Справа № 160/11312/23
Суддя: Білак С.В.
Дата ухвалення: 2023-12-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

28 грудня 2023 року м. Дніпросправа № 160/11312/23

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого - судді Білак С.В. (доповідач), суддів: Юрко І.В., Чабаненко С.В., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу скаргою Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14.08.2023 року (суддя у 1 інстанції Сліпець Н.Є) в адміністративній справі №160/11312/23 за позовом ОСОБА_1 до Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області, в якому просив:

- визвати протиправною бездіяльність Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області, яка виразилась у не проведенні з ОСОБА_1 за період з 12 січня 2018 р. по 18 травня 2023 р. своєчасного повного фактичного розрахунку при звільненні із військової служби;

- зобов`язати Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області виплатити ОСОБА_1 середній заробіток (грошове забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби, яка виразилась у несвоєчасній виплаті індексації грошового забезпечення, в сумі 770 458,50 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач проходив військову службу в Управлінні Служби безпеки України в Дніпропетровській області та 29.12.2017 року був звільнений у запас та виключений зі списків особового складу. Проте, відповідач не здійснював нарахування та виплату індексації грошового забезпечення. Так, рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16.01.2023 року у справі №160/12273/22 було зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення. На виконання рішення суду, відповідачем 18.05.2023 року виплачено індексацію грошового забезпечення, тобто з порушенням строку, у зв`язку з чим він має право на середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14.08.2023 року позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 12.01.2018 року по 18.05.2023 року. Стягнуто з Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені за період з 12.01.2018 року по 18.05.2023 року в розмірі 71640,72 грн. (сімдесят одна тисяча шістсот сорок грн 72 коп.). В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області (49000, м. Дніпро, вул. Святослава Хороброго, буд. 23, ) судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 1073,60 грн (одна тисяча сімдесят три грн 60 коп.).

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування скарги зазначено, що позивачем пропущено строк звернення до суду з цим позовом, оскільки до спірних правовідносин слід застосовувати місячний строк, встановлений ч. 5 ст. 122 КАС України, з моменту проведення остаточного розрахунку з позивачем. Проте, позивач звернувся до суду 22.05.2022, з урахуванням остаточного розрахунку з позивачем при звільненні, строк звернення до суду позивачем пропущений. Окрім того, зазначає, що на день виключення зі списків особового складу позивач був повністю забезпечений грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Всі виплати здійснено в належних розмірах, тому для виплати середнього розміру грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні не має ніяких підстав. Здійснений відповідачем розрахунок і виплата сум належних позивачу при звільненні, позивачем не оскаржувалися. Оскільки при нарахуванні і виплаті позивачу сум, належних при звільненні, був відсутній спір щодо їх розміру, підстави для застосування до спірних правовідносин положень ст. 117 КЗпП України відсутні.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Суд апеляційної інстанції розглянув справу відповідно до приписів статті 311 КАС України в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до частин першої та другої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, встановила наступне.

Так, ОСОБА_1 у період з 30.07.2014 року по 12.01.2018 року проходив військову службу на посаді головного спеціаліста в Управлінні Служби безпеки України у Дніпропетровській області, ці обставини підтверджуються письмовими доказами наявними в матеріалах справи.

З матеріалів справи вбачається, що Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області на виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16.01.2023 року у справі №160/12273/22, 18.05.2023 року здійснено виплату позивачу індексації грошового забезпечення у сумі 71657,36 грн., що підтверджується копією виписки по картковому рахунку ОСОБА_1 та не заперечується представником відповідача у відзиві на позов.

Вважаючи, що зі сторони відповідача мало місце порушення строків розрахунку при звільненні, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що матеріалами справи підтверджується виключення позивача зі списків особового складу військової частини 12.01.2018 року та проведення остаточного розрахунку з ним відбулося лише 18.05.2023 року, а тому відповідачем порушено приписи ст.ст. 116, 117 Кодексу законів про працю України. Таким чином, відповідачем допущено протиправну бездіяльність щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а саме за період з 12.01.2018 року по 18.05.2023 року. Щодо розміру компенсації за вказаний період, суд першої інстанції зазначив, що в порівнянні із виплаченою позивачу сумою індексації грошового забезпечення в розмірі 71657,36 грн., суму середнього заробітку за не проведення вчасного розрахунку при звільненні в розмірі 922042,60 грн., не можна вважати співмірною, оскільки вона значно перевищує суму такої індексації. Відтак, при визначенні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, зокрема, застосовуючи висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 30.10.2019 року у справі №806/2473/18, де сформульована правова позиція щодо врахування істотності частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку, суд зазначає наступне. Отже, сума, яка підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки 7,77 % становить: 472,60 грн. (середньоденний розмір грошового забезпечення) х 7,77 % = 36,72 грн.; 36,72 грн. х 1951 (днів затримки розрахунку) = 71640,72 грн.

Апеляційний суд, переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, зазначає про таке.

Відповідно до частини 1 статті 9 Закону України від 20.12.1991 року №2011-XII Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей (далі по тексту Закон №2011) передбачено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Пунктами 2, 4 статті 9 Закону №2011 визначено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу (зокрема затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розмір виплати грошового забезпечення.

Водночас, такі питання врегульовано нормами загального трудового законодавства - КЗпП України.

Відповідно до частини 1 статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником і підприємством, установою, організацією, під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 22 травня 2020 року у справі № 320/1263/19.

Апеляційний суд зазначає, що оскільки ухвалення судового рішення про зобов`язання роботодавця нарахувати та виплатити кошти, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 Кодексу законів про працю України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 15 жовтня 2020 року під час розгляду адміністративної справи № 520/80/20.

Згідно із частиною 1 статті 117 КЗпП України (в редакції на час правовідносин, тобто виконання рішення суду) у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Вказана редакція статті 117 КЗпП України в редакції Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин №2352-ІХ від 01.07.2022 року діє з 19.07.2022 року.

Проте, судом першої інстанції зазначена обставина залишена поза увагою та при прийнятті рішення застосовано норми статті 117 КЗпП України в редакції, що діяла до 19.07.2022 року.

Таким чином, не проведення відповідачем виплати позивачу індексації грошового забезпечення є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Під час розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що на виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16.01.2023 року у справі №160/12273/22, 18.05.2023 року здійснено виплату позивачу індексації грошового забезпечення у сумі 71657,36 грн., що підтверджується копією виписки по картковому рахунку ОСОБА_1 та не заперечується представником відповідача у відзиві на позов.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, проте зазначає, що визначена судом сума жодним чином не обґрунтована з урахуванням вимог частини 1 статті 117 КЗпП України в редакції на час прийняття судового рішення.

Вирішуючи питання щодо розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку, що підлягає стягненню на користь позивача, апеляційний суд зазначає наступне.

Так, згідно довідки Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області від 02.08.2023 року за №106 середньоденне грошове забезпечення позивача за листопад 2017 року, грудень 2017 року складає 472,60 грн.

Період затримки розрахунку, визначений частиною 1 статті 117 КЗпП України становить 6 місяців, тобто 182 дні.

Відтак, за вказаний період середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні складає 86013,20грн. (472,60 * 182 дні).

Отже, судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, у зв`язку із чим помилково визначено розмір стягнення.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при постановлені рішення допустив порушення норм матеріального та процесуального права, що у відповідності до статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Оскільки справа відповідно до п.1 ч.6 ст.12 КАС України відноситься до категорії незначних, судове рішення суду апеляційної інстанції згідно з п.2 ч.5 ст.328 КАС України оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених цим пунктом.

Керуючись статтями 12, 77, 243, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14.08.2023 року в адміністративній справі №160/11312/23 задовольнити частково.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14.08.2023 року в адміністративній справі №160/11312/23 скасувати.

Прийняти нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 12.01.2018 року по 12.07.2018 року.

Зобов`язати Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені за період з 12.01.2018 року по 12.07.2018 року в розмірі 86013,20грн. (вісімдесят шість тисяч тринадцять грн. 20 коп.).

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 1073,60 грн (одна тисяча сімдесят три грн 60 коп.).

В задоволені іншої частини позовних вимог відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий - суддя С.В. Білак

суддя І.В. Юрко

суддя С.В. Чабаненко