункту 1 частини 1 статті 87 Закону №889-VIII, зокрема у зв`язку з реорганізацією державного органу.

В даному випадку скаржник наполягає на тому, що відповідно до положень постанови КМУ від 12.01.2022 №14 «Деякі питання територіальних органів Державної служби з питань праці» відбулась саме ліквідація Управління Держпраці у Кіровоградській області, тому у Державної служби України з питань праці, як суб`єкта призначення, під час звільнення позивача був відсутній обов`язок з пропонування йому іншої рівнозначної посади державної служби.

Досліджуючи наведене питання суд апеляційної інстанції враховує таке.

Відповідно до частин першої, п`ятої статті 104 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників.

Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 110 ЦК України юридична особа ліквідується за рішенням її учасників або органу юридичної особи, уповноваженого на це установчими документами, в тому числі у зв`язку із закінченням строку, на який було створено юридичну особу, досягненням мети, для якої її створено, а також в інших випадках, передбачених установчими документами.

Відповідно до частини п`ятої статті 5 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» від 17 березня 2011 року №3166-VI (далі - Закон №3166-VI) міністерство, інший центральний орган виконавчої влади припиняється шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації.

Згідно з частинами першою та четвертою статті 13 Закону №3166-VI територіальні органи міністерства утворюються як юридичні особи публічного права в межах граничної чисельності державних службовців та працівників міністерства і коштів, передбачених на утримання міністерства, ліквідовуються, реорганізовуються за поданням міністра Кабінетом Міністрів України.

Територіальні органи міністерства набувають статусу юридичної особи з дня внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців запису про їх державну реєстрацію як юридичної особи та припиняються як юридичні особи з дня внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців запису про державну реєстрацію їх припинення.

Механізм здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів визначено Порядком здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, затвердженим Постановою КМ України від 20 жовтня 2011 року №1074 (далі - Порядок №1074).

Пунктами 5, 6, 7, 8 цього Порядку передбачено, що орган виконавчої влади припиняється шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації.

Права та обов`язки органів виконавчої влади переходять: у разі злиття органів виконавчої влади - до органу виконавчої влади, утвореного внаслідок такого злиття; у разі приєднання одного або кількох органів виконавчої влади до іншого органу виконавчої влади - до органу виконавчої влади, до якого приєднано один або кілька органів виконавчої влади; у разі поділу органу виконавчої влади - до органів виконавчої влади, утворених внаслідок такого поділу; у разі перетворення органу виконавчої влади - до утвореного органу виконавчої влади; у разі ліквідації органу виконавчої влади і передачі його завдань та функцій іншим органам виконавчої влади - до органів виконавчої влади, визначених відповідним актом Кабінету Міністрів України.

Майнові права та обов`язки органів виконавчої влади у разі їх злиття, приєднання або перетворення переходять правонаступникові на підставі передавального акта, а у разі їх поділу - згідно з розподільчим балансом. У разі ліквідації органу виконавчої влади складається ліквідаційний баланс. Кабінет Міністрів України приймає рішення щодо подальшого використання нерухомого майна органу виконавчої влади, що ліквідується, та визначає суб`єкта управління підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління такого органу.

Внаслідок реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) органів виконавчої влади припиняється той орган виконавчої влади, майнові права та обов`язки якого переходять його правонаступникам.

Суд першої інстанції доцільно зауважив, що ліквідація юридичної особи публічного права, на відміну від ліквідації юридичних осіб приватного права, має певні особливості, що обумовлені відмінностями в їхньому правовому статусі.

Так, правонаступництво у сфері управлінської діяльності органів державної влади (публічне правонаступництво) передбачає повне або часткове передання (набуття) адміністративної компетенції одного суб`єкта владних повноважень (суб`єкта публічної адміністрації) до іншого або внаслідок припинення первісного суб`єкта, або внаслідок повного чи часткового припинення його адміністративної компетенції (постанова Верховного Суду у від 12 червня 2018 року у справі № 2а-23895/09/1270).

Правова позиція з питань публічного правонаступництва, а саме визначення обставин припинення юридичної особи, які фактично відбулися у межах спірних правовідносин: ліквідація чи реорганізація, висловлювалась Верховним Судом, зокрема у постановах від 22.04.2021 у справі № 440/395/20, від 17.06.2021 у справі № 240/455/20.

Верховний Суд виходив з того, що особливістю ліквідації державного органу як юридичної особи публічного права є те, що одночасно з його ліквідацією припиняється й реалізація державою функцій, покладених на цей орган. Ліквідація юридичної особи публічного права здійснюється розпорядчим актом органу державної влади, органу місцевого самоврядування або уповноваженою на це особою. У цьому акті має бути наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої особи або їхньої передачі іншим органам виконавчої влади. Якщо таке обґрунтування наведене, то у такому випадку має місце ліквідація юридичної особи публічного права, а якщо ні, то саме посилання на те, що особа ліквідується, є недостатнім.

Відтак, Верховний Суд дійшов висновку, що для вирішення питання про те, що саме мало місце - ліквідація юридичної особи публічного права чи її реорганізація, необхідно надати оцінку правовому акту, який став підставою ліквідації, зокрема на предмет того, чи припинено виконання функцій ліквідованого органу, чи покладено виконання цих функцій на інший державний орган виконавчої влади.

Ліквідація юридичної особи публічного права має місце у випадку, якщо в розпорядчому акті органу державної влади або органу місцевого самоврядування наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої особи. У разі ж покладення виконання завдань і функцій ліквідованого органу на інший орган мова йде фактично про його реорганізацію. Таким чином, встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) установи, що ліквідується, не виключає, а передбачає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

Така правова позиція підтримана Верховним Судом, зокрема, у постановах від 12 грудня 2018 року у справі № 826/25887/15, від 17 липня 2019 року у справі № 820/2932/16, від 26 травня 2021 року у справі № 140/90/20.

У постанові від 22 січня 2020 року у справі № 2а-15057/09/2670 Верховний Суд указав, що публічне правонаступництво органів державної влади є окремим, особливим видом правонаступництва, під таким терміном розуміється перехід в установлених законом випадках прав та обов`язків одного суб`єкта права іншому. При цьому, обов`язок щодо відновлення порушених прав особи покладається на орган, компетентний відновити такі права. Такий підхід про перехід до правонаступника обов`язку відновити порушене право відповідає принципу верховенства права, оскільки метою правосуддя є ефективне поновлення порушених прав, свобод і законних інтересів.

У цьому разі, при реорганізації до правонаступника переходять права та обов`язки юридичної особи, які стосуються не лише майнових правовідносин, але і правовідносин з приводу проходження публічної служби, зокрема, в частині продовження дії трудового договору з працівниками.

Такий підхід ґрунтується на конституційних принципах безперервності процесу державного управління та відповідальності держави перед людиною за свою діяльність.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що зазначена правова позиція була сформована Верховним Судом України та в подальшому підтримана Верховним Судом ще до того, як були ухвалені Закони №889-VIII та №117-ІХ, які скаржник трактує як такі, що кардинально змінили існуюче доти нормативне регулювання відносин щодо утворення/припинення органу (органів) держави як підстави для припинення державної служби.

Проте, Верховний Суд у постанові від 29 листопада 2023 року у справі №160/1643/23, переглянувши наведені вище висновки в контексті можливості їх застосування з урахуванням положень діючого законодавства, зазначив, що тлумачення (роз`яснення) Верховним Судом України правової природи державного органу в аспекті його ліквідації як юридичної особи публічного права, а з тим і умов/обставин, за яких (не)можливе припинення державної служби з цієї підстави, дотепер не втратило ані актуальності, ані значення для правильного розуміння й застосування положень нині чинного Закону №889-VIII, який, за його преамбулою, визначає принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби. До такої думки наштовхує головним чином те, що організація державної влади в Україні, зокрема, на інституційному рівні, опирається на такі засадничі правила і принципи, які в державі соціально-демократичного спрямування зберігають свою значимість впродовж тривалого періоду часу, пронизуючи нормативне регулювання відповідної сфери (чи групи) правовідносин і слугуючи таким чином орієнтиром для його застосування.

Як встановлено судом першої інстанції, в межах спірних правовідносин фактично відбулася реорганізація територіальних органів Державної служби з питань праці - Управління Держпраці у Кіровоградській області, Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області, Головного управління Держпраці у Запорізькій області як юридичних осіб публічного права шляхом злиття у Південно-Східне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці, а не їх ліквідація.

Відтак, до правонаступника - новоствореної юридичної особи - Південно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці, перейшли як функції та повноваження щодо реалізації державної політики у відповідних сферах, що виконувалися Управлінням Держпраці у Кіровоградській області, так і майнові права та обов`язки цієї юридичної особи, що припиняється.

Наведений висновок суду першої інстанції про реорганізацію, а не ліквідацію Управління Держпраці у Кіровоградській області, належним чином ґрунтується на змісті Постанови №14, за якою «міжрегіональні територіальні органи Державної служби з питань праці, що утворюються згідно з пунктом 2 цієї постанови, виконують завдання і функції територіальних органів Державної служби з питань праці, які ліквідуються згідно з пунктом 1,», а також на порівнянні змісту Положення про Управління Держпраці у Кіровоградській області та Положення про Південно-Східне МРУ Держпраці.

За таких обставин, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що оскільки фактично, мала місце не ліквідація, а реорганізація органів служби з питань праці зі створенням нових міжрегіональних управлінь служби з питань праці, тому відповідач мав обов`язок одночасно з попередженням про звільнення запропонувати позивачу іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому позивач мав переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю. Звільнення позивача за даних обставин мало відбутись лише за відсутності можливості запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду.

З матеріалів справи слідує та не заперечується учасниками справи, що позивачу після повідомлення про наступне звільнення пропонувався перелік вакантних посад (т. 1, а.с. 124-125).

Проте, надаючи оцінку зазначеному документу, суд першої інстанції правильно звернув увагу на те, що наданий відповідачем перелік посад не містить інформації щодо істотних умов праці та будь-яких даних щодо того, чи є зазначені вакансії рівнозначними посаді, з якої позивача було звільнено. Відсутня також інформація про те, що наданий список вакансій є вичерпним та відсутні будь-які інші вакансії, які б відповідали вимогам ч. 3 ст. 87 Закону № 889-VIII, в Держпраці чи його територіальних органах на момент звільнення позивача.

Водночас, за твердженням позивача, на момент його звільнення була вакантна посада заступника начальника Південно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці, яка за своїми функціональними обов`язками та категорією державної служби була рівнозначною тієї, з якої позивача звільнено. Такі твердження відповідачами спростовано не було.

Однак, судом встановлено, що посада заступника начальника Південно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці у наведеному Державною службою з питань праці переліку вакантних посад позивачу не пропонувалась як рівнозначна.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що Державною службою з питань праці не доведено належними та допустимими доказами того, що позивачу перед звільненням було запропоновано усі вакантні рівнозначні посади державної служби або, як виняток, нижчі посади державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей позивача, які були відкриті в Держпраці та його територіальних органах (у тому числі у новоствореному Південно-Східному міжрегіональному управлінні Державної служби з питань праці) на час звільнення позивача, що свідчить про недотримання відповідачем вимог частини 3 ст. 87 Закону № 889-VIII й відповідних норм КЗпП України, та, як наслідок, про наявність підстав для визнання протиправним та скасування наказу Державної служби України з питань праці від 08.03.2023 №44-КТ «Про звільнення ОСОБА_2 ».

В свою чергу, порушення відповідачем установленого законом порядку звільнення позивача свідчить про незаконність такого звільнення, що в силу частин першої і другої статті 235 КЗпП України є підставою для поновлення його на попередній роботі з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Враховуючи приписи частини першої статті 235 КЗпП України, на орган, що розглядає трудовий спір, у разі з`ясування того, що звільнення працівника відбулось незаконно, покладається обов`язок поновлення такого працівника на попередній роботі.

Закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту прав, ніж зазначений в частині першій статті 235 КЗпП України, а отже, встановивши, що звільнення відбулося із порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.

Аналогічний висновок щодо застосування частини першої статті 235 КЗпП України до подібних правовідносин висловлено Верховним Судом, зокрема, у постановах від 20 січня 2021 року у справі №640/18679/18, від 20 січня 2021 року у справі №804/958/16, від 11 лютого 2021 року у справі №640/21065/18, від 31 травня 2021 року у справі №0840/3202/18, від 06 липня 2021 року у справі №640/3456/20, від 06 липня 2021 року у справі №640/1627/20.

З матеріалів справи слідує, що позивач до звільнення займав посаду начальника Управління Держпраці у Кіровоградській області.

Відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, Управління Держпраці у Кіровоградській області () перебуває у стані ліквідації, реєстраційний запис про його припинення відсутній, тобто на час розгляду даної справи як в суді першої, так і в суді апеляційної інстанції, Управління Держпраці у Кіровоградській області не ліквідовано.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно зазначив, що позивач підлягає поновленню на посаді, яку він займав до звільнення, а саме - начальника Управління Держпраці у Кіровоградській області.

Разом з цим, вирішуючи питання щодо стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд апеляційної інстанції вважає помилковим висновок суду першої інстанції, що Державна служба з питань праці як суб`єкт призначення має сплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу, з огляду на таке.

Суд першої інстанції врахував, що відповідно до п. 9 Положення про Управління Держпраці у Кіровоградській області, затвердженого наказом Державної служби з питань праці від 03.08.2018 №84, начальник управління призначається на посаду та звільняється з посади Головою Державної служби з питань праці.

Проте, поза увагою суду першої інстанції залишилось те, що позивач був прийнятий на державну службу в Управління Держпраці у Кіровоградській області та звільнений з посади начальника Управління Держпраці у Кіровоградській області, яке є окремою юридичною особою, відповідно Управління Держпраці у Кіровоградській області здійснювало нарахування та виплату заробітної плати позивачу, про що, зокрема свідчить довідка про доходи №КР/1/4292-22 від 12.04.2023 (т. 1, а.с. 93).

Враховуючи, що управління Держпраці у Кіровоградській області станом на момент розгляду спору, з врахування положень Постанови Кабінету Міністрів України від 12.01.2022 № 14 «Деякі питання територіальних органів Державної служби з питань праці», перебуває на стадії ліквідації але не припинено, в межах спірних правовідносин сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу не може бути стягнена на користь ОСОБА_1 з Державної служби України з питань праці, яке є тільки суб`єктом призначення на посаду позивача.

У позовній заяві ОСОБА_1 не визначив Управління Держпраці у Кіровоградській області як відповідача, судом першої інстанції також не було його залучено до участі у справі як співвідповідача чи другого відповідача.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що визначення відповідачів, предмету та підстав спору є правом позивача. Натомість з`ясування належності відповідачів, їх заміна у разі необхідності та встановлення обґрунтованості позову - це обов`язок суду, який виконується під час розгляду справи.

Позивач не завжди спроможний правильно визначити відповідача. Звертаючись до суду з адміністративним позовом, позивач зазначає відповідачем особу, яка, на його думку, повинна відповідати за позовом, проте під час розгляду справи він може заявити клопотання про заміну неналежного відповідача належним. Заміна відповідача може відбутися за клопотанням не лише позивача, а й будь-якої іншої особи, яка бере участь у справі, у тому числі й за клопотанням самого відповідача, або навіть за ініціативою суду.

Відповідно до ч.ч. 3, 4, 6, 7 статті 48 КАС України якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до ухвалення рішення у справі за згодою позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі, якщо це не потягне за собою зміни підсудності адміністративної справи. Суд має право за клопотанням позивача до ухвалення рішення у справі залучити до участі у ній співвідповідача.

Якщо позивач не згоден на заміну відповідача іншою особою, суд може залучити цю особу як другого відповідача. У разі відмови у задоволенні позову до такого відповідача понесені позивачем витрати відносяться на рахунок держави.

Після заміни сторони, залучення другого відповідача розгляд адміністративної справи починається спочатку.

Заміна позивача допускається до початку судового розгляду справи по суті. Заміна відповідача допускається до ухвалення рішення судом першої інстанції.

З аналізу наведеного слідує, що заміна неналежного відповідача або залучення до справи співвідповідача може проводитися виключно судом першої інстанції, оскільки наслідком таких дій є розгляд справи спочатку.

Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 460/2903/20 та від 27 квітня 2023 року у справі № 260/5932/21.

У такому випадку, пред`явлення позовної вимоги до неналежного відповідача і відсутність виправлення такої помилки з боку суду першої інстанції є самостійною підставою для відмови в задоволенні такої позовної вимоги.

З огляду на вищевикладене та враховуючи відсутність у суду апеляційної інстанції повноважень щодо залучення до справи Управління Держпраці у Кіровоградській області як співвідповідача, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції в частині стягнення з Державної служби України з питань праці на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 09.03.2023 по 13.07.2023 включно у розмірі 79 333,80 грн. підлягає скасуванню, а позовна вимога ОСОБА_1 про стягнення з Південно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці () на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу, починаючи з 09.03.2023, задоволенню не підлягає, оскільки Південно-Східне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці не є належним відповідачем за такою вимогою.

Щодо доводів скаржника про безпідставний розподіл судом першої інстанції витрат на правничу допомогу, суд апеляційної інстанції зазначає таке.

Частинами 1, 3, 5 ст. 143 КАС України передбачено, що суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

У випадку, передбаченому частиною третьою цієї статті, суд виносить додаткове рішення в порядку, визначеному статтею 252 цього Кодексу.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 252 КАС України суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою учасника справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Згідно з ч. 3 ст. 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Відповідно до частини першої статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

У частині третій статті 132 КАС України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Відповідно до частини першої статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Згідно із частиною другою статті 134 КАС України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

За змістом пункту першого частини третьої статті 134 КАС України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Частиною четвертою статті 134 КАС України встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з частиною п`ятою статті 134 КАС України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною шостою статті 134 КАС України передбачено, що у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

У частині 7 статті 134 КАС України вказано, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

За змістом частин сьомої, дев`ятої статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

За положеннями статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05 липня 2012 року №5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Аналіз вищенаведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Представник позивача у письмовій заяві просив суд першої інстанції стягнути на користь ОСОБА_1 14 000,00 грн. витрат на оплату послуг професійної правничої допомоги, пов`язаних із супроводом справи в суді першої інстанції.

З матеріалів справи слідує, що відповідну заяву та докази понесення витрат представником позивача надано суду у встановлений законом п`ятиденний термін з дня винесення рішення у справі (її вступної та резолютивної частин), проте до складення його повного тексту, що було об`єктивною перешкодою для розгляду такої заяви, а питання про призначення такої заяви до розгляду вирішено після складання повного тексту рішення суду.

До заяви про відшкодування витрат на підтвердження понесеного позивачем розміру витрат на правничу допомогу додано:

1) акт приймання-передачі наданих послуг №1 від 14.07.2023 до договору про надання правової допомоги №03/04 від 03.04.2023 (т. 1 а.с. 225);

2) рахунок №20 від 14.07.2023 на оплату за надання правової допомоги згідно договору №03/04 від 03.04.2023 (т. 1 а.с. 225 - зворот).

Водночас, Договір про надання правничої допомоги №03/04 від 03.04.2023 надавався представником позивача разом з позовною заявою (т. 1 а.с. 73).

Відповідно до п. 3.1 Договору про надання правничої допомоги №03/04 від 03.04.2023 за правову допомогу, передбачену п. 1 Договору Замовник сплачує бюро винагороду в розмірі: усна консультація і підготовка договору про надання правничої допомоги 500 грн, підготовка і подання до суду позовної заяви 6000 грн, підготовка і подання до суду відповіді на відзив 3500 грн, участь в судових засіданнях 2000 грн, підготовка і подання інших документів 500 грн за кожну сторінку.

З наведеного слідує, що Договором про надання правничої допомоги №03/04 від 03.04.2023 встановлено фіксований розмір винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту, що свідчить про безпідставність посилань скаржника на відсутність в наданих позивачем документах відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги.

У наданому Акті приймання-передачі наданих послуг від 14.07.2023 зазначено наступні складові наданої правничої допомоги:

- Усна консультація 500 грн,

- Підготовка і подання позовної заяви 6000 грн,

- Підготовка і подання відповіді на відзив 3500 грн,

- Підготовка і подання клопотання про ознайомлення з матеріалами справи 500 грн (500 грн х 1 сторінка),

- Підготовка і подання до суду додаткових пояснень від 04.07.2023 1500 грн (500 грн х 3 сторінки),

- Участь у судових засіданнях 2000 грн.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, якими позивач підтверджує вартість понесених ним витрат на професійну правничу допомогу, проаналізувавши доводи заперечення відповідача та оцінивши у контексті критеріїв співмірності зазначений позивачем розмір витрат на оплату послуг адвоката, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що визначена позивачем сума витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 14 000 грн. не відповідає складності справи й не є адекватною обсягу правової допомоги, яка надана позивачу у межах цієї справи в суді першої інстанції.

Враховуючи часткове задоволення позовних вимог у цій справі судом першої інстанції, а також категорію цієї справи, обсяг та характер наданих позивачу послуг, застосованого законодавства та доказів, на які посилався позивач, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що з урахуванням дотримання вимог співмірності та обґрунтованості розміру витрат на правничу допомогу, підлягають стягненню на користь позивача судові витрати на оплату професійної правничої допомоги у визначені судом першої інстанції сумі 8000,00 грн.

Наведені в апеляційній скарзі аргументи висновків суду першої інстанції не спростовують.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, ухвалив законе та обґрунтоване додаткове рішення про стягнення з відповідача-1 понесених позивачем витрат на правничу допомогу у сумі 8000,00 грн., у зв`язку з чим, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 310, 315, 317, 321, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної служби України з питань праці задовольнити частково.

Рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 13 липня 2023 року у справі №340/1765/23 скасувати в частині стягнення з Державної служби України з питань праці (вул. Десятинна, 14, м. Київ, 01601, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 09.03.2023 по 13.07.2023 включно у розмірі 79 333,80 грн, прийняти нове рішення в цій частині.

В задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 про стягнення з Південно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці () на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу, починаючи з 09.03.2023 відмовити.

В решті рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 13 липня 2023 року у справі №340/1765/23 залишити без змін.

Додаткове рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 01 серпня 2023 року №340/1765/23 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, може бути оскаржена до касаційного суду в порядку та строки, встановлені ст.ст.328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий - суддя І.Ю. Добродняк

суддя Н.А. Бишевська

суддя Я.В. Семененко