Справа № 456/4993/23
Суддя: Шрамко Р. Т.
Дата ухвалення: 2023-12-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 456/4993/23
Провадження № 2-а/456/61/2023
РІШЕННЯ

іменем України

04 грудня 2023 року місто Стрий

Стрийський міськрайонний суд Львівської області у складі:

головуючого судді Шрамка Р. Т.

з участю секретаря: Сімонової-Мацигін А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в місті Стрий справу №456/4993/23 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління поліції у Закарпатській області про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення, -

встановив:

Позивач звернувся до суду із позовом до Головного управління поліції у Закарпатській області про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення та просив скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАТ №7671305 від 05.09.2023, про накладення на ОСОБА_2 , адміністративного стягнення в розмірі 510 грн. 00 коп. за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 121 КУпАП. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень судові витрати по сплаті судового збору в сумі 536,80 грн. та витрат на правову допомогу.

Позовні вимоги мотивував тим, що19.09.2023 на його адресу проживання надійшов конверт від ВП №2 Хустського РУП ГУНП у Закарпатській області із копією постанови ЕАТ №7671305 про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч. 5 ст. 121 КУпАП у виді штрафу 510 грн. З постанови вбачається, що 05.09.2023 року о 11:55 год. в с.Синевир, водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом н.з. Рено Трафік н.з. НОМЕР_1 обладнаний засобами пасивної безпеки, був не пристебнутий ременем безпеки чим порушив п.2.3в. Вважає постанову незаконною винесеною з грубими порушеннями діючими нормами КУпАП. Так, 05.09.2023 року о 11:55 год. позивач рухався транспортним засобом Рено Трафік н.з. НОМЕР_1 авто дорогою в с.Синевир Закарпатської області в сторону м.Стрий та не порушуючи жодних правил дорожнього руху в тому числі будучи пристебнутим паском безпеки, був зупинений поліцейським Дебель В.І., який підійшовши до автомобіля та запитав, чому він рухався без пристебнутого паска безпеки. Однак позивач заперечив такі його твердження і повідомив йому, що це неправда, оскільки був пристебнутий паском і попросив його, в разі фіксації такого правопорушення, пред`явити докази, які фіксують обставини вчинення адміністративного правопорушення. Після чого поліцейський повідомив, що буде виносити постанову про вчинення адміністративного правопорушення, якого він не вчиняв, не повідомивши про розгляд адміністративної справи, а також те, що відеофіксації правопорушення у нього немає, а постанову надішле за місцем реєстрації.

Вказує, що обставини вказані в постанові не відповідають дійсності, факт вчинення правопорушення позивач заперечив, а при розгляді такої справи про адміністративне правопорушення на місці зупинки відповідач на вимогу позивача не надав жодних доказів на підтвердження факту вчинення позивачем адміністративного правопорушення, що в свою чергу робить дії відповідача протиправними в силу імперативних норм чинного законодавства.

Позивач в судове засіданні не з`явився, однак подав до суду заяву згідно просив позов розглядати за його відсутності та позовні вимоги задоволити.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, подав до суду відзив, в якому зазначив, що ГУНП в Закарпатській області не визнає позов ОСОБА_1 в повному обсязі. З матеріалів справи вбачається, що 05..09.2023 року о 11.55 год в с. Синевир, що водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом, не користувався паском безпеки, чим порушив вимоги п. 2.3.в ПДР. Постановою серії ЕАТ № 7671305 від 05.09.2023 громадянина ОСОБА_1 було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 5 ст. 121 та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 510 гривень. Пунктом 11 частини першої статті 23 Закону України від 02 липня 2015 року № 580-VII «Про Національну поліцію» визначено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.

Відповідно до статті 14 Закону України № 2953-ХІІ від 28.01.93 «Про дорожній рух» учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримуватись вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам, виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.

Порядок дорожнього руху на території України відповідно до Закону № 2953-ХІІ встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 (далі - ПДР).

За приписами пункту 1.9. ПДР, особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Підпунктом «в» пункту 2.3. ПДР визначено, що для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний на автомобілях, обладнаних засобами пасивної безпеки (підголовники, ремені безпеки), користуватися ними і не перевозити пасажирів, не пристебнутих ременями безпеки.

Згідно з ч. 5 ст. 121 КУпАП порушення правил користування ременями безпеки або мотошоломами - тягне за собою накладення штрафу в розмірі тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Візуальне спостереження за дотриманням правил дорожнього руху працівниками органу Національної поліції може бути доказом у справі. Після зупинки транспортного засобу та під час наближення поліцейського до позивача останній вже пристебнувся паском безпеки і відповідно з цього часу почалось фіксування адміністративного правопорушення. Крім того, відео доказом з бодікамери поліцейського підтверджується те, що ОСОБА_1 не правильно пристебнув ремінь безпеки: тобто його накинув на себе, коли до нього почав наближатись працівник поліції. Просив не складати на нього відповідну постанову. Зважаючи на наведене просив відмовити в задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 .

Ухвалою судді Стрийського міськрайонного суду Львівської області Шрамко Р.Т., від 02.10.2023 року вищевказану адміністративну позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі. Розгляд справи ухвалено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи у судовому засіданні.

Судом також було задоволено клопотання позивача про розгляд даної справи за його відсутності та виходячи з положень ч. 3 ст. 194, ч. 4 ст. 229 КАС України, а також враховуючи неявку у судове засідання усіх учасників справи, суд вважав за доцільне та можливе здійснювати судовий розгляд даної справи в порядку письмового провадження на підставі наявних у суду матеріалів та без фіксування судового засідання у цій справі технічними засобами.

Інші процесуальні дії у цій справі судом не вчинялись, а ухвали не постановлялись.

Розглянувши наявні у суду матеріали справи та давши їм належу оцінку, суд дійшов такого висновку.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка є невід`ємною частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Принцип справедливості судового розгляду в окремих рішеннях Європейського Суду з прав людини трактується як належне відправлення правосуддя, право на доступ до правосуддя, рівність сторін, змагальний характер судового розгляду справи, обґрунтованість судового розгляду тощо.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав,свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень збоку суб`єктів владних повноважень. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди, перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дій).

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Виходячи з вищенаведеного, однією з найважливіших тенденцій розвитку сучасного законодавства України є розширення сфери судового захисту, у тому числі судового контролю за правомірністю і обґрунтованістю рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, зокрема й при притягненні особи до адміністративної відповідальності та накладення адміністративного стягнення.

Статтями 72-90 глави 5 «Докази та доказування» чинного КАС України наведені основні положення про докази, котрими в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи , і ці дані встановлюються вичерпними засобами. Докази повинні бути належними, допустимими, достовірними та достатніми.

Важливим є той аспект, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Згідно ч. 2ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Дотримуючись положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, а також виходячи із наведених вище норм національного процесуального законодавства, суд, перевіряючи порушення прав ОСОБА_1 , за пред`явленими позовними вимогами, пов`язаними із притягненням його до адміністративної відповідальності та накладенням на нього адміністративного стягнення, встановив наступне.

Фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин із наведенням наявних у справі доказів.

Як встановлено судом, 05.09.2023 року відповідачем було винесено постанову серії ЕАТ №7671305 по справі про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, якою позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 5 ст. 121 КУпАП та накладено на нього остаточне адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 510 грн.

За змістом зазначеної постанови водій ОСОБА_1 , керував транспортним засобом Рено Трафік номерний знак НОМЕР_2 , о 11.55 год. 05.09.2023, в с. Синевір, обладнаний засобами пасивної безпеки, був не пристебнутий ременем безпеки, чим порушив п. 2.3в «Правил дорожнього руху України», за що передбачена відповідальність за ч. 5 ст. 121 КУпАП.

При поданні відзиву, відповідач, скориставшись електронним судом, долучив до матеріалів справи відеозапис з бодікамери поліцейського з місця події 05.09.2023, в с. Синевір, з якого вбачається, що при наближенні працівника поліції до водія ОСОБА_1 , останній був пристебнутий ременем безпеки, що видно на відеозаписі і відповідач на відеозапис заперечив факт того, що він не був пристебнутим під час зупинки його поліцейським інших документів, пов`язаних із притягненням позивача до адміністративної відповідальності за порушення вимог п. 2.3в «Правил дорожнього руху України», матеріали справи не містять.

Норми права та роз`яснення, котрі застосовує суд при ухваленні даного рішення.

Пунктом 11 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.

Порядок дорожнього руху на території України відповідно до Закону України «Про дорожній рух», встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року за № 1306 «Про правила дорожнього руху».

Пунктами 1.3 та 1.9. Правил дорожнього руху України встановлено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими. Особи, які їх порушують, несуть відповідальність згідно із законодавством.

П. 2.3в Правил дорожнього руху України встановлена заборона водію, серед іншого, на автомобілях, обладнаних засобами пасивної безпеки (підголовники, ремені безпеки), користуватися ними і не перевозити пасажирів, не пристебнутих ременями безпеки.

Відповідальність за порушення учасниками дорожнього руху вимог п. 2.3в Правил дорожнього руху України встановлена частиною 5 ст. 121 КУпАП.

У свою чергу, відповідно до ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до пункту 1 ст. 247 КУпАП провадження у справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

Згідно ч. 2 ст.77КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Висновок суду за результатами розгляду справи.

Відповідачами, як суб`єктом владних повноважень та безпосередньо його посадовою особою, уповноваженою на винесення постанови по справі про адміністративні правопорушення, у порушення зазначених вище вимог статті 77 КАС України щодо обов`язку доказування правомірності дій такої посадової особи з приводу складення відносно позивача оскаржуваної постанови по справі про адміністративні правопорушення, не надано суду жодних доказів, котрі б доводили наявність у діях позивача складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 121 КУпАП.

Отже, як свідчать матеріали справи, при винесенні оскаржуваної постанови по справі про адміністративні правопорушення, відповідачем не були з`ясовані усі обставини, визначені наведеною вище статтею 280 КУпАП, допущено неповноту розгляду справи про адміністративні правопорушення, а самим відповідачем як посадовою особою суб`єкта владних повноважень, рішення якого оскаржується позивачем, суду не надано будь-яких доказів правомірності свого рішення про притягнення позивача до адміністративної відповідальності та правомірності накладення на нього остаточного адміністративного стягнення.

При таких обставинах та відсутності у справі хоча б одного доказу, котрий би відповідав критеріям його належності та допустимості, як і ненадання відповідачами матеріалів справи про адміністративні правопорушення відносно позивача для її безпосереднього дослідження у судовому засіданні, слід дійти висновку, що у діях позивача відсутні склад зазначеного адміністративного правопорушення, і, як наслідок, про необхідність скасування оскаржуваної постанови.

Щодо розподілу судових витрат у справі.

Судові витрати у справі, котрі полягають у сплаті позивачем судового збору за пред`явлення адміністративної позовної заяви до суду із вимогою немайнового характеру у розмірі 536,80 грн. і підтверджуються квитанцією, на підставі ст. 139 КАС України, підлягають до стягнення на користь позивача з відповідача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, оскільки позовні вимоги у цій справі підлягають до задоволення у повному обсязі.

Щодо стягнення на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу.

Положеннями ч.ч. 3 та 4 ст. 134 КАС України визначено, що для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що розмір суми витрат на правничу допомогу адвоката визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу та вартості виконаних робіт, витрати на проведення яких понесені в межах розгляду конкретної судової справи. При цьому розмір витрат має бути співмірним із складністю виконаних адвокатом конкретних робіт та часом, витраченим на виконання цих робіт.

Принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката запроваджено у ч. 5 ст. 134 КАС України. Так, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц вказала на виключення ініціативи суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Зазначений підхід до вирішення питання зменшення витрат на правничу допомогу знайшов своє відображення і в постановах Верховного Суду від 2 жовтня 2019 року (справа №815/1479/18), від 15 липня 2020 року (справа №640/10548/19), від 21 січня 2021 року (справа №280/2635/20).

Разом з тим, при визначенні суми відшкодування суд виходить з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Отже, розмір відшкодування судових витрат повинен бути співрозмірним із ціною позову. Також суд має враховувати критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. Під час визначення суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (установлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їх розміру виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Суд погоджується з доводами представника відповідача про те, що сума витрат на професійну правову допомогу, заявлена позивачем, є більшою ніж сума позову, та критично оцінює розмір витрат на професійну правову допомогу в сумі 4500,00 грн., з огляду на наступне.

Так, відповідно до наданих суду акту виконаних робіт (надання правової допомоги), підписаних замовником та виконавцем останній просить стягнути з відповідача на користь позивача 4500,00 грн. судових витрат на професійну правничу допомогу.

Суд вважає, що витрати в сумі 4500,00 грн. є не співмірними із складністю справи, наданим адвокатом обсягом послуг, предмет спору у даній справі не є складним, не потребує вивчення великого обсягу фактичних даних, обсяг і складність складених процесуальних документів не є значними, а тому суд вважає, що обґрунтованим розміром витрат на професійну правничу допомогу є сума 1000,00 грн.

Керуючись ст. ст. 2, 9, 72-77, 90, 139, 194, 229, 241-246, 250, 257-258, 262, 286 КАС України, суд,-

у х в а л и в:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Закарпатській області про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення задоволити частково.

Скасувати постанову інспектора відділення поліції №2 (смт. Міжгір`я) Хустського районного управління поліції ГУНП в Закарпатській області Дебель Василя Ілліча серії ЕАТ №7671305 від 05.09.2023 по справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 121 КУпАП та накладення на нього адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 510 грн., а справу про адміністративне правопорушення закрити.

Стягнути з Хустського районного управління поліції ГУНП в Закарпатській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 536,80 (п`ятсот тридцять шість грн. 80 коп) грн.

Стягнути з Хустського районного управління поліції ГУНП в Закарпатській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 1000 грн.

В задоволенні решти вимог ОСОБА_1 до Хустського районного управління поліції ГУНП в Закарпатській області про стягнення витрат на правову допомогу ів сумі 3500 (три тисячі п?ятсот) грн.. 00 коп. відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Стрийський міськрайонний суд Львівської області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Р. Т. Шрамко