Справа № 526/2991/23
Суддя: Мінаєва О.М.
Дата ухвалення: 2023-12-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2023 р.Справа № 526/2991/23
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Мінаєвої О.М.,

Суддів: Кононенко З.О. , Калиновського В.А. ,

за участю секретаря судового засідання Тютюник О.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Гадяцького районного суду Полтавської області від 29.09.2023 року, головуючий суддя І інстанції: Максименко Л.В., м. Гадяч, повний текст складено 29.09.23 року у справі № 526/2991/23

за позовом ОСОБА_1

до Державної служби України з безпеки на транспорті

про скасування постанови,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі по тексту - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Гадяцького районного суду Полтавської області з позовною заявою (за підписом його представника) до Державної служби України з безпеки на транспорті, в якій просив суд визнати протиправною та скасувати постанову у справі про адміністративне правопорушення у сфері безпеки на автомобільному транспорт, зафіксоване в автоматичному режимі, стосовно особи, яка має реєстрацію місця проживання/перебування (місцезнаходження юридичної особи) на території України серії АА №00013375 від 03.08.2023 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.132-2 КУпАП.

Ухвалою Гадяцького районного суду Полтавської області від 29.08.2023 року залишено позовну заяву ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті про скасування постанови про адміністративне правопорушення серії АА №00013375 від 03.08.2023 без руху. Надано позивачу строк для усунення недоліків протягом десяти днів з дня отримання ухвали.

Недоліком позовної заяви, зокрема, було те, що позивачем не було надано належних та допустимих доказів поважності пропуску строку оскарження постанови та докази отримання постанови 09.08.2023. Позивачем не подана відповідна заява, яка б відповідала вимогам ст.167 КАС України про поновлення пропущеного строку.

На виконання вищевказаної ухвали суду першої інстанції, ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про поновлення строку звернення до суду, в якій просив визнати причину пропуску строку поважною та поновити пропущений строк.

Ухвалою Гадяцького районного суду Полтавської області від 29.09.2023 року визнано неповажними підстави пропуску ОСОБА_1 строку звернення до суду. Позовну заяву ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті про скасування постанови про адміністративне правопорушення серії АА № 00013375 від 03.08.2023 повернуто позивачу разом з матеріалами позову.

ОСОБА_1 , не погодившись з вищевказаною ухвалою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу (за підписом його представника), в якій просив суд апеляційної інстанції ухвалу Гадяцького районного суду Полтавської області від 29.09.2023 року скасувати, а справу передати на розгляд Гадяцького районного суду Полтавської області.

В обґрунтування вимог скарги, висловлюючи доводи щодо незгоди з наведеною вище ухвалою, зазначив, що оспорювану постанову відповідача він отримав не від працівників поштового зв`язку, а від іншої особи, відтак така передача не могла бути зафіксована офіційним документом. Вказує, що , у разі вручення рекомендованого поштового відправлення працівником поштового зв`язку, отримувач кореспонденції підписує повідомлення про вручення, яке повертається відправнику. Отже, вважає, що вручення поштового відправлення з оспорюваною постановою було здійснено з порушенням п.89 Правил надання поштового зв`язку, які затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 06.03.2009 №270 (не отримувачу, а іншій особі). Зазначає, що у зв`язку з наведеним причини пропуску строку звернення до суду із позовом не пов`язані із волевиявленням позивача. Також, вказує про те, що тривалість пропущеного строку у цій справі є незначною. Посилається на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладеною в постанові від 20.11.2019 у справі №9901/405/19.

Державна служба України з безпеки на транспорті скористалася правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, передбаченим ст.304 КАС України, в якому, посилаючись на те, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції винесена відповідно до вимог чинного законодавства, враховуючи всі фактичні обставини справи, в межах наданих повноважень, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, просила відмовити у задоволенні скарги ОСОБА_1 , а рішення (ухвалу) суду першої інстанції залишити без змін.

21.12.2023 року представник позивача направив на електронну пошту Другого апеляційного адміністративного суду листа, який містив заяву, в якій останній просив суд провести судове засідання без участі позивача та його представника. Просив апеляційну скаргу задовольнити.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи поданої апеляційної скарги, оскаржуване рішення (ухвалу) суду першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Приймаючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що вказані представником позивача у заяві підстави для поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду із позовною заявою є неповажними, а відтак наявні правові підстави для повернення позовної заяви.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Частина друга статті 44 КАС України покладає на учасників справи обов`язок добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Відповідно до пункту 7 частини п`ятої статті 44 КАС України учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Частиною 1 ст.168 КАС України встановлено, що позов пред`являється шляхом подання позовної заяви в суд першої інстанції, де вона реєструється та не пізніше наступного дня передається судді.

Згідно з п.5 ч.1 ст.171 КАС України суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи позов подано у строк, установлений законом (якщо позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними).

Частиною 1 ст.118 КАС України визначено, що процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Особливості провадження у справах з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо притягнення до адміністративної відповідальності визначені статтею 286 КАС України.

В силу приписів ч.2 ст.286 КАС України позовну заяву щодо оскарження рішень суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності може бути подано протягом десяти днів з дня ухвалення відповідного рішення (постанови), а щодо рішень (постанов) по справі про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксовані в автоматичному режимі, - протягом десяти днів з дня вручення такого рішення (постанови).

Отже, постанова у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена протягом десяти днів після її вручення особі або отримання поштового повідомлення про вручення, або про відмову в її отриманні, або повернення поштового відправлення з позначкою про невручення.

Як встановлено з матеріалів справи, позивач 18.08.2023 року звернувся до суду першої інстанції з позовною заявою (зареєстрована судом 21.08.2023) до Державної служби України з безпеки на транспорті з вимогами щодо визнання протиправною та скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення у сфері безпеки на автомобільному транспорт, зафіксоване в автоматичному режимі, стосовно особи, яка має реєстрацію місця проживання/перебування (місцезнаходження юридичної особи) на території України серії АА №00013375 від 03.08.2023 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.132-2 КУпАП.

Залишаючи позовну заяву без руху, суд першої інстанції виходив з того, що недоліком позовної заяви, зокрема, було те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів пропуску строку оскарження постанови та докази отримання постанови 09.08.2023.

Як встановлено зі змісту заяви про поновлення строку звернення до суду, поданої позивачем (його представником) до суду першої інстанції на виконання ухвали про залишення позовної заяви без руху, в якій він просив визнати причину пропуску строку поважною та поновити пропущений строк, останній зазначив, що ним було пропущено процесуальний строк для подання позовної заяви у зв`язку з тим, що точної дати надходження оскаржуваної постанови йому не відомо, оскільки працівниками поштового зв`язку її було вручено не позивачеві безпосередньо, а іншій особі, яка проживає за даною адресою, що є порушенням п.89 Правил надання поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 06.03.2009 №270. Зазначив, що оспорювана постанова передана членом сім`ї лише 09.08.2023 року, проте підтвердження її отримання немає. Вважав, що причини пропуску строку є поважними.

В контексті наведеного вище, колегія суддів зазначає наступне.

Правила надання послуг поштового зв`язку, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 5 березня 2009 р. №270 (у відповідній редакції) (далі по тексту - Правила) визначають порядок надання послуг поштового зв`язку, права та обов`язки операторів поштового зв`язку і користувачів послуг поштового зв`язку та регулюють відносини між ними.

Приписами п.89 Правил передбачено, що поштові перекази, посилки, інші поштові відправлення з оголошеною цінністю, а також міжнародні реєстровані поштові відправлення (в тому числі згруповані поштові відправлення Консигнація) видаються адресату (одержувачу) за умови пред`явлення ним документа, що посвідчує особу, або уповноваженій ним особі за умови пред`явлення нею документа, що посвідчує особу, та відповідної довіреності, засвідченої в установленому законодавством порядку, якщо інший порядок отримання відправлень не встановлено оператором поштового зв`язку.

Водночас, згідно пп.13 п.2 Правил рекомендоване поштове відправлення - поштове відправлення, яке приймається для пересилання без оцінки відправником вартості його вкладення, відстежується в системі оператора поштового зв`язку на шляху пересилання відправлення та вручається одержувачу з підтвердженням вручення.

Відповідно до п.81 Правил рекомендовані поштові відправлення (крім рекомендованих листів з позначкою "Судова повістка"), повідомлення про вручення поштових відправлень, поштових переказів, адресовані фізичним особам, під час доставки за зазначеною адресою або під час видачі в об`єкті поштового зв`язку вручаються адресату (одержувачу), а в разі його відсутності - будь-кому з повнолітніх членів сім`ї, який проживає разом з ним.

Колегія суддів звертає увагу, що в даному випадку у спірних правовідносинах мова йде саме про обставини щодо вручення рекомендованого поштового відправлення, яким є оспорювана постанова відповідача про притягнення позивача до адміністративної відповідальності.

Відтак, з огляду на вищенаведене, посилання позивача на п.89 Правил є некоректним та необґрунтованим.

В діях працівників поштового зв`язку щодо вручення поштового відправлення (оспорюваної постанови про притягнення позивача до адміністративної відповідальності) не вбачається порушень, оскільки вищезгадана норма п.81 Правил прямо передбачає можливість вручення такого відправлення будь-кому з повнолітніх членів сім`ї адресата, який проживає разом з ним. Відносини між позивачем та повнолітнім членом його сім`ї, який отримав таке поштове відправлення знаходяться поза межами контролю відповідача та працівників поштового зв`язку.

Позивачем не надано доказів на підтвердження його доводів щодо отримання оспорюваної постанови про притягнення позивача до адміністративної відповідальності саме 09.08.2023 року.

Приписами ч.ч.1,2 ст.123 КАС України передбачено, що у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку. Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Колегія суддів зазначає, що поважними причинами пропуску строку на оскарження можуть бути визнані лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення сторони та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення сторонами справи певних процесуальних дій, які повинні бути підтверджені належними доказами.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів приходить до висновку, що вказані позивачем підстави для поновлення такого строку є неповажними, а тому у суду першої інстанції були наявні правові підстави для повернення позовної заяви ОСОБА_1 .

Стосовно доводів апеляційної скарги про незначну тривалість пропущеного строку у даній справі, то колегія вважає такі доводи необґрунтованими, оскільки це не звільняє позивача від процесуального обов`язку, встановленого КАС України, дотримуватися строку звернення до суду з позовною заявою.

Крім того, щодо посилання в апеляційній скарзі на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену в постанові від 20.11.2019 у справі №9901/405/19, то колегія суддів зазначає, що висновки викладені у вказаній постанові не спростовують неповажності причин пропуску позивачем строку звернення до суду з позовною заявою та наявності правових підстав у суду першої інстанції для повернення позовної заяви ОСОБА_1 .

Отже, доводи апеляційної скарги не дають правових підстав вважати поважними причини пропуску позивачем строку звернення до суду.

Колегія суддів звертає увагу, що законодавче закріплення строків звернення з адміністративним позовом до суду є гарантією стабільності публічно правових відносин, призначенням якої є забезпечення своєчасної реалізації права на звернення до суду, забезпечення стабільної діяльності суб`єктів владних повноважень при здійсненні управлінських функцій, дисциплінування учасників адміністративного судочинства.

Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого публічно-правові відносини можуть вважатися спірними. Тому, якщо протягом законодавчо встановленого строку особа не звернулася до суду за вирішенням спору, відповідні відносини набувають ознаки стабільності.

Процесуальні строки є обов`язковими для дотримання; правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності; зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (пункт 45 рішення ЄСПЛ від 28 жовтня 1998 року в справіv. Spain (Перез де Рада Каванілес проти Іспанії), заява №28090/95). Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна Держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух (пункт 44 рішення ЄСПЛ від 28 жовтня 1998 року v. theUnited Kingdom (Осман проти Сполученого Королівства), заява №23452/94 та пункт 54 рішення від 19 червня 2001 року v. Poland (Круз проти Польщі), заява №28249/95).

У рішенні ЄСПЛ у справі Пономарьов проти України від 03 квітня 2008 року (пункт 47, заява №3236/03) суд постановив, що якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їхня свобода розсуду не є необмеженою. Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип resjudicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Отже, відповідно до практики ЄСПЛ застосування національними судами наслідків пропущення строків звернення до суду не є порушенням права на доступ до суду.

Вищевказаний висновок викладено Верховним Судом у постановах від 07.10.2019 у справі №826/8233/17 та від 11.12.2019 у справі №826/19577/15.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, викладеними в оскаржуваній ухвалі, а відтак вважає, що відсутні правові підстави для задоволення вимог скаржника.

Згідно ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини, сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).

Таким чином, за наслідками апеляційного перегляду даної справи, скарга позивача підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувана ухвала суду першої інстанції без змін.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, а доводи відповідача щодо правомірності проведеної перевірки є помилковими.

Відповідно до ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Під час апеляційного провадження, колегія суду не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення питання, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Таким чином, судова колегія вважає, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції є обґрунтованою, прийнятою на підставі з`ясованих та встановлених обставин справи, які підтверджуються доказами, та прийняв оскаржувану ухвалу з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду без змін .

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Гадяцького районного суду Полтавської області від 29.09.2023 року у справі № 526/2991/23 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя О.М. Мінаєва
Судді З.О. Кононенко В.А. Калиновський
Повний текст постанови складено 25.12.2023 року