Справа № 160/15932/23
Суддя: Семененко Я.В.
Дата ухвалення: 2023-12-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

28 грудня 2023 року м. Дніпросправа № 160/15932/23

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Семененка Я.В. (доповідач),

суддів: Бишевської Н.А., Добродняк І.Ю.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29 серпня 2023 року (суддя Ільков В.В.) у справі №160/15932/23 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 , Міністерства оборони України, третя особа: Секретаріат Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди,-

встановиВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив:

- визнати протиправною солідарну бездіяльність військової частини НОМЕР_1 ЄДРПОУ НОМЕР_3 та військової частини НОМЕР_2 ЄДРПОУ НОМЕР_4 , яка полягає у невиплаті позивачу ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 РНОКПП НОМЕР_5 додаткової винагороди, збільшеної до 100000 гривень згідно постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року № 168 Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану за період часу із 19.10.2022 року (включно) по 01.03.2023 року (включно);

- визнати протиправною бездіяльність МІНІСТЕРСТВО ОБОРОНИ УКРАЇНИ , яка полягає у невжитті заходів реагування з приводу невиплати позивачу ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 РНОКПП НОМЕР_5 додаткової винагороди, збільшеної до 100000 гривень згідно постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року № 168 Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану за період часу із 19.10.2022 року (включно) по 01.03.2023 року (включно);

- стягнути солідарно з військової частини НОМЕР_1 ЄДРПОУ НОМЕР_3 та військової частини НОМЕР_2 ЄДРПОУ НОМЕР_4 , на користь позивача ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 РНОКПП НОМЕР_5 (матеріальну шкоду) додаткову винагороду, збільшену до 100000 гривень згідно постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року №168 Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану за період часу із 19.10.2022 року (включно) по 01.03.2023 року (включно) у сумі 443 333 грн 33 коп. (чотириста сорок три тисячі триста тридцять три гривні тридцять три копійки);

- стягнути солідарно з військової частини НОМЕР_1 ЄДРПОУ НОМЕР_3 , військової частини НОМЕР_2 ЄДРПОУ НОМЕР_4 та МІНІСТЕРСТВО ОБОРОНИ УКРАЇНИ , на користь позивача ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 РНОКПП

НОМЕР_5 моральну шкоду у сумі 2 000 000 (два мільйони гривень).

В обгрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що з 25.02.2022 року (включно) по 26.03.2023 року (включно) він проходив військову службу за мобілізацією у військовій частині НОМЕР_2 . Починаючи з 10.03.2022 року (включно) по 19.10.2022 року (включно) безпосередньо брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, перебуваючи, зокрема, в Херсонській області, що підтверджується копією довідки від 29.03.2023 року №1702. 19.10.2022 року під час бою отримав ВТ, вогневе осколкове поранення лівого стегна, вогнепальний перелом лівого стегна, закритий перелом кісток правої гомілки, рвану рану губи, що підтверджується копією витягу із журналу ведення бойових дій військової частини НОМЕР_2 , та копією довідки про обставини травми (поранення, контузії, хвороби) від 01.02.2023 року за №567. У зв`язку з отриманим пораненням тривалий час проходив лікування, але йому не було виплачено додаткову винагороду, передбачену постановою КМУ №168. Вказуючи на допущену відповідачами протиправну бездіяльність щодо виплати додаткової винагороди, позивач просив його позов задовольнити.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29 серпня 2023 року позов задоволено частково, а саме:

визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 щодо непроведення нарахування та виплати ОСОБА_1 додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану" від 28.02.2022 року №168, за час перебування на лікуванні в закладах охорони здоров`я після тяжкого поранення у період з 19.10.2022 року (включно) по 12.11.2022 року (включно) у розмірі по 100000 грн. пропорційно із розрахунку на відповідний місяць;

зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 , Військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 недоплачену додаткову винагороду, передбачену постановою Кабінету Міністрів України "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану" від 28.02.2022 року №168, у розмірі по 100000 грн. пропорційно в розрахунку на відповідний місяць з урахуванням попередньо виплачених сум додаткової винагороди за період з 19.10.2022 року (включно) по 12.11.2022 року (включно), з урахуванням раніше виплачених сум та з урахуванням висновків суду в цій справі;

стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 5 000,00 гривень;

стягнуто з Військової частини НОМЕР_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 5 000,00 гривень.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що факт перебування військовослужбовця на стаціонарному лікуванні, у зв`язку з отриманим пораненням, є підставою для виплати додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою КМУ №168, за період такого лікування. Суд встановив, що позивач перебував на стаціонарному лікуванні в періоді з: 19.10.2022 року (включно) по 12.11.2022 року (включно), у зв`язку з чим зобов`язав відповідачів виплати додаткову винагороду за вказаний період. Суд також зазначив, що перебування позивача на амбулаторному лікуванні в період з 13.11.2022 по 17.02.2023, не може бути підставою для нарахування додаткової винагороди, оскільки такої підстави постанова КМУ №168 не передбачає.

Також, суд дійшов висновку про те, що протиправна бездіяльність відповідачів, в частині виплати додаткової винагороди, спричинили позивачу моральні страждання, негативні емоції та незручності, пов`язані з поновленням свого права.

З цих підстав, суд дійшов висновку на часткову обгрунтованість позовних вимог про стягнення з відповідачів на користь позивача моральної шкоди та з урахуванням критерію та розумності стягнув з відповідачів моральну шкоду у розмірі 5000,0грн. з кожного.

Не погодившись з рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову про задоволення позову в повному обсязі. Обгрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, позивач посилається на таке. Так, позивач вказує на те, що судом першої інстанції безпідставно розглянуто справу в порядку спрощеного провадження. За позицією позивача, з огляду на розмір заявленої до відшкодування моральної шкоди, справа повинна бути розглянута за правилами загального позовного провадження. Позивач також вказує на те, що порушено порядок автоматичного розподілу справ між суддями, у зв`язку з чим суддя Ільков В.В. не міг розглядати вказану справу. Таку позицію позивач обгрунтовує тим, що розподіл справи здійснено поза межами робочого часу (після 17.00). Позивач посилається на те, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи та безпідставно відмовив в стягненні додаткової винагороди за увесь заявлений період до 01.03.2023. З цього приводу позивач вказує на те, що за період перебування у відпустці для лікування після поранення військовослужбовцю також виплачується додаткова винагорода, передбачена постановою КМУ №168. Позивач зазначає, що суд першої інстанції не звернув увагу на довідку ВЛК №185, яка підтверджує те, що позивач перебував у такій відпустці протягом 30 діб. Також позивач висловлює свою незгоду з висновком суду першої інстанції, в частині визначеного розміру моральної шкоди, який підлягає виплаті позивачу.

Справу розглянуто в порядку письмового провадження з підстав, передбачених п.2 ч.1 ст.311 КАС України.

Перевіривши законність і обґрунтованість постанови суду першої інстанції, в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Встановлені судом першої інстанції обставини справи свідчать про те, що 25.02.2022 року (включно) по 26.03.2023 року (включно) позивач перебував на службі в Збройних Силах України у Військовій частині НОМЕР_2 .

У період з 10.03.2022 року (включно) по 19.10.2022 року (включно) позивач безпосередньо брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави, у зв`язку з військовою агресією проти України, перебуваючи, зокрема, в Херсонській області, що також підтверджується копією довідки від 29.03.2023 року №1702, яка була видана в/ч НОМЕР_2 .

19.10.2022 року під час бою позивачем було отримано ВТ, вогневе осколкове поранення лівого стегна, вогнепальний перелом лівого стегна, закритий перелом кісток правої гомілки, рвану рану губи.

Вказані обставини підтверджуються копією витягу із журналу ведення бойових дій військової частини НОМЕР_2 , та копією довідки про обставини травми (поранення, контузії, хвороби) від 01.02.2023 року за № 567.

Згідно консультаційного висновку спеціаліста КП Криворізька центральна районна лікарня Новопільської сільської ради встановлено, що наслідки травми позивача при захисті Батьківщини 19.10.2022 року у вигляді ВОСП лівого надпліччя. Вогнепальний відкритий перелом лівого стегна в н/3 (вАЗФ). Консолідований перелом кісток правої гомілки.

Рекомендації: Хода з додатковою опорою. Препарати кальцію. ЛКК амбулаторно на лікуванні у травматолога з 13.11.2022 року по 17.02.2023 року. Потребує подальшого лікування.

Згідно довідки військово-лікарської комісії №185 від 16.02.2023 року встановлено, що отримана позивачем травма, поранення - пов`язані із захистом Батьківщини (довідка від 01.02.2023 року №567).

Також, згідно цієї довідки встановлено, що позивач потребує відпустки за станом здоров`я на тридцять календарних днів.

У зв`язку з отриманим важким пораненням, у період з 19.10.2022 року по 17.02.2023 року, включно позивач перебував на офіційному лікуванні у відповідних профільних-медичних закладах, зокрема у період з 19.10.2022 року по 21.10.2022 року (стаціонарне лікування) КНП Криворізька міська лікарня №2 КМР, у період з 21.10.2022 року по 12.11.2022 року (стаціонарне лікування) КП Криворізька центральна районна лікарня Новопільської сільської ради, у період з 13.11.2022 року по 17.02.2023 року (амбулаторне лікування) - КП Криворізька центральна районна лікарня Новопільської сільської ради.

У подальшому, на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) № 91 від 26.03.2023 року, позивача виключено зі списків військової частини НОМЕР_2 та направлено до нового місця служби - військової частини НОМЕР_6 .

У період з 19.10.2022 року по 29.04.2023 року позивачу було виплачено додаткову винагороду, передбачену постановою Кабінету Міністрів України Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану від 28.02.2022 року №168, в такому розмірі:

29550 грн. за жовтень 2022 року (відомість розподілу витрат №2221115РВ45 від 15.11.2022 року);

40035 грн. 49 коп. за жовтень 2022 року (відомість розподілу витрат №221122РВ20 від 22.11.2022 року);

29550 грн. за листопад 2022 року (відомість розподілу витрат №221221РВ81 від 21.12.2022 року);

29550 грн. за грудень 2022 року (відомість розподілу витрат №230120РВ99 від 20.01.2023 року);

29550 грн. за січень 2023 року (відомість розподілу витрат №23028РВ30 від 28.04.2023 року);

59494 грн. 52 коп. доплата додаткової грошової винагороди пораненим (відомість розподілу витрат № 230429РВ32 від 29.04.2023 року).

Таким чином, загальна сума нарахованої та виплаченої позивачеві додаткової грошової винагороди, за спірний період становить - 220 730,01 гривень.

Вказані обставини також підтверджуються довідкою про розмір нарахованого та виплаченого грошового забезпечення та додаткової винагороди за період з 01.10.2022 року по 26.03.2023 року, відомостями про розподіл витрат по військовій частині НОМЕР_1 за період часу з 15.11.2022 року по 29.04.2023 року.

За період перебування позивача на лікарняному йому було здійснено виплату додаткової грошової допомоги (19.10.2022 року по 17.02.2023 року) з розрахунку 30 000,00 гривень на місяць.

Не погоджуючись із сумою виплати додаткової винагороди за період часу саме з 19.10.2022 року по 01.03.2023 року, включно, згідно постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року № 168 Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану позивач 23.03.2023 року через свого представника звернувся до Департаменту соціального, забезпечення Міністерства обороні України із відповідною заявою.

Вказану заяву було скеровано до військової частини НОМЕР_1 до складу, якої входить військова частина НОМЕР_2 .

Листом від 13.03.2023 року № 458 представнику позивача було повідомлено, що позивач включений до наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 11.03.2023 року №52 Про виплату додаткової винагороди військовослужбовцям, які у зв`язку із пораненням (контузією, травмою, каліцтвом) пов`язаним із захистом Батьківщини, перебувають (перебували) на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (зареєстровано в фінансово - економічний службі військової частини НОМЕР_1 за вх.№ 588/фес від 13.03.2023 року), який буде, реалізовано протягом 3 (трьох) діб після отримання військовою частиною НОМЕР_1 бюджетних асигнувань відповідного цільового призначення.

У зв`язку з невиплатою додаткової винагороди позивач, через свого представника, звернувся до Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини із відповідним звернення про порушення його прав.

Згідно листа від 18.05.2023 року за №27634.4/К-14040.3/23/42.2.2 Секретаріат Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини повідомив, що перед Міністерством було порушено вимогу щодо проведення за зверненням представника перевірок стосовно порушення прав солдата ОСОБА_1 на отримання грошового забезпечення у спірний період часу, у встановленому законом розмірі та подальшого інформування представника.

Оскільки позивачу не було виплачено додаткову винагороду, саме збільшену до 100000,00грн. за період часу із 19.10.2022 року, (включно) до 01.03.2023 року, позивач звернувся з позовом до суду.

За наслідками перегляду справи суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити таке.

Так, визначаючи межі апеляційного перегляду, суд апеляційної інстанції виходить з того, що рішення суду першої інстанції оскаржено позивачем, оскаржено в частині незадоволених позовних вимог, у зв`язку з чим судом апеляційної інстанції надається оцінка рішенню суду першої інстанції, на предмет його законності та обгрунтованості, в частині незадоволених позовних вимог.

Як вбачається з апеляційної скарги позивач фактично оскаржує рішення суду першої інстанції, в частині незадоволених позовних вимог про стягнення додаткової винагороди за увесь заявлений період до 01.03.2023 та в частині визначеного судом розміру моральної шкоди, яка підлягає стягненню на користь позивача.

Щодо аргументів позивача про необгрунтованість рішення суду, в частині незадоволених позовних вимог про стягнення додаткової винагороди, передбаченої постановою КМ У №168, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити таке.

Так, обгрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, позивач вказує на те, що за період перебування військовослужбовця у відпустці для лікування після поранення йому виплачується додаткова винагорода у розмірі, передбаченому постановою КМУ №168.

Відповідно до ст.9 Закону України №2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (Далі Закон №2011-XII) держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону. Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Відповідно до п.11 ст. 10-1 вказаного Закону військовослужбовцю на підставі висновку військово-лікарської комісії надається відпустка для лікування у зв`язку з хворобою або відпустка для лікування після поранення (контузії, травми або каліцтва) із збереженням грошового та матеріального забезпечення. Тривалість такої відпустки визначається характером захворювання, поранення (контузії, травми або каліцтва). Відпустка надається без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець. Загальний час безперервного перебування військовослужбовця в закладах охорони здоров`я та у відпустці для лікування у зв`язку з хворобою або у відпустці для лікування після поранення (контузії, травми або каліцтва) не може перевищувати чотирьох місяців підряд (крім випадків, коли законодавством передбачено більш тривалі строки перебування на лікуванні).

При цьому, відповідно до абз.2 ст.4 Закону №2011-XII порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Так, наказом Міністра оборони України №260 від 07.06.2018 року, затверджений Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам (Далі Порядок №260).

Згідно абз.4 п.10 вказаного Порядку №260 у період дії воєнного стану до наказів про виплату додаткової винагороди в розмірі 100 000 гривень також включаються військовослужбовці, які у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних),- з дня отримання такого поранення, включаючи час переміщення до лікарняного закладу (в тому числі з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого), або перебувають у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної) комісії.

Також, згідно абз.5 п.1 постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року №168 Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану (Далі Постанова №168) відповідно до наказів про виплату додаткової винагороди, збільшеної до 100000 гривень, включати осіб, зазначених у цьому пункті, у тому числі тих, які у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, а для поліцейських та осіб рядового і начальницького складу служби цивільного захисту - із участю у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах їх ведення (здійснення), зокрема на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, у період здійснення зазначених заходів, перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, або перебувають у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії.

З огляду на вказані норми права можливо дійти висновку про те, що до наказів про виплату додаткової винагороди, збільшеної до 100000 грн. включаються особи, які:

- перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини (включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого);

- перебувають у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком військово-лікарської комісії.

Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з позицією позивача про те, що за період перебування військовослужбовця у відпустці для лікування після тяжкого поранення йому виплачується додаткова винагорода у розмірі, передбаченому постановою КМУ №168.

В той же час, позивачем не було надано доказів, що у період після поранення та до 01.03.2023 (межі заявлених позовних вимог), він перебував у відпустці для лікування після тяжкого поранення.

Обгрунтовуючи свою позицію, позивач посилається на довідку ВЛК №185 (т.1 а.с.22), яка, за його позицією, підтверджує те, що позивач перебував у такій відпустці протягом 30 діб.

Так, дійсно у вказаній довідці ВЛК зазначено те, що позивач потребує відпустки за станом здоров`я на тридцять календарних днів.

Але, позивачем не було надано доказів того, що у вказаний період він фактично перебував у такій відпустці. При цьому, сама довідка ВЛК про такий факт свідчити не може, оскільки відпустка оформляється відповідним розпорядчим документом (наказом військової частини), а підставою для видання такого наказу слугує довідка ВЛК.

З цих підстав суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги, в цій частині заявлених вимог.

Щодо незгоди позивача з визначеним судом першої інстанції розміром моральної шкоди.

Статтею 56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Отже відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини, визначається одним із засобів юридичного захисту.

Відповідно до ч. 1 ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів (п. 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України); приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (п. 4 ч. 2 ст. 23 ЦК України).

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, неодноразово були сформульовані Верховним Судом, у тому числі у постановах від 10 квітня 2019 року в справі №464/3789/17 та від 27 листопада 2019 року в справі №750/6330/17. Зокрема, Суд дійшов висновку про те, що адекватне відшкодування шкоди, в тому числі й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їхню інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження; встановити причинно-наслідковий зв`язок і визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. При цьому в силу статті 1173 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача, а протиправність його дій та рішень презюмується - обов`язок доказування їхньої правомірності покладається на відповідача (частина друга статті 77 КАС України).

Водночас Верховний Суд неодноразово, зокрема у постановах від 25 квітня 2019 року в справі №818/1429/17, від 27 червня 2019 року в справі №825/1030/17, від 12 листопада 2019 року в справі №818/1393/17, від 18 листопада 2019 року в справі №820/5044/18, від 28 листопада 2019 року в справі №826/27549/15, від 28 лютого 2020 року в справі №804/2593/17, від 18 червня 2020 року в справі №339/183/16-а, від 02 вересня 2020 року в справі №1340/4056/18, від 24 вересня 2020 року в справі №1.380.2019.001368, від 18 лютого 2021 року в справі №420/7423/19 та від 25 березня 2021 року в справі №520/4577/19, указував на те, що у справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди.

Обов`язок доказування в адміністративному процесі встановлений статтею 77 КАС України, відповідно до якої кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Докази суду надають учасники справи.

Із врахування вищезазначених правових норм, суд апеляційної інстанції зазначає, що у справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди.

При цьому, обов`язок доказування стосується не лише самого факту заподіяння моральної шкоди, а і розміру моральної шкоди, який заявлено до відшкодування.

У спірному випадку суд першої інстанції погодився з позицією позивача про те, що в розглянутих правовідносинах позивачу було завдано моральної шкоди та визначив компенсацію за завдану моральну шкоду в загальному розмірі 10 000,0грн.

Суд апеляційної інстанції, виходячи з того, що рішення суду першої інстанції переглядається на підставі апеляційної скарги позивача, не надає оцінку правильності висновків суду першої інстанції щодо доведеності позивачем факту заподіяння моральної шкоди та наявності підстав для стягнення такої шкоди з Військової частини НОМЕР_1 та Військової частини НОМЕР_2 .

Оцінюючи аргументи позивача, які наведені в апеляційній скарзі та які стосуються відшкодування моральної шкоди, суд апеляційної інстанції вважає зазначити те, що вказані аргументи жодним чином не стосуються обгрунтованості визначення судом першої інстанції самого розміру компенсації за завдану моральну шкоду. Позивач вказує на те, що суд першої інстанції належним чином не обгрунтував визначений розмір такої компенсації. При цьому, позивач не обгрунтовує та не надає докази заявленому ним до відшкодування розміру моральної шкоди.

У свою чергу, суд першої інстанції визначив з яких міркувань та принців він виходив, визначаючи розмір компенсації за заподіяну моральну шкоду.

Отже, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги, в цій частині заявлених вимог.

Стосовно посилань позивача на порушення процедури розгляду справи та обставини, які за його позицією виключали можливість розгляду справи суддею Ільковим В.В., суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити таке.

Так, за позицією позивача, суд першої інстанції безпідставно розглянув справу за правилами спрощеного провадження. Таку позицію позивач обгрунтовує тим, що виходячи із розміру заявленої до відшкодування моральної шкоди, справа повинна розглядатися за правилами загального позовного провадження.

З приводу таких аргументів позивача суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити те, що ч.4 ст.12 КАС України визначено категорію спорів, які розглядаються виключно за правилами загального позовного провадження.

Однією категорією таких спорів є спори, в яких заявленого вимогу про відшкодування шкоди, заподіяної рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єктів владних повноважень, у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Позивач вважає, що оскільки ним до відшкодування заявлено суму, яка перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то справу слід розглядати за правилами загального позовного провадження.

З такою позицією позивача погодитися не можливо, оскільки у спірному випадку заявлено вимогу про відшкодування моральної шкоди, а розмір компенсації за таку шкоду є оціночним судженням особи, яка заявляє таку вимогу. У свою чергу, порядок розгляду справи (спрощене чи загальне провадження) не може залежати від оціночного судження особи, якою заявлено позов, оскільки такий порядок визначається виключно процесуальним законом.

Щодо позиції позивача про неможливість розгляду цієї справи суддею Ільковим В.В., то така позиція грунтується на судженні позивача про порушення порядку розподілу справи між суддями, а порушення самого порядку позивач пов`язує з тим, що розподіл справи здійснено судом поза межами робочого часу (після 17.00).

Так, дійсно робочий час ДОАС встановлено з 8.00 до 17.00, але розподіл справи після 17.00 не може свідчити про порушення порядку розподілу справи саме між суддями, оскільки вказані обставини жодним чином не свідчать про те, що розподіл цієї справи в іншій час вплинуло б на визначення судді.

Таким чином, встановивши зазначені обставини справи, проаналізувавши аргументи позивача, з якими він пов`язує незаконність та необгрунтованість рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги позивача та скасування рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині.

На підставі викладеного, керуючись п.1 ч.1 ст.315, ст.ст. 316, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29 серпня 2023 року у справі №160/15932/23 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках та строки, визначені ст.ст.328, 329 КАС України.

Повне судове рішення складено 28.12.2023

Головуючий - суддя Я.В. Семененко

суддя Н.А. Бишевська

суддя І.Ю. Добродняк