Справа № 320/6710/20
Суддя: Мельничук Володимир Петрович
Дата ухвалення: 2023-12-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/6710/20 Головуючий у І інстанції - Горобцова Я.В.
Суддя-доповідач - Мельничук В.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 грудня 2023 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого-судді: Мельничука В.П.

суддів: Костюк Л.О., Кузьменка В.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 23 січня 2023 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_2 , Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_2 , Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив:

- визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_2 щодо не проведення своєчасного повного розрахунку з ОСОБА_1 при звільненні;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 , середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 23.11.2018 по 04.06.2020.

Обґрунтовуючи позовні вимоги Позивач вказав, що після його звільнення зі служби та виключення зі списків особового складу частини (23.11.2018) з ним не було проведено остаточного розрахунку, а саме: не здійснено виплату грошової компенсації за невикористані дні додаткової оплачуваної відпустки як учаснику бойових дій. Так, зазначена грошова компенсація була виплачена йому лише 04.06.2020. Також, Позивачем зазначено, що виплату грошового забезпечення було здійснено Військовою частиною НОМЕР_1 , оскільки Військова частина НОМЕР_2 зарахована на фінансове забезпечення до Військової частини НОМЕР_1 . Зазначив, що непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 23 січня 2023 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_2 щодо непроведення своєчасного повного розрахунку з ОСОБА_1 .

Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні - несвоєчасну виплату грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій у розмірі 29183,84 грн, з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком та з подальшим утриманням з належного до виплати середнього заробітку встановлених законодавством податків та обов`язкових платежів.

У задоволенні решти адміністративного позову відмовити.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, Військова частина НОМЕР_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

В апеляційній скарзі Військова частина НОМЕР_1 посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті.

Апеляційна скарга мотивована помилковістю посилання Позивача на Кодекс законів про працю України, оскільки передбачені законодавством про працю норми її оплати і порядок вирішення спорів щодо оплати праці не поширюється на військовослужбовців та прирівняних до них осіб.

Крім того, Відповідач посилається на правові позиції Верховного Суду та його Великої Палати, згідно яких суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнення.

Відзиву Позивача на апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 до суду апеляційної інстанції не надходило, що не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, згідно з п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, яким передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Зазначене узгоджується з позицією, викладеною в п. 13.1 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про судове рішення в адміністративній справі» від 20.05.2013 № 7, відповідно до якого у разі часткового оскарження судового рішення суд апеляційної інстанції в описовій частині свого рішення повинен зазначити, в якій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, і при цьому не має права робити правові висновки щодо неоскарженої частини судового рішення.

Отже, оскільки Військова частина НОМЕР_1 у своїй апеляційній скарзі оскаржує судове рішення в частині задоволення позовних вимог, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що саме в цій частині перевіряється законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій, що підтверджується посвідченням від 13.04.2016 серії НОМЕР_3 .

Наказом начальника Генерального штабу - Головнокомандувача Збройних Сил України (по особовому складу) від 26.10.2018 № 573 Позивача звільнено з військової служби у відставку за підпунктом «б» (за станом здоров`я) пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Наказом Командира Військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 23.11.2018 № 262 Позивача, звільненого у запас за станом здоров`я, з 23 листопада 2018 року виключено зі списків особового складу частини та направлено для зарахування на військовий облік до Солом`янського районного у місті Києві військового комісаріату.

Як вбачається з копії витягу з наказу Командира Військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 23.11.2018 № 262, Позивачу станом на день звільнення з військової служби не було виплачено грошову компенсацію за невикористані календарні дні щорічної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій.

04.10.2019 Позивач звернувся до командира Військової частини НОМЕР_2 із заявою, в якій просив нарахувати та виплатити йому грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки за період з 2016 року по 2018 рік, а також надати довідку про невикористання даної відпустки за вказані періоди і розмір можливого нарахування компенсаційних виплат.

19.11.2019 Позивач повторно звернувся до командира Військової частини НОМЕР_2 із заявою, в якій просив надати довідку про невикористання додаткової відпустки за період з 2016 року по 2018 рік і розмір можливого нарахування компенсаційних виплат.

Листами від 18.10.2019 № 331/4132/19 та від 07.12.2019 № 331/4907 Військова частина НОМЕР_2 відмовила Позивачу у нарахуванні та виплаті грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки за період з 2016 року по 2018 рік, у зв`язку з тим, що Позивач не звертався із відповідним рапортом про надання додаткової відпустки як учаснику бойових дій протягом 2016-2018 років, що фактично унеможливлює прийняття рішення про надання чи ненадання такої відпустки, а також виплати компенсації за її ненадання.

Вважаючи бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 протиправною, Позивач звернувся з адміністративним позовом до адміністративного суду.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 17 квітня 2020 року у справі № П/320/1061/20 позовні вимоги задоволено повністю.

Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2018 рік, виходячи з розміру грошового забезпечення на день звільнення з військової служби.

Зобов`язано Військову частину НОМЕР_2 , нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2018 рік, виходячи з розміру грошового забезпечення на день звільнення з військової служби.

Згідно банківської виписки по особовому рахунку Позивача, 04.06.2020 зараховано 29183,40 грн з призначенням платежу « ОСОБА_2 зарахування на рахунок зарплати #11# Зарахування заробітної плати за 2020 рік».

Вважаючи, що Відповідачем порушені строки розрахунку при звільненні, Позивач звернувся з даним адміністративним позовом до адміністративного суду.

Задовольняючи адміністративний позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що враховуючи принцип розумності, справедливості та пропорційності, стягнення на користь Позивача середнього грошового забезпечення в сумі 29183,84 грн буде достатньою компенсацію майнових втрат, які він поніс через несвоєчасний розрахунок при звільнені та не призведе до надмірного фінансового тягаря для Відповідача.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в оскаржуваній частині, з огляду на наступне.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 43 Конституції України встановлено: кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган у будь-якому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З аналізу зазначених вище законодавчих норм убачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23 грудня 2020 року у справі № 825/1732/17.

Так, частина перша статті 117 КЗпП України передбачає виплату компенсації за затримку виплати працівникові належних йому сум при звільненні у розмірі середньомісячного заробітку за весь період затримки до дати фактичного розрахунку, але за умови, коли спору щодо суми заборгованості немає.

Інша правова ситуація виникає, коли є спір щодо суми заборгованості із заробітної плати, яку роботодавець повинен виплати працівникові при звільненні. У цьому випадку працівник, за змістом частини другої статті 117 КЗпП України, має право на відшкодування, якщо спір буде вирішено на його користь.

Отже, у разі якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в такому випадку, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України).

Таким чином законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17.

Вирішуючи питання щодо розміру суми, яка підлягає стягненню на користь Позивача (за затримку спірної компенсації (виплати)), колегією суддів встановлено наступне.

Як зазначено Верховним Судом в постанові від 28 вересня 2022 року у справі № 540/1820/21, відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню.

Частиною другою статті 117 КЗпП установлено, що якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати Позивач.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності роботодавця колегія суддів дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц зазначено, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Аналогічні висновки викладені Верховним Судом у постанові від 20 травня 2020 року у справі № 816/1640/17.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц викладено правову позицію, відповідно до якої з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Колегія суддів Верховного Суду зазначає, що співставлення зазначених сум свідчить про очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, періодом затримки її виплати, характером цієї заборгованості, діями Позивача та Відповідача.

Застосовуючи критерій ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, Верховний Суд зазначав, що облікова ставка НБУ, або ставка рефінансування - норма відсотка, що стягується Національним банком України при рефінансуванні комерційних банків. Вона є монетарним інструментом, за допомогою якого Нацбанк встановлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку орієнтир щодо вартості залучених та розміщених грошових ресурсів.

Згідно з даними офіційного сайту Національного банку України https://bank.gov.ua/ua/news/all/rishennya-oblikova-stavka-2019-12-12 облікова ставка НБУ станом на 04.06.2020 року складала: з 26.10.2018 - 18%; з 26.04.2019 - 17,5%; з 19.07.2019 - 17%; з 06.09.2019 - 16,5%; з 25.10.2019 - 15,5%; з 13.12.2019 - 13,5%; з 13.01.2020 - 11%; з 13.03.2020 - 10%; з 24.04.2020 - 8%.

Як вже було зазначено раніше, наказом Командира Військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 23.11.2018 № 262 Позивача, звільненого у запас за станом здоров`я, з 23 листопада 2018 року виключено зі списків особового складу частини та направлено для зарахування на військовий облік до Солом`янського районного у місті Києві військового комісаріату.

На виконання рішення Київського окружного адміністративного суду від 17 квітня 2020 року у справі № П/320/1061/20 Позивачу 04.06.2020 виплачено грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2018 рік у сумі 29 183,40 грн, що підтверджується відповідним розрахунком та банківською випискою про зарахування коштів на картковий рахунок ОСОБА_1 .

Таким чином, орієнтовний розмір майнових втрат Позивача за період з 24.11.2018 по день фактичного розрахунку внаслідок несвоєчасного розрахунку при звільненні (04.06.2020) складав 6 664,71 грн:

- 29 183,40 грн х 18% / 366 днів х 7 днів (за листопад 2018 року) = 100,47 грн;

- 29 183,40 грн х 18% / 366 днів х 31 день (за грудень 2018 року) = 444,93 грн;

- 29 183,40 грн х 18% / 366 днів х 31 днів (за січень 2019 року) = 444,93 грн;

- 29 183,40 грн х 18% / 366 днів х 28 день (за лютий 2019 року) = 401,87 грн;

- 29 183,40 грн х 18% / 366 днів х 31 днів (за березень 2019 року) = 444,93 грн;

- 29 183,40 грн х 18% / 366 днів х 30 днів (за квітень 2019 року) = 430,57 грн;

- 29 183,40 грн х 17,5% / 366 днів х 31 днів (за травень 2019 року) = 437,83 грн;

- 29 183,40 грн х 17,5% / 366 днів х 30 днів (за червень 2019 року) = 418,61 грн;

- 29 183,40 грн х 17,5% / 366 днів х 31 днів (за липень 2019 року) = 437,83 грн;

- 29 183,40 грн х 17% / 366 днів х 31 днів (за серпень 2019 року) = 420,21 грн;

- 29 183,40 грн х 16,5% / 366 днів х 30 днів (за вересень 2019 року) = 394,69 грн;

- 29 183,40 грн х 16,5% / 366 днів х 31 днів (за жовтень 2019 року) = 407,85 грн;

- 29 183,40 грн х 15,5% / 366 днів х 30 днів (за листопад 2019 року) = 370,77 грн;

- 29 183,40 грн х 13,5% / 366 днів х 31 днів (за грудень 2019 року) = 333,70 грн;

- 29 183,40 грн х 11% / 366 днів х 31 днів (за січень 2020 року) = 271,90 грн;

- 29 183,40 грн х 11% / 366 днів х 29 днів (за лютий 2020 року) = 254,36 грн;

- 29 183,40 грн х 10% / 366 днів х 31 днів (за березень 2020 року) = 247,18 грн;

- 29 183,40 грн х 8% / 366 днів х 30 днів (за квітень 2020 року) = 191,37 грн;

- 29 183,40 грн х 8% / 366 днів х 31 днів (за травень 2020 року) = 185,19 грн;

- 29 183,40 грн х 8% / 366 днів х 4 дні (за червень 2020 року) = 25,52 грн;

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що враховуючи принцип співмірності між сумою остаточного розрахунку та сумою середнього заробітку за час затримки у її виплаті, з урахуванням ймовірних майнових втрат Позивача та справедливого і розумного балансу між інтересами Позивача і Відповідача, сплаті на користь Позивача підлягає частина середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі, що складає 29 183,40 грн, який є співмірним розміру невиплачених при звільненні коштів (за час затримки спірної виплати).

Аналогічні висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 21 березня 2023 року у справі № 640/11699/21.

Відповідно до частини 5 статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення в оскаржуваній частині, з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги у вказаній частині не спростовують правомірності висновків суду першої інстанції у вищезазначеній частині.

Оцінюючи інші доводи апеляційних скарг, колегія суддів зазначає, що згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

При цьому, згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Положеннями ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглянувши доводи Військової частини НОМЕР_1 , викладені в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства України, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування у вказаній частині не вбачається, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції в зазначеній частині - без змін.

Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 23 січня 2023 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та не підлягає касаційному оскарженню, відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий-суддя: В.П. Мельничук

Судді: Л.О. Костюк

В.В. Кузьменко