Справа № 380/3529/23
Суддя: Матковська Зоряна Мирославівна
Дата ухвалення: 2023-12-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2023 рокуЛьвівСправа № 380/3529/23 пров. № А/857/15984/23
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді: Матковської З.М.,

суддів: Кузьмича С.М., Улицького В.З.

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційні скарги Військової частини НОМЕР_1 та ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 04 серпня 2023 року у справі №380/3529/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною (головуючий суддя першої інстанції Гулик А.Г., час ухвалення - за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, місце ухвалення м. Львів, дата складання повного тексту 04.08.2023),-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 31.12.2022 №362 в частині виключення позивача зі списків особового складу та зняття зі всіх видів забезпечення з 31.12.2022; зобов`язання командира військової частини НОМЕР_1 видати наказ (по стройовій частині), яким скасувати наказ командира військової частини № НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 31.12.2022 в частині виключення позивача зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та зняття зі всіх видів забезпечення з 31.12.2022; зобов`язання командира військової частини НОМЕР_1 поновити позивача на посаді як такого, який перебуває у розпорядженні командувача сил підтримки ЗС України та виплатити йому середнє грошове забезпечення за весь час незаконного виключення зі списків особового складу та зняття зі всіх видів забезпечення з 01.01.2023.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 04 серпня 2023 року позов задоволено частково. Стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01.01.2023 по 04.01.2023 у розмірі 3698 грн 60коп., з проведенням необхідних відрахувань відповідно до чинного законодавства. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено повністю.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції сторонами плані апеляційні скарги.

Апелянт військова частина НОМЕР_1 вважає, що оскаржуване процесуальне рішення не може бути визнано законним і обґрунтованим та підлягає скасуванню з підстав порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до невідповідності висновків суду та ухвалення незаконного рішення.

Апелянт зазначає, що у суду першої інстанції були всі підстави для відмови у стягненні з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за не своєчасний розрахунок при звільненні (як зазначив суд «за час вимушеного прогулу за період з 01.01.2023 по 04.01.2023») виходячи із наступного.

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 31.12.2022 № 362 підполковник ОСОБА_1 , колишній начальник штабу - заступник командира військової частини НОМЕР_1 , виключений зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення з 31.12.2022.

Згідно з платіжним дорученням № 1248 від 05.01.2023 позивачу виплачено грошове забезпечення у сумі 613891,99 грн.

Вважає, що вина військової частини НОМЕР_1 відсутня, оскільки позивачу був встановлений термін для здачі справ та посади, після спливу якого він підлягав негайному звільненню та виключенню зі списків частини. Військова частини була позбавлена можливості проведення своєчасного розрахунку ОСОБА_1 при звільненні, оскільки позивач все ж таки подав рапорти як він і завчасно планував - 31.12.2022.

Провести виплати в негайному порядку в день звільнення позивача військова частина не могла, тому що кошти потрібно було замовляти завчасно, а підставою для виплати мали бути написані рапорти, які були подані ним в останній день бюджетного 2022 року.

Зазначає, що із позивачем проводились телефонні розмови з приводу виплат, військова частина вчиняла всі можливі дії, щоб своєчасно провести розрахунок з підполковником ОСОБА_1 . Однак позивач свідомо, знаючи, що бюджетний 2022 рік закінчується, своєчасно не написав рапорти, для того, щоб в подальшого мати підстави для звернення до суду.

Згідно з розділом 4 Декларації «Про державний суверенітет України» та ст. 17 Конституції України, Україна, як незалежна і суверенна держава для захисту свого суверенітету, територіальної цілісності і недоторканості будує свої власні Збройні Сили. Військова частина НОМЕР_1 є складовою частиною Збройних Сил України, структурним підрозділом Міністерства оборони України і являється бюджетною організацією. Основні фонди, обігові кошти військової частини НОМЕР_1 є державною власністю та перебувають у сфері управління Міністерства оборони України, закріплені за військовою частиною на праві повного господарського відання. Військова частина володіє, користується, розпоряджається закріпленим за нею майном, відповідно до завдань своєї діяльності та вимог чинного законодавства. Посадові особи військової частини НОМЕР_1 діють вичерпно в інтересах держави, тому, командування військової частини НОМЕР_1 діяло на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З урахуванням наведеного просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити повністю.

Позивач у апеляційній скарзі зазначає, що вважає Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 04 серпня 2023 року у справі № 380/3529/23 прийнято з порушенням норм права та підлягає скасуванню.

Статтею 65 Конституції України визначено, що громадяни відбувають військову службу відповідно до закону. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни. Одним із видів такої служби є військова служба за контрактом.

Згідно з ч. 2 ст. 24 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Згідно з підпунктом «б» пункту 2 ч. 5 ст. 26 Закону №2232-ХІІ контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби під час дії особливого періоду (крім періодів з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації), за станом здоров`я - на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби в мирний час або обмежену придатність у воєнний час, за винятком випадків, визначених положеннями про проходження громадянами України військової служби.

Відповідно до ч. 9 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Згідно з абзацами 1, 3 пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 року №1153/2008 (далі - Положення №1153/2008) після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання. Особи, звільнені з військової служби, зобов`язані у п`ятиденний строк прибути до районних (міських) військових комісаріатів для взяття на військовий облік.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Частиною 3 п. 12.8 Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України від 10 квітня 2009 року №170, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 19 травня 2009 року за №438/16454 ( далі - Інструкції №170) встановлено, що командири військових частин зобов`язані забезпечити своєчасне здавання посади, проведення усіх необхідних розрахунків з військовослужбовцями, стосовно яких видано наказ по особовому складу про звільнення їх з військової служби.

Відповідно до пункту 2.9 розділу II Інструкції з організації обліку особового складу Збройних Сил України, затвердженої Наказом Міністерства оборони України від 26.05.2014 року №333, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 12.06,2014 року за №611/25388 (далі - Інструкція №333) виключення зі списків особового складу військової частини проводиться наказом по стройовій частині в такі строки: зокрема офіцерів, осіб рядового, сержантського і старшинського складу, яким при звільненні з військової служби надано відпустку, - з дня, наступного за днем закінчення відпустки.

Зі змісту пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153 ( далі - Положення №1153/2008) випливає, що військовослужбовець підлягає виключенню зі списків особового складу військової частини за наявності наступних умов: 1) надходження письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовця; 2) здавання військовослужбовцем посади; 3) проведення з військовослужбовцем усіх необхідних розрахунків, крім випадку наявності його згоди на виключення зі списків особового складу військової частини.

Апелянт зазначає, що беручи до уваги вищевикладені обставини та норми чинного законодавства, встановлено, що позивачем, не було надано згоди на виключення його зі списків особового складу військової частини без проведення розрахунку.

Отже, у відповідності до пункту 242 Положення №1153/2008 наказ командира військової частини НОМЕР_1 від №362 (по стройовій частині), яким знято позивача з усіх видів забезпечення та виключено зі списків особового складу з 31.12.2022 року, без проведення усіх необхідних розрахунків на день виключення, є протиправним, необґрунтованим та в цій частині підлягає скасуванню.

Щодо зобов`язання командира військової частини НОМЕР_3 видати наказ (по стройовій частині), яким скасувати наказ командира військової частини №362 від 31.12.2022 (по стройовій частині) в частині виключення ОСОБА_1 зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та зняття зі всіх видів забезпечення з 31.12.2022, то апелянт вважає, що наведене є належним способом захисту порушеного права позивача.

Окрім цього слід звернути увагу на те, що суд першої інстанції не врахував того, що розрахунок по грошовій компенсації за невикористане речове майно позивачу відповідач взагалі виплатив лише 09 лютого 2023 року.

З урахуванням наведеного просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, а саме: визнати протиправним та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 31.12.2022 №362 в частині виключення підполковника ОСОБА_1 зі списків особового складу та зняття зі всіх видів забезпечення з 31.12.2022; зобов`язати командира військової частини НОМЕР_1 видати наказ (по стройовій частині), яким скасувати наказ командира військової частини № НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 31.12.2022 в частині виключення підполковника ОСОБА_1 зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та зняття зі всіх видів забезпечення з 31.12.2022; зобов`язати командира військової частини НОМЕР_1 поновити підполковника ОСОБА_1 на посаді як такого, який перебуває у розпорядженні командувача сил підтримки ЗС України та виплатити йому середнє грошове забезпечення за весь час незаконного виключення зі списків особового складу та зняття зі всіх видів забезпечення з 01.01.2023.

Також відповідачем поданий відзив на апеляційну скаргу позивача, суть якого зводиться до того, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог є законним та обґрунтованим, прийнятим з дотриманням норм процесуального права, при повному та всебічному з`ясуванні судом обставин, що мають значення для справи, доведеністю обставин, що мають значення для справи.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів виходить з наступного.

Судом встановлено та з матеріалів справи слідує, що позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 на посаді начальника штабу - заступника командира військової частини НОМЕР_1 .

07.12.2022 позивач звернувся до командира військової частини з рапортом про звільнення у відставку за підпунктом б (за станом здоров`я) пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Наказом командувача Сил підтримки Збройних Сил України (по особовому складу) від 23.12.2022 №183, позивача звільнено у відставку за підпунктом б (за станом здоров`я) пункту 3 частини п`ятого статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

31.12.2022 позивач звернувся до відповідача з рапортами: 1) про виплату грошової компенсації за невикористані дні чергової відпустки за 2022 рік; 2) про виплату компенсації за невикористані дні додаткових відпусток за період з 2015 по 2022 роки як учаснику бойових дій; 3) про виплату грошової компенсації за неотримане речове майно.

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 31.12.2022 №362 підполковник ОСОБА_1 колишній начальник штабу заступник командира військової частини НОМЕР_1 виключений зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення з 31.12.2022.

Згідно з платіжним дорученням №1248 від 05.01.2023 позивачу виплачено грошове забезпечення у сумі 613891,99грн.

Не погоджуючись із виключенням зі списків особового складу військової частини до проведення повного розрахунку та вважаючи з цих підстав протиправним наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 31.12.2022 №362, позивач звернувся до суду з відповідним позовом.

Суд першої інстанції позов задовольнив частково з тих підстав, що недотримання відповідачем прав позивача на повний розрахунок по грошовому забезпеченню на час виключення його зі списків особового складу є підставою для визнання його дій протиправними та стягнення недоотриманих коштів, проте такі дії відповідача чи допущена бездіяльність не можуть бути підставою для скасування наказу про виключення зі списків особового складу відповідача.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що відповідають нормам матеріального права та обставинам справи з огляду на наступне.

Статтею 116 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Згідно з статтею 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 згаданого Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до частини першої статті 19 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» від 25.03.1992 №2232-XIІ (далі - Закон №2232-XII), загальні умови укладення контракту на проходження військової служби встановлено, що військовослужбовці, які проходять кадрову або строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, громадяни призовного віку, які мають вищу, професійно-технічну, повну або базову загальну середню освіту і не проходили строкової військової служби, військовозобов`язані, а також жінки, які не перебувають на військовому обліку, укладають контракт про проходження військової служби за контрактом з додержанням умов, передбачених статтею 20 згаданого Закону.

До правовідносин, що виникають у зв`язку з проходженням у Збройних Силах України кадрової військової служби особами офіцерського складу до їх переходу в установленому порядку на військову службу за контрактом або звільнення з військової служби також застосовується Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних силах України, затверджене Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 (надалі - Положення №1153/2008).

На виконання вимог Положення №1153/2008, наказом Міністра оборони України від 10.04.2009 №170 затверджено Інструкцію про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, яка зареєстрована в Міністерстві юстиції України 19.05.2009 за №438/16454 (далі - Інструкція), яка визначає механізм реалізації та порядок організації Положення №1153/2008.

Відповідно до пункту 12.1 розділу ХІІ Інструкції звільнення військовослужбовців з військової служби (крім військовослужбовців строкової військової служби) здійснюється наказами посадових осіб, визначених пунктом 225 Положення №1153/2008.

Як уже зазначалось вище, 31.12.2022 позивач звернувся до відповідача з рапортами: 1) про виплату грошової компенсації за невикористані дні чергової відпустки за 2022 рік; 2) про виплату компенсації за невикористані дні додаткових відпусток за період з 2015 по 2022 роки як учаснику бойових дій; 3) про виплату грошової компенсації за неотримане речове майно.

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 31.12.2022 №362 підполковник ОСОБА_1 колишній начальник штабу заступник командира військової частини НОМЕР_1 виключений зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення з 31.12.2022.

Згідно з платіжним дорученням №1248 від 05.01.2023 позивачу виплачено грошове забезпечення у сумі 613891,99грн.

Зазначені відомості підтверджують перерахування 05.01.2023 відповідачем на картковий рахунок позивача грошового забезпечення у сумі 613891,99грн.

Відповідно до пункту 2 статті 24 Закону №2232-XII, закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Згідно з абзацами 1 та 3 пункту 242 Положення №1153/2008, після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання. Особи, звільнені з військової служби, зобов`язані у п`ятиденний строк прибути до районних (міських) військових комісаріатів для взяття на військовий облік.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що оскільки наказом командувача Сил підтримки Збройних Сил України (по особовому складу) від 23.12.2022 №183 позивача звільнено у відставку, то підстави для перебування/залишення його на посаді начальника штабу заступника командира військової частини НОМЕР_1 уже немає.

Крім цього, вказаний наказ командувача Сил підтримки Збройних Сил України (по особовому складу) виданий на підставі рапорту позивача, в якому він клопотав про звільнення з військової служби у відставку за станом здоров`я.

Оскаржений наказ командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 31.12.2022 №362 відповідає вимогам законодавства та є таким, що прийнятий командиром військової частини в межах своїх повноважень та на виконання наказу командувача Сил підтримки Збройних Сил України (по особовому складу) від 23.12.2022 №183.

Отже, якщо відносини щодо проходження військової служби припинилися, підстав для залишення на військовій службі уже немає і така особа підлягає звільненню.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 02.11.2022 у справі №640/386/20.

Суд першої інстанції вірно висновував, що недотримання відповідачем прав позивача на повний розрахунок по грошовому забезпеченню на час виключення його зі списків особового складу є підставою для визнання його дій протиправними та стягнення недоотриманих коштів, проте такі дії відповідача чи допущена бездіяльність не можуть бути підставою для скасування наказу про виключення зі списків особового складу відповідача.

З урахуванням наведених вище висновків суду, апеляційний суд вважає необґрунтованими доводи апелянта про протиправність оскаржуваного наказу з огляду на пункт 242 Положення №1153/2008.

Вказана позиція суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 18.11.2022 у справі №1.380.2019.005781.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

Перевіривши оскаржене позивачем рішення відповідача, апеляційний суд вважає, що наказ командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 31.12.2022 №362 в частині виключення позивача зі списків особового складу та зняття зі всіх видів забезпечення з 31.12.2022 відповідає критеріям, визначеним ст. 2 КАС України, а представлені відповідачами на заперечення позовних вимог докази у своїй сукупності не дають підстав вважати що оскаржуваний наказ є протиправним, а натомість вказують на те, що такий прийнятий відповідачем обґрунтовано, з дотриманням вимог Конституції та законів України, в межах повноважень та спосіб, передбачений чинним законодавством України та підстав для визнання його протиправним та скасування не вбачається.

Таким чином, з урахуванням наведених вище обставин справи та норм чинного законодавства, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині.

Відповідно, як похідні, не підлягають задоволенню позовні вимоги ОСОБА_1 про зобов`язання командира військової частини НОМЕР_1 видати наказ (по стройовій частині), яким скасувати наказ командира військової частини № НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 31.12.2022 в частині виключення позивача зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та зняття зі всіх видів забезпечення з 31.12.2022 та зобов`язання поновити позивача на посаді.

Щодо зобов`язання відповідача нарахувати та виплати позивачу середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні.

Апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про порушення відповідачем прав позивача на повний розрахунок за грошовим забезпеченням на час виключення його зі списків особового складу.

Належним та ефективним способом поновлення порушеного права позивача є зобов`язання відповідача нарахувати та виплати позивачу середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.01.2023 (день, наступний за днем виключення позивача зі списків особового складу військової частини) по 04.01.2023 (день, що передує здійсненню відповідачем остаточного розрахунку при звільненні з позивачем).

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі (постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.10.2020 у справі № 9901/929/18 та від 14.01.2021 у справі № 9901/584/19).

З огляду на наведене підлягають застосуванню норми трудового законодавства.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 вказаного Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 зазначеного Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (частина перша статті 117 КЗпП України).

Отже, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку про те, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значущі обставини, як виплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Тобто, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто, за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене у вказаній статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який ухвалює рішення по суті спору (частина друга статті 117 КЗпП України).

Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбавляє його відповідальності.

У разі непроведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.

При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Як уже встановлено судом, відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 31.12.2022 №362 підполковник ОСОБА_1 колишній начальник штабу заступник командира військової частини НОМЕР_1 виключений зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення з 31.12.2022.

Згідно з платіжним дорученням №1248 від 05.01.2023 позивачу виплачено грошове забезпечення у сумі 613891,99грн.

Суд першої інстанції вірно обрахував період затримки розрахунку при звільненні, з 01.01.2023 по 04.01.2023, оскільки заборгованість відповідача виникає з першого дня після звільнення, а погашення заборгованості відбулося 05.01.2023.

При розрахунку розміру середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні суд виходить з такого.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок №100), який застосовується до правовідносин щодо обчислення середньої заробітної плати у визначених ним випадках, зокрема в інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати проводяться виходячи із середньої заробітної плати (підпункт «л» пункту 1 Порядку №100).

Згідно з пунктом 2 Порядку №100 середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Як вказано у пункті 8 Порядку №100 можливість проведення обрахунку середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, виходячи із кількості саме календарних, а не робочих днів, має бути прямо передбачена законодавством. Таким законодавством у даному випадку є Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затверджений наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260 (який набрав чинності 20.07.2018) (далі - Порядок №260).

Тобто Порядок №260 є спеціальним у спірних правовідносинах в частині особливостей обчислення грошового забезпечення військовослужбовців.

З урахуванням викладеного, Порядком №100 врегульовані загальні засади алгоритму обчислення середньоденного заробітку та середньої заробітної плати (пункти 2,8), тоді як Порядком №260 встановлено особливості обчислення грошового забезпечення для військовослужбовців. Таким чином, суд дійшов висновку, що необхідно застосовувати відповідні алгоритми, передбачені Порядком №100, залежно від кожного окремого випадку з обов`язковим врахуванням спеціального правового регулювання порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям, визначеного Порядком №260.

Розмір місячного грошового забезпечення позивача становив у жовтні 2022 року - 28201,90грн, у листопаді 2022 року 28201,90грн.

Виходячи з вказаних показників, розмір середньоденного грошового забезпечення позивача становить 924,65 грн. (28201,90грн + 28201,90грн) / 61 день (кількість днів у жовтні та листопаді 2022 року).

Виходячи з вказаних показників, сума відшкодування позивачу становить: 924,65 грн (середньоденна заробітна плата позивача) *4 (кількість днів затримки розрахунку) = 3698,60 грн., тобто з відповідача на користь позивача необхідно стягнути середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі 3698,60 грн з проведенням необхідних відрахувань відповідно до чинного законодавства.

Таким чином, з урахуванням наведеного вище, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Інші доводи апеляційної скарги зроблених висновків не спростовують, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними і трактуванні їх на власний розсуд.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для скасування рішення суду першої інстанції колегія суддів не знаходить.

Відповідно до ст. 139 КАС України, судові витрати перерозподілу не підлягають.

Керуючись статтями 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги Військової частини НОМЕР_1 та ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 04 серпня 2023 року у справі №380/3529/23 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий суддя З. М. Матковська
судді С. М. Кузьмич
В. З. Улицький