Справа № 520/16536/21
Суддя: Мельнікова Л.В.
Дата ухвалення: 2023-12-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Головуючий І інстанції: Шляхова О.М.

28 грудня 2023 р. Справа № 520/16536/21
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Мельнікової Л.В.,

Суддів: Бегунца А.О. , Рєзнікової С.С. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 18 листопада 2021 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Благоустрій міста Ізюм» про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

В с т а н о в и в:

28.08.2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить:

- визнати протиправною відмову Комунального підприємства «Благоустрій міста Ізюм» (далі КП «Благоустрій міста Ізюм») щодо надання інформації на його запит від 18.08.2021 року № 3, викладену у листі КП «Благоустрій міста Ізюм» від 25.08.2021 року № 746;

- зобов`язати КП «Благоустрій міста Ізюм» надати інформацію на його запит про надання публічної інформації від 18.08.2021 року № 3 (реєстраційний вхідний номер № 804 від 18.08.2021 року Центру надання адміністративних послуг апарату виконавчого комітету Ізюмської міської ради).

Крім того, позивач просить вирішити питання щодо відшкодування на його користь судових витрат, пов`язаних з правничою допомогою, у розмірі 22.800 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що відповідачем безпідставно відмовлено у задоволення його запиту на отримання публічної інформації від 18.08.2021 року № 3. Позивач вважає, що відмова в задоволення інформаційного запиту, викладена в листі КП «Благоустрій міста Ізюм» від 25.08.2021 року № 746, є неправомірною, оскільки така відмова є втручанням у його право на отримання публічної інформації.

Також, позивач зазначив, що у відповіді КП «Благоустрій міста Ізюм» відсутній аналіз щодо застосування відповідних вимог ч. 2 ст. 6 Закону від 13.01.2011 року № 2939-VІ «Про доступ до публічної інформації» (далі Закон № 2939-VІ), застосування «трискладового тесту». Також позивач констатував, що розпорядник інформації повинен не просто послатися на «трискладовий тест», а й обґрунтувати наявність підстав обмеження у доступі до такої інформації. Водночас, КП «Благоустрій міста Ізюм» у відповіді на запит не провів такого тесту, а обмежився загальним висловлюванням щодо всієї запитуваної інформації. Відповідач повинен обґрунтувати, чому саме обмеження доступу до конкретної інформації переслідує зазначену у ч. 2 ст. 6 Закону № 2939-VІ мету.

Крім того, позивач вказує, що у відповіді КП «Благоустрій міста Ізюм» не висловлюється, у чому полягає істотна шкода задекларованому інтересу, не аргументовано наявності причинно-наслідкового зв`язку між наданням доступу до інформації та можливим настанням шкоди захищеному інтересу, а також, не обґрунтовано істотності шкоди та ймовірності її настання внаслідок надання доступу до такої інформації.

Заперечуючи вимоги адміністративного позову ОСОБА_1 , у відзиві КП «Благоустрій міста Ізюм» вказує, що відомості, які просив надати позивач містили персональні дані директора КП «Благоустрій міста Ізюм» ОСОБА_2 . В той же час, відповідно до ст. 14 Закону України від 01.06.2010 року № 2297-VI «Про захист персональних даних» (далі Закон № 2297-VI) поширення персональних даних без згоди суб`єкта персональних даних або уповноваженої ним особи дозволяється у випадках, визначених законом, і лише (якщо це необхідно) в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Окрім того, звернення позивача було здійснено на підставі Закону № 2939-VІ, проте, КП «Благоустрій міста Ізюм» не віднесено до розпорядників інформації, зобов`язаних оприлюднювати та надавати інформацію на запити відповідно до вимог Закону.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 18.11.2021 року частково задоволено вимоги адміністративного позову ОСОБА_1 .

Так, судовим рішенням визнано протиправною відмову КП «Благоустрій міста Ізюм» щодо надання інформації на запит ОСОБА_1 від 18.08.2021 року № 3, викладену у листі КП «Благоустрій міста Ізюм» від 28.08.2021 року № 746.

Зобов`язано КП «Благоустрій міста Ізюм» повторно розглянути запит ОСОБА_1 на отримання публічної інформації від 18.08.2021 року в порядку, визначеному Законом № 2939-VІ з урахуванням висновків, викладених у рішенні суду.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань КП «Благоустрій міста Ізюм» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2000 грн.

В обґрунтування прийнятого рішення судом зазначено про те, що відмова у наданні інформації є обґрунтованою у разі, якщо розпорядник в листі вказує, якому саме з інтересів загрожує розголошення запитуваної інформації, в чому полягає істотність шкоди цим інтересам від її розголошення, чому шкода від оприлюднення такої інформації переважає право громадськості знати цю інформацію в інтересах національної безпеки, економічного добробуту чи прав людини. Відсутність висновку розпорядника інформації щодо наявності хоча б однієї з трьох складових «трискладового тесту» означає, що відмова у доступі до публічної інформації є необґрунтованою.

Крім того, суд зазначив, що оскільки обґрунтування обмеження доступу до інформації є повноваженням відповідача як розпорядника інформації, а таке обґрунтування відсутнє у відповіді на запит позивача, то для забезпечення дотримання балансу у системі розподілу влад, необхідно вийти за межі позовних вимог на підставі ч. 2 ст. 9 КАС України та зобов`язати відповідача повторно розглянути запит від 18.08.2021 року з урахуванням висновків, викладених у цьому рішенні.

Також, суд зазначив, що надання правничої допомоги у зв`язку із складання позовної заяви на суму 18.000 грн., в той час коли її задоволено частково не є співмірним з обсягом та складністю справи. Сума, що підлягає сплаті позивачем на професійну правничу допомогу в розмірі 22.800 грн., не відповідає складності справи та пропорційності, а тому, вартість такої послуги є необґрунтованою та завищеною.

Не погоджуючись із судовим рішенням, в апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати в частині, якою судом зобов`язано КП «Благоустрій міста Ізюм» повторно розглянути його запит на отримання публічної інформації від 18.08.2021 року в порядку, визначеному Законом № 2939-VІ з урахуванням висновків, викладених у рішенні суду та ухвалити нове судове рішення, яким зобов`язати КП «Благоустрій міста Ізюм» надати інформацію на його запит про надання публічної інформації від 18.08.2021 року № 3 (реєстраційний вхідний номер № 804 від 18.08.2021 року Центру надання адміністративних послуг апарату виконавчого комітету Ізюмської міської ради). Крім того, позивач просив стягнути на його користь судові витрати, пов`язані з правничою допомогою, у розмірі 22.800 грн.

Аргументи, наведені позивачем в обґрунтування вимог апеляційної скарги, фактично аналогічні наведеному у позові.

Відзив на апеляційну скаргу від КП «Благоустрій міста Ізюм» не надійшов, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

В даному випадку, характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не є складними, виходячи з визначення справ незначної складності.

Письмове провадження - розгляд і вирішення адміністративної справи або окремого процесуального питання в суді першої, апеляційної чи касаційної інстанції без повідомлення та (або) виклику учасників справи та проведення судового засідання на підставі матеріалів справи у випадках, встановлених цим Кодексом (п. 10 ч. 1 ст. 4 КАС України).

За приписами ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги (ч. 1 ст. 308). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язкової підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 2 ст. 308).

За приписами ч. 1 ст. 78 КАС України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши судове рішення в межах доводів і вимог апеляційної скарги та перевіривши повноту встановлення судом фактичних обставин справи та правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а судове рішення на підставі ст. 317 КАС України слід скасувати, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 18.08.2021 року ОСОБА_1 звернувся до КП «Благоустрій міста Ізюм» із запитом на отримання публічної інформації, а саме: копії платіжних доручень, транзакцій, інших фінансових документів на підставі яких директор КП «Благоустрій міста Ізюм» ОСОБА_2 отримав заробітну плату та інші види заохочень за липень 2021 року; копії наказів, розпоряджень, інших документів на підставі яких директор КП «Благоустрій міста Ізюм» ОСОБА_2 отримав премію, надбавки та інше за липень 2021 року (документи надати по кожному виду нарахувань).

КП «Благоустрій міста Ізюм» листом № 746 від 25.08.2021 року повідомило позивача: «Відповідно до ст. 2 Закону № 2297-VI визначено, що персональні дані - відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована.

Таким чином відомості які Ви просите надати є персональними даними директора КП «Благоустрій міста Ізюм» Бриля Ю.О.

В той же час відповідно до ст. 14 Закону № 2297-VI поширення персональних даних без згоди суб`єкта персональних даних або уповноваженої ним особи дозволяється у випадках, визначених законом, і лише (якщо це необхідно) в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Враховуючи те, що на теперішній час відсутня згода директора КП «Благоустрій міста Ізюм» Бриля Ю.О. на поширення персональних даних, підприємство не має можливості надати витребувану інформацію».

Частиною 2 ст. 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ст. 40 Конституції України, усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Відповідно до ст. 1 Закону України від 02.10.1992 року № 2657-XII «Про інформацію» (далі Закон № 2657-XII) інформація - будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.

Статтею 5 Закону № 2657-XII встановлено, що кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів.

Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, та інформації, що становить суспільний інтерес визначено Законом України від 13.01.2011 року № 2939-VI «Про доступ до публічної інформації» (далі Закон № 2939-VI).

Згідно ст. 1 Закону № 2939-VI, публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Згідно ч. 2 ст. 1 Закону № 2939-VI, публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону № 2939-VI, доступ до інформації забезпечується шляхом, зокрема, надання інформації за запитами на інформацію.

Згідно зі статтею 3 Закону № 2939-VI право на доступ до публічної інформації гарантується: 1) обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом; 2) визначенням розпорядником інформації спеціальних структурних підрозділів або посадових осіб, які організовують у встановленому порядку доступ до публічної інформації, якою він володіє; 3) максимальним спрощенням процедури подання запиту та отримання інформації; 4) доступом до засідань колегіальних суб`єктів владних повноважень, крім випадків, передбачених законодавством; 5) здійсненням парламентського, громадського та державного контролю за дотриманням прав на доступ до публічної інформації; 6) юридичною відповідальністю за порушення законодавства про доступ до публічної інформації.

Такі випадки встановлені ч. 1 ст. 6 Закону № 2939-VI, згідно із якою публічною інформацією з обмеженим доступом, є: 1) конфіденційна інформація; 2) таємна інформація; 3) службова інформація.

Згідно ч. 5 ст. 6 Закону № 2939-VI, не може бути обмежено доступ до інформації про складання, розгляд і затвердження бюджетів, кошторисів розпорядників бюджетних коштів та плани використання бюджетних коштів одержувачів бюджетних коштів, а також їх виконання за розписами, бюджетними програмами та видатками (крім таємних видатків відповідно до ст. 31 Бюджетного кодексу України), взяття розпорядниками та одержувачами бюджетних коштів бюджетних зобов`язань або здійснення розпорядження бюджетними коштами у будь-який інший спосіб, планування, формування, здійснення та виконання закупівлі товарів, робіт і послуг за бюджетні кошти, у тому числі оборонних закупівель (крім випадків, якщо окрема інформація про закупівлі товарів, робіт і послуг становить державну таємницю відповідно до Закону України "Про державну таємницю"), володіння, користування чи розпорядження державним, комунальним майном, у тому числі до копій відповідних документів, умови отримання цих коштів чи майна, прізвища, імена, по батькові фізичних осіб та найменування юридичних осіб, які отримали ці кошти або майно. Не підлягає обмеженню також доступ до інформації про стан і результати перевірок та службових розслідувань фактів порушень, допущених у сферах діяльності, зазначених у цій частині. Доступ до зазначеної інформації забезпечується розпорядниками інформації відповідно до положень статті 5 цього Закону.

Відповідно до ст. 12 Закону № 2939-VI, суб`єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є:

1) запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень;

2) розпорядники інформації - суб`єкти, визначені у статті 13 цього Закону;

3) структурний підрозділ або відповідальна особа з питань запитів на інформацію розпорядників інформації.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 13 Закону № 2939-VI передбачено, що до розпорядників інформації належать, зокрема, юридичні особи, що фінансуються з державного, місцевих бюджетів, бюджету Автономної Республіки Крим, - стосовно інформації щодо використання бюджетних коштів.

У відповідності до ч. 1 ст. 13 Закону № 2939-VI, розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються:

1) суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання;

2) юридичні особи, що фінансуються з державного, місцевих бюджетів, бюджету Автономної Республіки Крим, - стосовно інформації щодо використання бюджетних коштів;

3) особи, якщо вони виконують делеговані повноваження суб`єктів владних повноважень згідно із законом чи договором, включаючи надання освітніх, оздоровчих, соціальних або інших державних послуг, - стосовно інформації, пов`язаної з виконанням їхніх обов`язків;

4) суб`єкти господарювання, які займають домінуюче становище на ринку або наділені спеціальними чи виключними правами, або є природними монополіями, - стосовно інформації щодо умов постачання товарів, послуг та цін на них.

Згідно п. 4 ч. 2 ст. 13 Закону № 2939-VI, до розпорядників інформації, зобов`язаних оприлюднювати та надавати за запитами інформацію, визначену в цій статті, у порядку, передбаченому цим Законом, прирівнюються суб`єкти господарювання, які, зокрема, володіють іншою інформацією, що становить суспільний інтерес (суспільно необхідною інформацією).

На розпорядників інформації, визначених у пунктах 2, 3, 4 частини першої та в частині другій цієї статті, вимоги цього Закону поширюються лише в частині оприлюднення та надання відповідної інформації за запитами (ч. 3 ст. 13 Закону № 2939-VI).

Згідно ч. 4 ст. 13 Закону № 2939-VI, усі розпорядники інформації незалежно від нормативно-правового акта, на підставі якого вони діють, при вирішенні питань щодо доступу до інформації мають керуватися цим Законом.

Відповідно до ст. 14 Закону № 2939-VI, розпорядники інформації зобов`язані:

1) оприлюднювати інформацію, передбачену цим та іншими законами;

2) систематично вести облік документів, що знаходяться в їхньому володінні;

3) вести облік запитів на інформацію;

4) визначати спеціальні місця для роботи запитувачів з документами чи їх копіями, а також надавати право запитувачам робити виписки з них, фотографувати, копіювати, сканувати їх, записувати на будь-які носії інформації тощо;

5) мати спеціальні структурні підрозділи або призначати відповідальних осіб для забезпечення доступу запитувачів до інформації та оприлюднення інформації;

6) надавати та оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об`єктивність наданої інформації і оновлювати оприлюднену інформацію.

В силу ст. 16 Закону № 2939-VI, розпорядник інформації відповідає за визначення завдань та забезпечення діяльності структурного підрозділу або відповідальної особи з питань доступу до публічної інформації розпорядників інформації, відповідальних за опрацювання, систематизацію, аналіз та контроль щодо задоволення запиту на інформацію, надання консультацій під час оформлення запиту, а також за оприлюднення інформації, передбаченої цим Законом.

Запит, що пройшов реєстрацію в установленому розпорядником інформації порядку, обробляється відповідальними особами з питань доступу до публічної інформації.

За даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, відповідач КП «Благоустрій міста Ізюма», , є юридичною особою, комунальним підприємством, засновником якого є Ізюмська міська рада, .

Відповідно до ст. 327 Цивільного кодексу України, у комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді. Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.

За змістом п. 3 ст. 8 Господарського кодексу України, господарська компетенція органів державної влади та органів місцевого самоврядування реалізується від імені відповідної державної чи комунальної установи.

Частиною першою-другою ст. 78 Господарського кодексу України встановлено, що комунальне унітарне підприємство утворюється компетентним органом місцевого самоврядування в розпорядчому порядку на базі відокремленої частини комунальної власності і входить до сфери його управління. Орган, до сфери управління якого входить комунальне унітарне підприємство, є представником власника - відповідної територіальної громади і виконує його функції у межах, визначених цим Кодексом та іншими законодавчими актами.

Відповідно до ч. 3 ст. 78 Господарського кодексу України, майно комунального унітарного підприємства перебуває у комунальній власності і закріплюється за таким підприємством на праві господарського відання (комунальне комерційне підприємство) або на праві оперативного управління (комунальне некомерційне підприємство).

Частиною 7 ст. 78 Господарського кодексу України визначено, що органами управління комунального унітарного підприємства є, зокрема, керівник підприємства, який призначається (обирається) органом, до сфери управління якого належить підприємство, або наглядовою радою цього підприємства (у разі її утворення) і є підзвітним органу, який його призначив (обрав).

Відповідно до ч. 1 ст. 140 Господарського кодексу України, джерелами формування майна суб`єктів господарювання є, зокрема, доходи від реалізації продукції (робіт, послуг); капітальні вкладення і дотації з бюджетів; інші джерела, не заборонені законом тощо.

Аналіз наведених правових норм та обставин справи дає підстави для висновку, що комунальні підприємства створені органом місцевого самоврядування на основі комунального майна та здійснюють свою діяльність від імені територіальної громади, а тому всі прибутки, які отримано комунальними підприємствами від своєї діяльності є також власністю територіальної громади, тобто є бюджетними коштами (комунальним майном).

Аналогічний правовий висновок наведений Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 14.03.2018 року у справі № 815/1216/16.

Як було зазначено вище, за правилами п. 2 ч. 1 ст. 13 Закону № 2939-VI, розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються, зокрема, юридичні особи, що фінансуються з державного, місцевих бюджетів, бюджету Автономної Республіки Крим.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що відповідач КП «Благоустрій міста Ізюма» є розпорядником інформації до якої не може бути обмежено доступ, та на нього покладено обов`язок надати таку інформацію на запит позивача в межах вказаних вище правових норм.

Стосовно доводів відповідача про те, що підприємство не має можливості надати витребувану інформацію, оскільки відсутня згода директора КП «Благоустрій міста Ізюм» Бриля Ю.О. на поширення персональних даних, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно із ст. 2 Закону України від 01.06.2010 року № 2297-VI «Про захист персональних даних» (далі Закон № 2297-VI) персональні дані - відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована.

Відповідно до положень частин 1-3 ст. 5 Закону № 2297-VI об`єктами захисту є персональні дані. Персональні дані можуть бути віднесені до конфіденційної інформації про особу законом або відповідною особою. Не є конфіденційною інформацією персональні дані, що стосуються здійснення особою, уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, посадових або службових повноважень.

Персональні дані, зазначені у декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, оформленій за формою, визначеною відповідно до Закону України від 14.10.2014 року № 1700-VII «Про запобігання корупції» (далі Закон № 1700-VII), не належать до інформації з обмеженим доступом, крім відомостей, визначених Законом № 1700-VII .

Не належить до інформації з обмеженим доступом інформація про отримання у будь-якій формі фізичною особою бюджетних коштів, державного чи комунального майна, структуру, принципи формування та розмір оплати праці, винагороди, додаткового блага керівника, заступника керівника юридичної особи публічного права, керівника, заступника керівника, члена наглядової ради державного чи комунального підприємства або державної чи комунальної організації, що має на меті одержання прибутку, особи, яка постійно або тимчасово обіймає посаду члена виконавчого органу чи входить до складу наглядової ради господарського товариства, у статутному капіталі якого більше 50 відсотків акцій (часток, паїв) прямо чи опосередковано належать державі та/або територіальній громаді, крім випадків, передбачених ст. 6 Закону № 2939-VI.

Згідно з вимогами ч. 6 ст. 6 Закону № 2939-VI не належать до інформації з обмеженим доступом відомості, зазначені у декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, поданій відповідно до Закону № 1700-VII, крім випадків, визначених зазначеним Законом.

Відповідно до абз. 4 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про запобігання корупції» зазначені у декларації відомості щодо реєстраційного номера облікової картки платника податків або серії та номера паспорта громадянина України, унікального номера запису в Єдиному державному демографічному реєстрі, місця проживання, дати народження фізичних осіб, щодо яких зазначається інформація в декларації, місцезнаходження об`єктів, які наводяться в декларації (крім області, району, населеного пункту, де знаходиться об`єкт), номера рахунку в банківській чи іншій фінансовій установі, є інформацією з обмеженим доступом та не підлягають відображенню у відкритому доступі.

Конституційний Суд України рішенням № 2-рп/2012 від 20.01.2012 року встановив, що перебування особи на посаді, пов`язаній зі здійсненням функцій держави або органів місцевого самоврядування, передбачає не тільки гарантії захисту прав цієї особи, а й додаткові правові обтяження. Публічний характер як самих органів-суб`єктів владних повноважень, так і їх посадових осіб вимагає оприлюднення певної інформації для формування громадської думки про довіру до влади та підтримку її авторитету у суспільстві.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що інформація, яка зазначається в декларації, у тому числі про отримані доходи суб`єкта декларування (п.7 ч.1 ст. 46 Закону №1700-VII) не є інформацією з обмеженим доступом та є відкритою.

Статтею 3 Закону № 1700-VII визначено суб`єктів, на яких поширюється дія цього Закону, особи, уповноважені на виконання функцій держави або місцевого самоврядування (п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону № 1700-VII).

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 60 Закону № 1700-VII, інформація про розміри, види оплати праці, матеріальної допомоги та будь-яких інших виплат з бюджету або за рахунок технічної або іншої допомоги в рамках реалізації в Україні програм (проектів) у сфері запобігання, протидії корупції особам, зазначеним у пункті 1, пунктах «а» і «в» п. 2 та пунктах 4 і 5 ч. 1 ст. 3 цього Закону, а також одержані цими особами за правочинами, які підлягають обов`язковій державній реєстрації, а також подарунки, які регулюються цим Законом, не може бути віднесена до інформації з обмеженим доступом.

Отже, доводи відповідача про те, що копії платіжних доручень, транзакцій, інших фінансових документів на підставі яких директор КП «Благоустрій міста Ізюм» ОСОБА_2 отримав заробітну плату та інші види заохочень за липень 2021 року, які позивач просив йому надати, є персональними даними, яка належить обмеженню, прямо суперечить наведеним вимогам Закону України «Про доступ до публічної інформації», Закону України «Про запобігання корупції», а тому спірна відмова у наданні позивачеві копій статуту, положення комунального підприємства «Благоустрій міста Ізюма», службових та посадових обов`язків директора комунального підприємства «Благоустрій міста Ізюма» є протиправною.

Оскільки наведені вище обставини залишені судом першої інстанції поза увагою, та цим обставинам не надана належна правова оцінка, колегія суддів, задовольняючи вимоги апеляційної скарги ОСОБА_1 , скасовує судове рішення та приймає нове про задоволення позовних вимог.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині стягнення за рахунок бюджетних асигнувань КП «Благоустрій міста Ізюм» на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 2000 грн., колегія судді виходить з наступного.

Частиною ч ст. 132 КАС України передбачено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно зі ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

На підтвердження понесених у суді першої інстанції витрат на правову допомогу позивачем надано до матеріалів справи копії договору про надання правничої допомоги б/н від 13.08.2021 року, укладеного між позивачем та адвокатом Лихачовим Р.Б.; додаткової угоди № 3 від 27.08.2021 року до договору про надання правничої допомоги б/н від 13.08.2021року; Акту № 3 від 27.08.2021 року.

Згідно з п. 1 додаткової угоди № 3 від 27.08.2021 року до договору про надання правничої допомоги б/н від 13.08.2021 року, адвокат надає правничу допомогу в рамках позову ОСОБА_1 до КП «Благоустрій міста Ізюм» про визнання відмови щодо надання інформації на запит від 18.08.2021 року № 3, викладеної в листі КП «Благоустрій міста Ізюм» від 25.08.2021 року № 746 протиправною та зобов`язання КП «Благоустрій міста Ізюм2 надати інформацію на запит про надання публічної інформації ОСОБА_1 від 18.08.2021 року.

Згідно з п. 3 додаткової угоди № 3 від 27.08.2021 року оплата послуг адвоката здійснюється клієнтом не пізніше 15 днів з моменту набрання судовим рішенням законної сили.

Згідно додаткової угоди № 3 від 27.08.2021 року та Акту № 3 від 27.08.2021 року, адвокатом надано наступні послуги:

- правнича допомога у зв`язку з складанням документу «Позовна заява про визнання відмови КП «Благоустрій міста Ізюм» у задоволені запиту щодо надання інформації на запит ОСОБА_1 від 18.08.2021 року № 3, викладеної в листі КП «Благоустрій міста Ізюм» від 25.08.2021 року № 746 протиправною та зобов`язання КП «Благоустрій міста Ізюм» надати інформацію на запит про надання публічної інформації ОСОБА_1 від 18.08.2021 року № 3 від 27.08.2021 року № 520/21/2/1/зі - (три) мінімальні заробітні плати станом на 01.01.2021 року (18000 грн);

- правнича допомога у зв`язку з складанням документу «Клопотання позивача про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження» від 27.08.2021 року № 520/21/2/2/зі - 20% (двадцять відсотків) мінімальної заробітної плати станом на 01.01.2021 року (1200 грн);

- правнича допомога у зв`язку з складанням документу «Клопотання позивача про витребування доказів» від 27.08.2021 року № 520/21/2/3/зі - 0,5 (половина) мінімальної заробітної плати станом на 01.01.2021 року (3000 грн);

- правнича допомога у зв`язку з складанням документу «Клопотання позивача про звільнення від сплати судового збору» від 27.08.2021 року № 520/21/2/4/зі - 10% (десять відсотків) мінімальної заробітної плати станом на 01.01.2021 року (600 грн);

Загалом вартість вищевказаних послуг (гонорар) за Довідкою розрахунком № 03 складає: 22.800 грн.

Верховний Суд, розглядаючи питання відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, у своїй судовій практиці неодноразово зазначав, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у ч. 5 ст. 134 КАС України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на не співмірність витрат, доказів та обґрунтування не відповідності заявлених витрат цим критеріям.

Тобто, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог.

Такий висновок викладено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 17 вересня 2019 року у справі №810/3806/18, від 23 квітня 2021 року у справі №521/15516/19, від 21 червня 2022 року у справі №826/11302/18, а також у додатковій постанові від 10 березня 2023 року у справі №520/2325/21 та ін.

Крім цього, Велика Палата Верховного Суду вказала на те, що при визначенні суми судових витрат, на відшкодування якої має право позивач, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Водночас у контексті наведених у цьому судовому рішенні висновків варто наголосити на тому, що Велика Палата Верховного Суду при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу застосувала відповідний підхід, надавши оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона мала заперечення.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 23.11.2023 року у справі № 260/51/21.

КП «Благоустрій міста Ізюм» зі свого боку клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, до суду не подало, хоча обов`язок доведення неспівмірності витрат відповідно до частин шостої та сьомої ст. 134 КАС України покладено саме на сторону, яка в цьому зацікавлена.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів, оцінивши надані докази в контексті того, які документи було подано представником позивачки до суду, складності справи та обсягу наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, а також урахувавши, що відповідач не заперечив проти доводів позивача, власних мотивів стосовно неспівмірності понесених позивачем витрат і наявності у зв`язку із цим підстав для зменшення їх розміру не навів, дійшла висновку, що заява позивача підлягає задоволенню.

Отже, судом першої інстанції при ухваленні судового рішення в частині розподілу судових витрат було допущено неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, у зв`язку з чим рішення Харківського окружного адміністративного суду від 18.11.2021 року слід скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути за рахунок бюджетних асигнувань КП «Благоустрій міста Ізюм» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 22.800 грн.

За наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення (п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України).

Підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права (п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 317 КАС України).

Враховуючи те, що справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження, рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Інші доводи та заперечення сторін на висновки колегії суддів не впливають.

При цьому, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (№ 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (№ 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

За наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення (п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України).

Підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права (п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 317 КАС України).

Враховуючи те, що справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження, рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 292, 293, 308, 310, 311, 313, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 18 листопада 2021 року скасувати з прийняттям новгого судового рішення про задоволення вимог адміністратвиного позову ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Благоустрій міста Ізюм» про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії.

Визнати протиправною відмову Комунального підприємства «Благоустрій міста Ізюм» щодо надання інформації на запит ОСОБА_1 від 18.08.2021 року № 3, викладену у листі Комунального підприємства «Благоустрій міста Ізюм» від 25.08.2021 року № 746.

Зобов`язати Комунальне підприємство «Благоустрій міста Ізюм» надати інформацію на його запит про надання публічної інформації від 18.08.2021 року № 3 (реєстраційний вхідний номер № 804 від 18.08.2021 року Центру надання адміністративних послуг апарату виконавчого комітету Ізюмської міської ради).

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Комунального підприємства «Благоустрій міста Ізюм» (вул. Червоногірська, буд. 74, м. Ізюм, Харківська область, 64309, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 22.800 (двадцять дві тисячі вісімсот) гривень.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Л.В. Мельнікова
Судді А.О. Бегунц С.С. Рєзнікова