Справа № 160/27612/23
Суддя: Кадникова Ганна Володимирівна
Дата ухвалення: 2023-11-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Кадникової Г. В.,
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, третя особа-1, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Дніпропетровський державний університет внутрішніх справ; третя особа-2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Національна поліція України, про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,
ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить:
- визнати протиправними дії Міністерства внутрішніх справ України (далі - відповідач) щодо не нарахування та не виплати грошової компенсації за невикористані щорічні основні оплачувані та додаткові оплачувані відпустки за 2018 рік, 2019 рік, 2020 рік, 2021 рік та 2022 рік;
- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні щорічної основної та додаткової оплачуваної відпустки за 2018 рік, 2019 рік, 2020 рік, 2021 рік та 2022 рік
В обґрунтування позову зазначено, що при звільненні позивача 07.08.2023, з ним не в повному обсязі проведено розрахунок за невикористані відпустки.
Ухвалою суду позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного провадження. Запропоновано відповідачу надати відзив на позовну заяву.
Ухвалою суду від 06.11.2023 задоволено клопотання позивача та залучено до участі у справі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Дніпропетровський державний університет внутрішніх справ (далі ДДУВС, третя особа-1) та Національну поліцію України (далі НПУ, третя особа-2).
Від відповідача надійшов відзив, за змістом якого заперечує проти позовних вимог. З посиланням на приписи Закону України «Про Національну поліцію» (в редакції на день звільнення позивача) і Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських (затверджений наказом Міністерства внутрішніх справ України № 260 від 06.04.2016) стверджує, що наказом МВС від 07.08.2023 № 1139 о/с ОСОБА_1 звільнено з посади ректора Дніпропетровського державного університету внутрішніх справ та визначено, що останній має право на отримання компенсації за 33 доби невикористаної відпустки за 2023 рік і вказаний наказ позивачем не оскаржувався.
Від третьої особи-1 надійшли письмові пояснення, за змістом яких зазначено, що відповідно наказу Міністерства внутрішніх справ України від 07.08.2023 № 1139 ДДУВС сплачено грошову компенсацію ОСОБА_1 за невикористану в році звільнення щорічну основну відпустку тривалістю 18 діб та 15 діб додаткової оплачуваної відпустки за стаж роботи в поліції відповідно до ч.10 ст.93 Закону України «Про Національну поліцію».
На підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення соціального захисту військовослужбовців, поліцейських та деяких інших осіб» до ч.10 ст.93 Закону України «Про Національну поліцію» 06.09.2023 року внесено зміни, відповідно до яких поліцейським, які звільняються зі служби в поліції, виплачується грошова компенсація за всі не використані під час проходження служби дні щорічних основної та додаткової оплачуваних відпусток поліцейського.
Станом на дату наказу Міністерства внутрішніх справ України від 07.08.2023 № 1139 діяли норми ч.10 ст.93 Закону України «Про Національну поліцію» відповідно до яких ОСОБА_1 виплачено грошову компенсацію за невикористану в році звільнення відпустку. Отже, виплати здійснено згідно з вимогами чинного на той момент законодавства в повному обсязі.
Від третьої особи-2 надійшли письмові пояснення, за змістом яких зазначено, що питання виплати при звільненні поліцейського грошової компенсації за невикористану відпустку повністю врегульовані нормами пункту 8 розділу IІІ Порядку та умовами виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затверджених наказом МВС від 06.04.2016 № 260 (далі - Порядок № 260), які є спеціальними та підлягають застосуванню до спірних правовідносин.
Так, пунктом 8 розділу IІІ Порядку № 260 чітко встановлено, що виплата грошової компенсації передбачена виключно за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, а отже правові підстави для виплати грошової компенсації за невикористані не у році звільнення відпустки у (спірних правовідносинах за 2021 та 2022 рр.) - відсутні.
Вказане підтверджується також і статтею 93 Закону № 580-VIII в редакції що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, якою встановлено порядок обчислення тривалості відпусток поліцейських та вказано, що поліцейським дозволяється, за бажанням, використовувати відпустку частинами. Чергова відпустка надається поліцейському, як правило, до кінця календарного року. Поліцейським у рік звільнення за власним бажанням, за віком, через хворобу чи скорочення штату в році звільнення, за їх бажанням, надається чергова відпустка, тривалість якої обчислюється пропорційно з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожний повний місяць служби в році звільнення. За невикористану у році звільнення відпустку поліцейським, звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону (ч.10 ст.93 Закону).
Третя особа-2 вказує, що спеціальний Закон № 580-VIII в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, не містить інших умов виплати грошової компенсації за невикористані поліцейським відпустки при звільненні зі служби в поліції, ніж виплата грошової компенсації лише за невикористану у році звільнення відпустку.
Наведена норма матеріального права має імперативний характер, оскільки встановлює для органу державної влади обов?язок (спосіб) діяти певним чином, а саме виплачувати компенсацію лише за невикористану відпустку у році звільнення поліцейського.
Виплата грошового забезпечення відрядженим поліцейським провадиться за рахунок коштів відповідних державних органів, установ та організацій з урахуванням цього Порядку та умов.
НПУ у своїх поясненнях зазначає, що таким чином, грошове забезпечення сплачувалося позивачу ДДУВС, оскільки саме з ним позивач у період часу з січня 2016 по серпень 2023 перебуває у фактичних трудових відносинах, будучи при цьому поліцейським.
Остаточний розрахунок при звільненні також здійснювався ДДУВС.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами та оцінюючи надані сторонами докази, суд виходить з наступного.
Закон України «Про Національну поліцію» (далі - Закон № 580-VІІІ) визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.
Відповідно до частин першої та третьої статті 59 Закону № 580-VІІІ служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень. Рішення з питань проходження служби оформлюються письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік і форма яких установлюються Міністерством внутрішніх справ України.
Проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами (стаття 60 Закону № 580-VIII).
Згідно з частинами першою та другою статті 92 Закону №580-VІІІ поліцейським надаються щорічні чергові оплачувані відпустки в порядку та тривалістю, визначених цим Законом. Поліцейському надаються також додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.
Частинами першою, другою, третьою і четвертою статті 93 Закону №5 80-VIII передбачено, що тривалість відпусток поліцейського обчислюється по добово. Святкові та неробочі дні до тривалості відпусток не включаються. Тривалість щорічної основної оплачуваної відпустки поліцейського становить тридцять календарних днів, якщо законом не визначено більшої тривалості відпустки. За кожний повний календарний рік служби в поліції після досягнення п`ятирічного стажу служби поліцейському надається один календарний день додаткової оплачуваної відпустки, але не більш як п`ятнадцять календарних днів. Тривалість чергової відпустки у році вступу на службу в поліції обчислюється пропорційно з дня вступу до кінця року з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожен повний місяць служби.
Відповідно до частин восьмої, дев`ятої, десятої (в редакції, що діяла на дату звільнення Позивача, 07.08.2023) та одинадцятої статті 93 Закону № 580-VIII поліцейським, які захворіли під час чергової відпустки, після одужання відпустка продовжується на кількість невикористаних днів. Продовження відпустки здійснюється керівником, який надав її, на підставі відповідного документа, засвідченого у визначеному законом чи іншим нормативно-правовим актом порядку. Поліцейським у рік звільнення за власним бажанням, за віком, через хворобу чи скорочення штату в році звільнення, за їх бажанням, надається чергова відпустка, тривалість якої обчислюється пропорційно з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожний повний місяць служби в році звільнення. При звільненні поліцейського проводиться відрахування з грошового забезпечення надмірно нарахованої частини чергової відпустки за час невідпрацьованої частини календарного року. За невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону. Відкликання поліцейського із чергової відпустки, як правило, забороняється. У разі крайньої необхідності відкликання з чергової відпустки може бути дозволено керівнику територіального органу поліції. За бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.
Частинами першою та другою статті 94 Закону № 580-VIII обумовлено, що поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня аоо вченого звання. Порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України.
Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських, затверджені наказом Міністерства внутрішніх справ України № 260 від 06.04.2016 (далі - Порядок № 260) визначають критерії виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських.
Пунктом 3 розділу І Порядку № 260 передбачено, що грошове забезпечення поліцейських визначається залежно від посади, спеціального звання, стажу служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наукового ступеня або вченого звання. До складу грошового забезпечення входять:
2) оклад за спеціальним званням;
3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер);
5) одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Згідно з абзацами сьомим і восьмим пункту 8 розділу III Порядку № 260 за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства. Виплата грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства на день звільнення із служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів. Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку вказується в наказі про звільнення.
Згідно з наказом МВС від 07.08.2023 № 1139 о/с про звільнення ОСОБА_1 з посади ректора ДДУВС, із 07.08.2023 року, як такого, що наказом НПУ від 04.08.2023 № 1233 о/с звільнений зі служби в поліції відповідно до пункту 7 (за власним бажанням) частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію», йому була виплачена грошова компенсація за невикористані в році звільнення частину щорічної основної оплачуваної відпустки за 2023 рік тривалістю 18 діб та 15 діб додаткової оплачуваної відпустки за стаж служби в поліції.
У наказі МВС від 07.08.2023 № 1139 о/с зазначено кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку, а саме: частина щорічної основної оплачуваної відпустки за 2023 рік трвалістю 18 діб та 15 діб додаткової оплачуваної відпустки за стаж служби в поліції.
Вищевикладене не заперечується сторонами та підстведжується матеріалами справи.
Разом з тим, суд вважає невірним трактування та застосування відповідачем частин 9, 10, 11 статті 93 Закону України "Про Національну поліцію", в редакції, що діяла на момент звільнення позивача, з огляду на наступне.
Так, поліцейським у рік звільнення, в тому числі, за власним бажанням в році звільнення, за їх бажанням, надається чергова відпустка, тривалість якої обчислюється пропорційно з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожний повний місяць служби в році звільнення (ч.9 ст.93 Закону № 580-VІІІ).
За невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону (ч.10 ст.93 Закону № 580-VІІІ).
За бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік (ч.11 ст.93 Закону № 580-VІІІ).
Отже, відповідач, при звільненні позивача, мав би приєднати невикористані щорічні основні оплачувані та додаткові оплачувані відпустки за 2018 рік, 2019 рік, 2020 рік, 2021 рік та 2022 рік до частин щорічної основної та додаткової оплачуваної відпустки за 2023 рік за стаж служби в поліції та при звільненні здійснити відповідний розрахунок з позивачем за невикористані відпустки.
Відповідно до ст.8 Конституції України, ст.6 Кодексу адміністративного судочинства України та ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006, суд під час вирішення справи керується принципом верховенства права, застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.
Складовими частинами принципу верховенства права згідно з Доповіддю Європейської комісії «За демократію через право» (Венеційська комісія) від 4 квітня 2011 року (доповідь) є:
- законність, включаючи прозорий, підзвітний та демократичний процес введення в дію приписів права;
- юридична визначеність;
- заборона свавілля;
- доступ до правосуддя, представленого незалежними та безсторонніми судами, включно з тими, що здійснюють судовий нагляд за адміністративною діяльністю;
- дотримання прав людини;
- заборона дискримінації та рівність перед законом.
При чому, згідно Дослідження Європейської комісії «За демократію через право» (Венеційська комісія). 18 березня 2016 року № 711/2013 «Мірило правовладдя», ухваленого Венеційською Комісією на 106-му пленарному засіданні (Венеція, 11-12 березня 2016 року), схваленого Комітетом міністрів (на рівні їх заступників) на 1263-му засіданні (6-7 вересня 2016 року) та Конґресом місцевих і реґіональних влад Ради Європи на 31-й сесії (19-21 жовтня 2016 року), юридична визначеність, як складова правовладдя, чи за іншою термінологією верховенства права, складається з:
приступності (доступність) законодавства;
приступності (доступності) судових рішень;
передбачності актів права;
сталості і послідовності приписів права;
леґітимних очікувань;
унеможливлення зворотної дії;
принципів nullum crimen sine lege та nullum poena sine lege;
принципу Res judicata.
За пунктом 47 Доповіді, який проілюстровано посиланням на практику Європейського суду з прав людини, парламентові не може бути дозволено зневажати основоположні права [людини] внаслідок ухвалення нечітких законів. Цим досягається істотно важливий юридичний захист особи супроти держави та її органів і посадових осіб.
«Якість закону» визначається як ключове положення юридичної визначеності складової частини Верховенства Права.
За практикою Європейського суду з прав людини виокремлюються такі основні ознаки категорії «якість закону»:
поняття «якість закону» (quality of law) охоплює собою такі характеристики відповідного акта законодавства, як, зокрема, чіткість, точність, недвозначність, зрозумілість, узгодженість, доступність, виконуваність, передбачуваність та послідовність. Ці характеристики стосуються як положень будь-якого акта (норм права, які в ньому містяться), так і взаємозв`язку такого акта з іншими актами законодавства такої ж юридичної сили;
категорія «якість закону» є основою правового порядку, заснованого на принципах верховенство права (правовладдя; rule of law), оскільки однією з вимог цього принципу є вимога юридичної визначеності (legal certainty), яка є істотно важливою у питаннях довіри до судової системи, а також для гарантування ефективності підприємницької діяльності та привабливості інвестиційного клімату (передумов економічного розвитку);
норми права, що не відповідають критерію «якості закону» (зокрема, не відповідають принципу передбачуваності (principle of foreseeability), передбачають можливість різного тлумачення та правозастосування), суперечать і такому елементу принципу верховенства права, як заборона свавілля, а застосування таких норм може призвести до порушення конституційних прав особи та неможливість адекватного захисту від необмеженого втручання суб`єктів владних повноважень у права такої особи;
суб`єкт нормотворчості не повинен порушувати права особи внаслідок прийняття «неоднозначних» актів законодавства та повинен нести відповідальність за це (особливо якщо акт передбачає можливість обмеження прав особи), а також мати обов`язок негайно виправити ситуація, яка зумовлена прийняттям акта, що містить норми права, які не відповідають критерію «якості закону»;
чіткість положень актів законодавства безпосередньо впливає на якість судового рішення, одним з критерії чого є формулювання у резолютивній частині рішення такого припису, який було б легко виконати та, відповідно, ефективно захистити порушене права особи;
акт законодавства, який містить норму, що не сформульована з достатньою мірою якості, не дає змоги особі регулювати (впорядкувати) свою поведінку та передбачати (без зайвої складності або отримавши за потреби відповідну консультацію) наслідки такої поведінки, не володіє повною мірою такою ознакою, як обов`язковість (не може розглядатись як «право»);
встановивши невідповідність акта законодавства критерію «якість закону», суд за загальним правилом повинен тлумачити національне законодавство таким чином, щоб результат цього тлумачення відповідав принципам справедливості, розумності та узгоджувався з принципом верховенства права з урахуванням всіх його складових частин.
Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції вимагає, щоб заходи мали підстави в національному законодавстві, і відсилає до якості такого законодавства, вимагаючи, щоб воно було доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним у застосуванні (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 9 листопада 1999 року у справі «ТОВ «Шпачек» проти Чеської Республіки», від 5 січня 2000 року у справі «Беєлер проти Італії», від 7 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України»).
Однією з вимог, яка випливає зі словосполучення «встановлений законом», є передбачуваність. Норму не можна вважати «законом», якщо вона не сформульована достатньо чітко, що дає особі можливість керуватися цією нормою у своїх діях. З іншого боку, хоча визначеність у законі надзвичайно бажана, забезпечення її може призвести до надмірної ригідності, тоді як закон ніколи не повинен відставати від обставин, що змінюються. Ступінь чіткості, яку мають забезпечувати формулювання національних законів і яка в жодному випадку не може охопити всі непередбачувані обставини, значною мірою залежить від змісту певного документа, сфери, на яку поширюється закон, а також від кількості та статусу тих, кому він адресований (див. mutatis mutandis пункт 31 рішення ЄСПЛ від 25 листопада 1999 року у справі «Гешмен і Герруп проти Сполученого Королівства»).
При цьому, складовою частиною правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. ЄСПЛ зазначає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства (рішення ЄСПЛ у справі «Дія 97 проти України» від 21 жовтня 2010 року).
Рішенням Конституційного Суду України від 07.05.2002 року № 8-рп/2002 в справі за конституційним поданням Президента України щодо офіційного тлумачення положень частин другої, третьої статті 124 Конституції України (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) зазначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми, у яких визначені основні трудові права працівників - КЗпП України.

З огляду на відсутність правового врегулювання цього питання положеннями Закону України «Про Національну поліцію» і Порядку № 260 питання компенсації невикористаної частини відпустки поліцейському за минулі роки, суд дійшов висновку, що при вирішенні вказаного спору підлягають застосуванню приписи КЗпП України і Закону України «Про відпустки».

Відповідно до частини першої статті 24 Закону України «Про відпустки» і частини першої статті 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А І групи.

Отже, у випадку звільнення поліцейських з органів Національної поліції України їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні, як основної, так і додаткової відпустки.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі суддів судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 19.01.2021 по справі №160/10875/19, яка відступила від попередніх висновків Верховного Суду щодо питання виплати грошової компенсації за невикористану частину відпустки поліцейським.

Незрозумілість та неякість закону (ч.10 ст.93 Закону № 580-VІІІ) усунута шляхом прийняття 06.09.2023 року Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення соціального захисту військовослужбовців, поліцейських та деяких інших осіб», яким, зокрема, внесено зміни до ч.10 ст.93 Закону України «Про Національну поліцію», відповідно до яких поліцейським, що звільняються зі служби в поліції, виплачується грошова компенсація за всі не використані під час проходження служби дні щорічних основної та додаткової оплачуваних відпусток поліцейського.

Вказані зміни набули чинності 05.10.2023 року.

Станом на дату оспорюваного наказу Міністерства внутрішніх справ України від 07.08.2023 № 1139 діяли норми ч.10 ст.93 Закону України «Про Національну поліцію», відповідно до яких ОСОБА_1 виплачено грошову компенсацію за невикористану в році звільнення відпустку.

Відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до ст.139 КАС України сплачений згідно квитанції № 9319-5409-4443-6429 від 01.10.2023 року судовий збір у розмірі 1073грн. 60коп. підлягає стягненню з відповідача за рахунок бюджетних асигнувань на користь позивача.

Керуючись ст.ст.9, 139, 243-245, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

УХВАЛИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, третя особа-1, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Дніпропетровський державний університет внутрішніх справ; третя особа-2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Національна поліція України, про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити повністю.

Визнати протиправними дії Міністерства внутрішніх справ України щодо не нарахування та не виплати грошової компенсації за невикористані щорічні основні оплачувані та додаткові оплачувані відпустки за 2018 рік, 2019 рік, 2020 рік, 2021 рік та 2022 рік.

Зобов`язати Міністерство внутрішніх справ України нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні щорічної основної та додаткової оплачуваної відпустки за 2018 рік, 2019 рік, 2020 рік, 2021 рік та 2022 рік.

Стягнути з Міністерства внутрішніх справ України (01024, м.Київ, вул.Богомольця, 10, ) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) судовий збір у розмірі 1073грн. 60коп. (одна тисяча сімдесят три грн. 60коп.).

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Г. В.Кадникова