Справа № 140/2188/23
Суддя: Каленюк Жанна Василівна
Дата ухвалення: 2023-12-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 грудня 2023 року ЛуцькСправа № 140/2188/23

Волинський окружний адміністративний суд у складі судді Каленюк Ж.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Служби судової охорони у Волинській області, Державної судової адміністрації України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до Територіального управління Служби судової охорони у Волинській області (далі - ТУ ССО у Волинській області, відповідач 1), Державної судової адміністрації України (далі ДСА України, відповідач 2) про визнання протиправною бездіяльності начальника ТУ ССО у Волинській області щодо невинесення наказів про нарахування та виплату у період з 24 лютого 2022 року по 20 січня 2023 року додаткової винагороди відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану (далі Постанова №168), а також про ненарахування і невиплату цієї винагороди; зобов`язання начальника ТУ ССО у Волинській області винести накази про нарахування та виплату, а також відповідно до цих наказів здійснити нарахування та виплату додаткової винагороди відповідно до Постанови №168 в розмірі 30000,00 грн щомісячно за період з 24 лютого 2022 року по 20 січня 2023 року, із індексацією всієї суми; зобов`язання ДСА України здійснити перерозподіл видатків між установами системи правосуддя та збільшити бюджетні асигнування Службі судової охорони для виплати додаткової винагороди співробітникам ТУ ССО у Волинській області відповідно до вказаної постанови (а.с.93-96).

Позов обґрунтований тим, що позивач з 19 жовтня 2020 року проходить службу в ТУ ССО у Волинській області. За період з лютого 2022 року по січень 2023 року йому не була нарахована та виплачена додаткова винагорода відповідно до Постанови №168; відсутні й накази про виплату йому цієї винагороди. 23 січня 2023 року позивач звернувся до ТУ ССО у Волинській області із рапортом про видачу відповідних наказів, нарахування та виплату йому додаткової винагороди, передбаченої Постановою №168, у відповідь на яку відповідач письмово повідомив, що у зв`язку з відсутністю кошторисних призначень виплата додаткової винагороди співробітникам Служби з 24 лютого 2022 року не проводилася.

Позивач вважає, що відповідач 1 допустив протиправну бездіяльність щодо непроведення нарахування та виплати йому вказаної винагороди, а відсутність кошторисних призначень не може бути причиною невиконання державою взятих на себе зобов`язань. Також оскільки ДСА України є головним розпорядником коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення Служби судової охорони, то відповідач 2 має обов`язок здійснити перерозподіл коштів для забезпечення виплати додаткової винагороди співробітникам ТУ ССО у Волинській області.

З наведених підстав позивач просив позов задовольнити.

Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 21 лютого 2023 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та її розгляд призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами відповідно до статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України).

Відповідач 1 у відзиві на позовну заяву позовні вимоги заперечив та у їх задоволенні просив відмовити (а.с.45-49). В обґрунтування цієї позиції вказав, що для видання наказу про виплату співробітникам Служби судової охорони додаткової винагороди, передбаченої Постановою №168, необхідна наявність у затвердженому кошторисі Служби та ТУ ССО у Волинській області відповідних коштів на її виплату за фондом оплати праці співробітникам. Оскільки бюджетні асигнування на виплату вказаної додаткової винагороди ТУ ССО у Волинській області як розпоряднику бюджетних коштів нижчого рівня не виділені, то останнє позбавлене можливості й повноважень щодо здійснення таких виплат. Наведене, за доводами відповідача, свідчить про недопущення ним бездіяльності щодо виконання Постанови №168. Крім того, зауважив, що приписами постанови Кабінету Міністрів України від 07 липня 2022 року №793 Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 р. №168 встановлено розмір додаткової винагороди в розмірі до 30000,00 грн пропорційно в розрахунку на місяць.

У відзиві на позов (а.с.62-64) відповідач 2 позовні вимоги також не визнав, зазначивши, що ДСА України хоч здійснює функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності Служби судової охорони, проте остання як розпорядник бюджетних коштів відповідно до затверджених бюджетних асигнувань уповноважена на взяття бюджетних зобов`язань, здійснення витрат бюджету та безпосередньо нараховує і виплачує грошове забезпечення співробітникам Служби судової охорони у встановленому законодавством порядку. При цьому виплата додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів (командирів) начальників.

Відповідач 2 зауважив, що ним вживаються всі можливі заходи щодо збільшення бюджетних асигнувань на зазначені цілі; наразі у ДСА України відсутні будь-які внутрішні резерви для перерозподілу видатків між установами системи правосуддя та збільшення бюджетних асигнувань Службі судової охорони для виплати додаткової винагороди співробітникам відповідно до Постанови №168. Поряд з тим ДСА України жодними своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю не здійснювала заходів, спрямованих на порушення прав та законних інтересів позивача.

З урахуванням наведеного відповідач 2 у задоволенні позову просив відмовити.

Інші заяви по суті справи від сторін не надходили.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 07 березня 2023 року справу визнано типовою та провадження у цій справі було зупинене до набрання чинності рішенням Верховного Суду у зразковій справі №260/3564/22.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 21 листопада 2023 року провадження у справі поновлено та прийнято до розгляду заяву ОСОБА_1 про зміну позовних вимог.

Суд, перевіривши доводи сторін, викладені у заявах по суті справи, дослідивши письмові докази, встановив такі обставини.

Наказом ТУ ССО у Волинській області від 19 жовтня 2020 року №177к ОСОБА_1 прийнятий на службу до Служби судової охорони та призначений на посаду контролера І категорії (заступника командира відділення) першого взводу охорони першого підрозділу охорони ТУ ССО у Волинській області з присвоєнням йому в порядку переатестування спеціального звання старший сержант Служби судової охорони з 19 жовтня 2020 року (а.с.23).

Відповідно до витягу з наказу від 31 грудня 2020 року №263к позивача призначено (переміщено по службі) на посаду контролера І категорії (заступника командира відділення) першого відділення п`ятого взводу охорони другого підрозділу охорони ТУ ССО у Волинській області та встановлено посадовий оклад у розмірі 3260,00 грн на місяць відповідно до 10 тарифного розряду, надбавку за особливості проходження служби у розмірі 51% посадового окладу з урахуванням окладу за спеціальне звання та надбавки за стаж служби до кінця 2021 року (а.с.24).

23 січня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до відповідача 1 із рапортом про нарахування та виплати додаткової винагороди на час дії воєнного стану за період з 24 лютого 2022 року по 20 січня 2023 року (а.с.25).

Листом від 26 січня 2023 року №вих34.06-31 відповідач 1 повідомив про відсутність кошторисних призначень для виплати додаткової винагороди відповідно до Постанови №168, що унеможливлює виплату такої винагороди (а.с.26).

При вирішенні спору суд застосовує такі нормативно-правові акти.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 161 Закону України від 02 червня 2016 року №1402-VІІІ Про судоустрій і статус суддів (далі - Закон №1402-VІІІ) Служба судової охорони є державним органом у системі правосуддя для забезпечення охорони та підтримання громадського порядку в судах (частина перша); Служба судової охорони підзвітна Вищій раді правосуддя та підконтрольна Державній судовій адміністрації України (частина друга); Служба судової охорони складається з центрального органу управління та територіальних підрозділів Служби (частина четверта); територіальні підрозділи Служби судової охорони утворюються як юридичні особи (частина шоста); фінансування Служби судової охорони здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України (частина сьома).

Згідно з частиною першою статті 165 Закону №1402-VIII грошове забезпечення співробітників Служби судової охорони складається з посадового окладу, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер), премії та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Відповідно до частини другої цієї статті грошове забезпечення співробітників Служби судової охорони виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України на рівні не нижчому, ніж установлений для поліцейських, і повинно стимулювати до комплектування Служби судової охорони кваліфікованими співробітниками.

Постановою Кабінету Міністрів України від 03 квітня 2019 року №289 Про грошове забезпечення співробітників Служби судової охорони (далі Постанова №289) затверджені схеми посадових окладів, тарифних розрядів і коефіцієнтів за основними посадами і спеціальними званнями співробітників Служби судової охорони та встановлено, що порядок виплати грошового забезпечення співробітникам Служби судової охорони затверджується Державною судовою адміністрацією.

Механізм виплати грошового забезпечення співробітникам Служби судової охорони визначений Порядком виплати грошового забезпечення співробітникам Служби судової охорони, затвердженим наказом ДСА України від 26 серпня 2020 року №384 (далі - Порядок №384).

За змістом пунктів 4-7 розділу І Порядку №384 грошове забезпечення співробітників Служби судової охорони включає: 1) щомісячні основні види грошового забезпечення (посадовий оклад, оклад за спеціальним званням, надбавка за стаж служби); 2) щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, премія); 3) одноразові додаткові види грошового забезпечення (винагороди; допомоги).

Відповідно до пунктів 8 і 10 розділу І Порядку №384 грошове забезпечення виплачується співробітникам, які призначені на штатні посади в центральний орган управління Служби та територіальних управліннях Служби. Грошове забезпечення співробітникам виплачується за місцем проходження служби виключно в межах фондів оплати праці співробітників, затверджених у кошторисах Служби або територіального управління Служби на грошове забезпечення.

Виплата грошового забезпечення співробітника за поточний місяць здійснюється щомісяця не пізніше останнього робочого дня місяця (пункт 17 розділу І Порядку №384).

28 лютого 2022 року Кабінет Міністрів України прийняв Постанову №168, в пункті 1 якої установив, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, військовим прокурорам Офісу Генерального прокурора, особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, співробітникам Служби судової охорони, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським виплачується додаткова винагорода в розмірі 30000 гривень щомісячно (крім військовослужбовців строкової служби), а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах. Виплата такої додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників).

Пунктом 3 вказаної постанови Міністерству фінансів України доручено опрацювати питання щодо збільшення видатків відповідним розпорядникам бюджетних коштів для забезпечення реалізації цієї постанови.

Пунктом 5 Постанови №168 передбачено, що ця постанова набирає чинності з дня її опублікування та застосовується з 24 лютого 2022 року.

Порядок №384 до додаткових видів грошового забезпечення відносить, зокрема, винагороди, а тому встановлена Постановою №168 додаткова винагорода є складовою грошового забезпечення співробітників Служби судової охорони.

Постановою Кабінету Міністрів України від 07 липня 2022 року №793 Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168, яка набрала чинності з 19 липня 2022 року, внесені такі зміни: в абзаці першому пункту 1 постанови слова і цифри додаткова винагорода в розмірі 30000 гривень щомісячно замінено словами і цифрами додаткова винагорода в розмірі до 30000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць; пункт 1 постанови доповнено новим абзацом такого змісту: Нарахування та сплата податків, зборів, внесків до відповідних бюджетів здійснюється у порядку, визначеному законодавством як для грошового забезпечення; доповнено постанову пунктом 2-1, яким установлено, що порядок і умови виплати додаткової винагороди, а також одноразової грошової допомоги, передбачених цією постановою, визначаються керівниками відповідних міністерств та державних органів.

Наказом ДСА України від 31 жовтня 2022 року №396 затверджено Порядок і умови виплати співробітникам Служби судової охорони додаткової винагороди на період дії воєнного стану (далі - Порядок №396).

Згідно з пунктом 3 Порядку №396 додаткова винагорода виплачується співробітникам в період дії воєнного стану, за час проходження ними служби, зокрема тим, які виконують службові обов`язки за штатними посадами або на яких у встановленому порядку покладено тимчасове виконання обов`язків за іншими посадами згідно з умовами, передбаченими цим Порядком.

Пунктом 7 Порядку №396 унормовано, що додаткова винагорода виплачується в таких розмірах: 30000 гривень - співробітникам, які проходять службу в районах ведення бойових дій, пропорційно в розрахунку на місяць; 10000 гривень - іншим співробітникам пропорційно в розрахунку на місяць; 100000 гривень - співробітникам, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів у розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.

За приписами пункту 4 Порядку №396 виплата додаткової винагороди здійснюється центральним органом управління та територіальними управліннями Служби судової охорони за місцем проходження служби співробітника, де він призначений на штатну посаду. Підставою для виплати додаткової винагороди співробітникам є наказ Служби або територіального управління Служби.

У пункті 2 постанови Кабінету Міністрів України від 07 лютого 2022 року №793 та пункті 4 наказу ДСА України від 31 жовтня 2022 року №396 передбачено, що ці нормативно-правові акти набирають чинності з дня їх опублікування та застосовуються з 24 лютого 2022 року.

Отже, з 24 лютого 2022 року Кабінет Міністрів України встановив співробітникам Служби судової охорони на період дії воєнного стану в Україні додаткову винагороду, яка підлягає виплаті їм в порядку та на умовах, визначених ДСА України.

Тому з 24 лютого 2022 року позивач як співробітник Служби судової охорони набув право на отримання додаткової винагороди, яка є складовою грошового забезпечення, в розмірі 30000,00 грн щомісячно.

Відповідач 1, не заперечуючи право позивача на отримання додаткової винагороди, встановленої Постановою №168, її виплату з 24 лютого 2022 року ОСОБА_1 не здійснював.

Як на підставу для невиплати позивачу додаткової винагороди одночасно з виплатою щомісячного грошового забезпечення як з 24 лютого 2022 року, так і після прийняття Постанови №793 відповідач 1 вказав відсутність у кошторисі установи відповідних коштів, а відповідно до статті 51 Бюджетного кодексу України керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, поліцейських, співробітників Служби судової охорони та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах бюджетних асигнувань на заробітну плату (грошове забезпечення), затверджених для бюджетних установ у кошторисах.

Однак суд зазначає, що виходячи з прецедентної практики Європейського суду з прав людини, відмова ТУ ССО у Волинській області у виплаті позивачу додаткової винагороди як однієї зі складових грошового забезпечення з підстави відсутності відповідних бюджетних асигнувань порушує гарантоване статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1950 року право особи мирно володіти своїм майном, оскільки доки відповідні правові норми, що передбачають певні виплати, є чинними, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах (справа Кечко проти України, заява №63134/00, рішення від 08 листопада 2005 року).

Конституційний Суд України у рішеннях від 20 березня 2002 року №5-рп/2002, від 17 березня 2004 року №7-рп/2004, від 01 грудня 2004 року №20-рп/2004, від 09 липня 2007 року №6-рп/2007 неодноразово вказував, на необхідність виконання державою зобов`язань щодо виплати встановлених законодавством заробітної плати та пенсій та інших виплат, що фінансуються з державного бюджету.

Верховний Суд України у своїх рішеннях також неодноразово вказував на те, що відсутність чи скорочення бюджетних асигнувань не може бути підставою для зменшення будь-яких виплат (постанови Верховного Суду України від 22 червня 2010 року у справі №21-399во10, від 07 грудня 2012 року у справі №21-977во10, від 03 грудня 2010 року у справі №21-44а10).

Тому відсутність у затвердженому кошторисі видатків на виплату додаткової винагороди, визначеної Постановою №168, яка є складовою грошового забезпечення позивача, не може бути підставою для її невиплати останньому.

Суд також зауважує, що зміст внесених постановою Кабінету Міністрів України від 07 липня 2022 року №793 змін до Постанови №168 в частині визначення розміру додаткової винагороди до 30000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць замість 30000 гривень щомісячно не свідчить про те, що такі зміни вплинули на розмір додаткової винагороди, адже за загальним правилом заробітна плата (грошове забезпечення) виплачується щомісячно за фактично відпрацьований час, тому визначена Урядом пропорційність із прив`язкою до місячного періоду фактично передбачає виплату додаткової винагороди в розмірі 30000,00 грн на місяць за умови відпрацювання норми робочого часу відповідного місяця.

Правило щодо пропорційності розміру грошового забезпечення співробітників Служби судової охорони до виконаної норми праці закріплено й у пункті 14 розділу І Порядку №384, згідно з яким при виплаті співробітникам грошового забезпечення за неповний місяць розмір виплати за кожний календарний день визначається шляхом ділення сум щомісячних основних, додаткових видів грошового забезпечення та премії за повний місяць на кількість календарних днів у місяці, за який здійснюється виплата.

Таким чином, вказані зміни у правовому регулюванні спірних правовідносин не змінили обсягу права позивача на отримання додаткової винагороди в розмірі 30000,00 грн на місяць, передбаченому Постановою №168 у первинній редакції.

За приписами статті 7 КАС України суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України. У разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

Верховний Суд неодноразово наголошував, що суди не повинні застосовувати положення нормативно-правових актів, які не відповідають Конституції та законам України, незалежно від того, чи оскаржувались такі акти в судовому порядку та чи є вони чинними на момент розгляду справи. Згідно з правовою позицією Верховного Суду такі правові акти (як закони, так і підзаконні акти) не можуть застосовуватися навіть у випадках, коли вони є чинними (постанови від 12 березня 2019 року у справі №913/204/18, від 10 березня 2020 року у справі №160/1088/19).

Виходячи з приписів частини третьої статті 7 КАС України, суд не застосовує при визначенні розміру належної позивачу додаткової винагороди пункт 7 Порядку №396 в частині умови виплати додаткової винагороди у розмірі 30000,00 грн у разі проходження служби в районах ведення бойових дій, яка за своїм змістом не відповідає положенням пункту 1 Постанови №168 в редакції Постанови №793, оскільки за імперативною нормою частини другої статті 165 Закону №1402-VIII розмір грошового забезпечення співробітників Служби судової охорони встановлюється Кабінетом Міністрів України, тоді як згідно з пунктом 2 Постанови №289 ДСА України уповноважена затверджувати виключно порядок його виплати.

За змістом висновків Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у рішенні від 06 квітня 2023 року та Великої Палати Верховного Суду у постанові від 21 вересня 2023 року у зразковій справі №260/3564/22 системний аналіз пункту 2-1 Постанови №168 (у редакції Постанови №793) свідчить, що наявність у ДСА України права встановлювати порядок і умови виплати додаткової винагороди, а також одноразової грошової допомоги не є тотожним праву встановлювати розміри додаткових винагород.

Ця справа за наведеними у рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у рішенні від 06 квітня 2023 року у зразковій справі №260/3564/22 ознаками є типовою справою та відповідно до приписів частини третьої статті 291 КАС України правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи, підлягають врахуванню судом.

Вирішуючи позовні вимоги щодо періоду виплати позивачу додаткової винагороди, суд враховує таке.

Постановою Кабінету Міністрів України від 20 січня 2023 року №43 Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 р. №168 (далі - Постанвоа №43), яка набрала чинності 21 січня 2023 року, до Постанови №168 внесені зміни в частині переліку осіб, які на період дії воєнного стану мають право на додаткову винагороду в розмірі до 30000,00 грн. Зокрема, з переліку, зазначеному у першому реченні абзацу першого Постанови №168, виключені співробітники Служби судової охорони.

Конституційний Суд України у рішенні від 09 лютого 1999 року у справі №1-7/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Тому Постанова №43 не поширюється на правовідносини, що діяли до набрання нею законної сили.

Таким чином, з 21 січня 2023 року співробітникам Служби судової охорони припинено виплату додаткової винагороди у розмірі 30000,00 грн, передбаченої Постановою №168.

Отже, позивач має право на виплату додаткової винагороди, встановленої Постановою №168, починаючи з 24 лютого 2022 року по 20 січня 2023 року.

У позовній заяві позивач правильно визначив, що спірні правовідносини щодо виплати грошового забезпечення у належному розмірі виникли між ним і ТУ ССО у Волинській області, яке в силу вимог пункту 10 Порядку №384 виплачує йому грошове забезпечення за місцем проходження служби.

Суд зазначає, що прийняття відповідачем наказу про нарахування та виплату додаткової винагороди є лише підставою для виплати. У цій справі позов спрямовано на захист порушеного права саме щодо невиплати та неотримання позивачем належних йому сум додаткової винагороди.

За таких обставин суд дійшов висновку, що відповідач 1, не здійснивши нарахування і виплату позивачу додаткової винагороди в розмірі 30000 грн на місяць за період з 24 лютого 2022 року по 20 січня 2023 року, діяв не на підставі та не у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, що свідчить про обґрунтованість позовних вимог в цій частині. Однак позовні вимоги щодо зобов`язання відповідача прийняти наказ про призначення винагороди не узгоджуються з висновками Верховного Суду, викладеними у зразковій справі № 260/3564/22 в частині належного способу захисту порушеного права.

Поряд з тим ДСА України не має відповідати за цим позовом, адже між нею та позивачем безпосередньо не виникло жодних правовідносин, у яких би цей суб`єкт владних повноважень порушив права позивача.

Суд наголошує, що саме правова поведінка відповідача 1 перебуває у причинно-наслідковому зв`язку з порушенням прав позивача, в той час як правова поведінка ДСА України безпосереднього впливу на права позивача не справляла, адже за обставин цієї справи полягала лише в окремій дотичності до бюджетних правовідносин, при цьому така участь є реалізацією власної компетенції. Обставин вчинення під час такої правової поведінки протиправних дій, які б порушували права позивача, судом не встановлено.

Оскільки бюджетні правовідносини, які виникають між учасниками бюджетного процесу стосовно реалізації їхніх бюджетних повноважень (прав та обов`язків з управління бюджетними коштами), безпосередньо не стосуються позивача, то це вказує на відсутність підстав для задоволення вимог до ДСА України.

Не підлягають задоволенню та є передчасними і позовні вимоги про нарахування індексації, оскільки спір між сторонами виник саме з приводу нарахування та виплати додаткової винагороди, а не відмови в проведенні позивачу індексації грошового забезпечення.

За наведеного правового регулювання та обставин справи, враховуючи висновки Верховного Суду у зразковій справі №260/3564/22, суд у цій справі дійшов висновку про задоволення позову частково у спосіб визнання протиправною бездіяльності ТУ ССО у Волинській області щодо ненарахування та невиплати позивачу додаткової винагороди, встановленої Постановою №168, за період з 24 лютого 2022 року по 20 січня 2023 року, та зобов`язання відповідача здійснити ОСОБА_1 нарахування та виплату такої винагороди в розмірі 30000,00 грн на місяць за період з 24 лютого 2022 року по 20 січня 2023 року та про відмову у задоволенні решти позовних вимог. Саме такий спосіб захисту порушеного права відповідає застосованому у рішенні Верховного Суду від 06 квітня 2023 року у зразковій справі №260/3564/22, залишеним без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 21 вересня 2023 року.

Згідно з частиною першою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивач просив стягнути з відповідача понесені витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4000,00 грн.

Відповідно до частин першої, другої статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Частинами п`ятою - сьомою статті 134 КАС України встановлено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частини дев`ятої статті 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

На підтвердження витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги адвокатом, позивачем надано суду договір про надання правової допомоги від 26 січня 2023 року №26/01/5 (а.с.27-28), акт про прийняття-передачі наданих послуг правової допомоги відповідно до договору про надання правової допомоги від 14 лютого 2023 року (а.с.31).

При цьому суд не бере до уваги квитанцію від 01 лютого 2023 року №0.0..1 як доказ оплати послуг правової допомоги. За змістом цієї квитанції вбачається, що позивачем оплачено юридичні послуги за рахунком №1 від 08 серпня 2022 року, у той час як у цій справі правова допомога надавалася відповідно до договору про надання правової допомоги від 26 січня 2023 року №26/01/5 (а.с.30).

Разом з тим в розумінні статей 134, 139 КАС України відшкодуванню підлягають витрати незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною, чи тільки має бути сплачено.

Так згідно з актом про прийняття-передачі наданих послуг правової допомоги відповідно до договору про надання правової допомоги від 14 лютого 2023 року розмір послуг за професійну правничу допомогу становить 4000,00 грн за такі надані адвокатом Вічинюк А.А. послуги: вивчення наданих документів та надання консультації та роз`яснення законодавства 300,00 грн; зібрання (витребування, отримання) доказів для подальшого представлення суду 200,00 грн, складання позовної заяви 3000,00 грн; складання інших процесуальних документів (адвокатських запитів, заяв) 200,00 грн; формування додатків до позовної заяви та подання позовної заяви з додатками до суду 300,00 грн.

Відповідач 1 заперечив щодо стягнення витрат на правничу допомогу у зв`язку з їх неспівмірністю із категорією справи і предметом позову.

За загальним правилом зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим на виконання робіт. Разом із тим, частина дев`ята статті 139 КАС України визначає критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл судових витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Суд зазначає, що при визначенні суми відшкодування судових витрат суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг. Надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто повинно бути доведено доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи.

При цьому суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 14 листопада 2019 року у справі №826/7375/18.

На думку суду, враховуючи предмет спору, незначну складність справи, зміст та обсяг наданих послуг, а також часткове задоволення позову, заперечення відповідача 1 щодо суми витрат на правову допомогу та виходячи із критеріїв, визначених частинами третьою, п`ятою статті 134, частиною дев`ятою статті 139 КАС України суд вважає, що на користь позивача необхідно стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача 1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 1000,00 грн. Решту витрат на професійну правничу допомогу повинен понести позивач.

Керуючись статтями 2, 72-77, 139, 243-246, 255, 262, 291, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) до Територіального управління Служби судової охорони у Волинській області (45605, Волинська область, село Боратин, вулиця Центральна, 2А, ідентифікаційний код юридичної особи 43258822), Державної судової адміністрації України (01601, місто Київ, вулиця Липська, 18/5, ідентифікаційний код юридичної особи 26255795) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Територіального управління Служби судової охорони у Волинській області щодо непроведення нарахування і виплати ОСОБА_1 додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану за період з 24 лютого 2022 року по 20 січня 2023 року.

Зобов`язати Територіальне управління Служби судової охорони у Волинській області здійснити ОСОБА_1 нарахування та виплату додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану в розмірі 30000,00 грн на місяць, за період з 24 лютого 2022 року по 20 січня 2023 року.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Територіального управління Служби судової охорони у Волинській області судові витрати у сумі 1000,00 грн (одна тисяча грн 00 коп.).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене учасниками справи в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Ж.В. Каленюк