Справа № 336/10406/23
Суддя: Щаслива О. В.
Дата ухвалення: 2023-12-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Провадження №: 2-а/336/114/2023
26 грудня 2023 року Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі:
головуючого судді Щасливої О.В.,
розглянувши справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,
Позивач звернулася до суду з адміністративним позовом про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення, яку винесено 10 вересня 2023 року інспектором Департаменту патрульної поліції м. Києва Скиданом Павлом Олександровичем, за ознаками правопорушення, що передбачене ч. 1 ст. 122 КУпАП.
В обґрунтування вимог в заяві зазначила, що оскаржувана постанова містить висновки про те, що о 12 годині 44 хвилини 10 вересня 2023 року позивач, керуючи транспортним засобом «Jeep Cherokee» на автодорозі М-30 Стрій-Ізварине 158+740, перевищила скоротний режим на 47 км/год., чим порушила вимоги п. 12.9 б «Правил дорожнього руху».
Вважає, що висновок інспектора про вчинення нею правопорушення не ґрунтується на її фактичній причетності до порушення правил безпеки руху та не підкріплений жодними фактичними даними, які в розумінні ст. 251 КУпАП є доказами в справі про адміністративне правопорушення. Інспектором порушено вимоги ст. 268 КУпАП, оскільки він не продемонстрував відеозапис самого порушення, посилання на ссилку в постанові на веб-сайт для перегляду відеозапису правопорушення не відповідає дійсності, сайт не відкривається. Так як подія правопорушення та винуватість особи є недоведеними, це означає доведення невинуватості особи в силу презумпції невинуватості, гарантованої Основним законом України, міжнародним та національним законодавством. Поліцейським, що безпідставно притягнув позивача до адміністративної відповідальності, було порушено і процедуру розгляду справи, так як не було встановлено особу, яка дійсно керувала транспортним засобом, не повідомлено про початок розгляду, не роз`яснено права, що передбачені законодавством для особи, яка притягується до адміністративної відповідальності; не враховано вимоги ст. 33 КУпАП; обставини, що пом`якшують та обтяжують її відповідальність.
У зв`язку з викладеним накладення на неї стягнення є незаконним, наслідком чого має стати скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності за ознаками ч. 1 ст. 122 КУпАП та стягнення моральної шкоди.
Позивач до суду не з`явилася, надавши суду письмове звернення, яке містить прохання про вирішення справи у її відсутність, а також про задоволення позову, що у відповідності до ч. 3 ст. 194 КАС України не є перешкодою для вирішення справи без участі позивача.
Відповідач, належним чином повідомлений про дату, час та місце вирішення справи, до суду не з`явився; надав суду письмовий відзив, який містить заяву про судовий розгляд у його відсутність.
Вказані обставини згідно із ч. 3 ст. 194 КАС зумовили проведення судового розгляду у письмовому провадженні.
З письмового відзиву відповідача випливає, що при притягненні позивача до адміністративної відповідальності посадовою особою управління патрульної поліції було дотримано порядок накладення адміністративних стягнень у зв`язку із вчиненням позивачем адміністративного правопорушення в сфері безпеки дорожнього руху зафіксованого в автоматичному режимі.
Постанова винесена у зв`язку з фактично вчиненим позивачем порушенням правил безпеки дорожнього руху, застосована санкція відповідає встановленому законодавством виду та розміру покарання. Право уповноважених осіб патрульної поліції розглядати справи зафіксовані в автоматичному режимі прямо витікає із змісту змісту ст. 14-2, ст. 279-1, 279-4 КУпАП, тому поліцейський діяв цілком правомірно. Відсутність належного обґрунтування та доказів спростовують доводи позивача щодо спричинення їй моральної шкоди діями співробітників поліції.

У зв`язку з викладеним відповідач просить про залишення позову без задоволення.

Позивачем надано відповідь на відзив з тих самих обґрунтувань зазначених у позові.

З`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд знаходить позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню, виходячи з наступних міркувань.

Судом встановлено, що 10 вересня 2023 року інспектором Департаменту патрульної поліції м. Києва Скидан Павлом Олександровичем відносно позивача винесено постанову про притягнення її до адміністративної відповідальності за ознаками правопорушення, що передбачене ч. 1 ст. 122 КУпАП за порушення п. 12.9 б Правил дорожнього руху, тобто перевищення швидкості руху, яке зафіксовано в автоматичному режимі.

Відповідно до ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Частиною першою статті 122 КУпАП, за ознаками якої складений протокол, передбачений, зокрема, такий склад адміністративного правопорушення, як порушення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину.

В силу ст. 1 КУпАП завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством, а за змістом ст. 7 КУпАП провадження в справах про адміністративне правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

Відповідно до ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясовувати, чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність.

До процесуальних джерел доказів у відповідності до ст. 251 КУпАП відносяться матеріали відеофіксації правопорушення.

З наданої суду постанови та фотознімків за результатами автоматичної фіксації транспортного засобу в момент вчинення адміністративного правопорушення випливає, що позивачем, яка є власницею транспортного засобу допущено порушення вимог перевищення обмеження швидкості руху, зазначені місце, дата та час вчинення правопорушення, географічні координати фото фіксації, швидкість руху та напрямок руку.

Також надано сертифікат перевірки технічного засобу, експертний висновок, щодо технічного приладу яким велась відеофіксація правопорушення, що свідчить про його справніть та відповідність технічним вимогав у відповідності до чинного законодавства.

Таким чином, суд може констатувати наявність матеріальних передумов для притягнення позивача до адміністративної відповідальності за порушення правил безпеки дорожнього руху, які фактично вчинені нею як учасником дорожнього руху.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення регулювання відносин у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху» дозволяється накладення штрафів за порушення правил дорожнього руху зафіксованих в автоматичному режимі.

Особливості розгляду справ про адміністративні правопорушення, зафіксовані в автоматичному режимі встановлюються статтями 279-1-279-4 КУпАП та Інструкцією з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху зафіксовані в автоматичному режимі», затвердженою Наказом Міністерства внутрішніх справ України № 13 від 13.01.2020 року (далі Інструкція).

Частиною 1 ст. 279-1 КУпАП передбачено, що у разі якщо адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху зафіксовано в автоматичному режимі або якщо порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів зафіксовано в режимі фотозйомки (відеозапису), посадова особа уповноваженого підрозділу Національної поліції або інспектор з паркування за даними Єдиного державного реєстру транспортних засобів, а також у разі необхідності - за даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань встановлює відповідальну особу, зазначену у частині першій статті 14-2 цього Кодексу, якою є фізична особа або керівник юридичної особи, за якою зареєстровано транспортний засіб у разі фіксації правопорушення в автоматичному режимі.

Для встановлення особи щодо якої може бути винесена постанова про накладення адміністративного стягнення поліцейський у відповідності до пункту п`ятого Інструкції з`ясовує інформацію з баз даних щодо транспортного засобу та його власника, чи осіб в користування яких він вибув.

Порушення правил дорожнього руху, зафіксовані в автоматичному режимі, як і інші правопорушення, характеризуються певним ступенем суспільної небезпеки, яка є категорією об`єктивною й існує незалежно від її оцінки кимось. Саме рівень суспільної небезпеки служить тією головною ознакою, за якою класифікуються певні протиправні діяння та визначається їхня приналежність до кримінальних, адміністративних, дисциплінарних чи інших правопорушень, а також встановлюється міра відповідальності за їх вчинення.

Гарантування функціонування врегульованих правом суспільних відносин покладається на державу. У цьому й полягає її правоохоронна функція.

Постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку внесення відомостей про належного користувача транспортного засобу до Єдиного державного реєстру транспортних засобів» від 14 листопада 2018 р. № 1197 визначено процедуру внесення до Єдиного державного реєстру транспортних засобів відомостей про належного користувача транспортного засобу.

Належний користувач - фізична особа, яка на законних підставах користується транспортним засобом, що їй не належить.

Отже, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо

вдосконалення регулювання відносин у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху» № 596- VIII від 14 липня 2015 року враховано недоліки на, які вказав Конституційний Суд України в

рішенні від 22 грудня 2010 року № 23-рп/2010. У зв`язку з тим, що рішення Конституційного Суду України від 22 грудня 2010 року № 23-рп/2010 було винесено до прийняття Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення регулювання відносин у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху» № 596-УІІІ.

Статтею 14 КУпАП передбачено, що адміністративну відповідальність за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані в автоматичному режимі несе відповідальна особа - фізична особа або керівник юридичної особи, за якою зареєстровано транспортний засіб, а в разі якщо до Єдиного державного реєстру транспортних засобів внесено відомості про належного користувача відповідного транспортного засобу, - належний користувач транспортного засобу, а якщо в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань відсутні на момент запиту відомості про керівника юридичної особи, за якою зареєстрований транспортний засіб, - особа, яка виконує повноваження керівника такої юридичної особи.

У зв`язку з викладеним суд відкидає твердження позивача про її непричетність до порушення, враховуючи документальне підтвердження противного належними та допустимими доказами, піддавати сумніву які у суду немає підстав.

Такі твердження позивача, що наповнені суто декларативним змістом, зумовлені обраною позивачем позицією захисту від пред`явленого обвинувачення.

Статтею 53-1 Закону України "Про дорожній рух" внормовано відповідальність за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані в автоматичному режимі, та за порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксовані в режимі фотозйомки (відеозапису), а саме: відповідальність за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані в автоматичному режимі, або порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксовані в режимі фотозйомки (відеозапису), несе фізична особа або керівник юридичної особи, за якою зареєстровано транспортний засіб, а в разі якщо до Єдиного державного реєстру транспортних засобів внесено відомості про належного користувача відповідного транспортного засобу - належний користувач транспортного засобу, а якщо в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань відсутні на момент запиту відомості про керівника юридичної особи, за якою зареєстрований транспортний засіб, - особа, яка виконує повноваження керівника такої юридичної особи.

Відповідальна особа, зазначена у частині першій цієї статті, у разі притягнення її до відповідальності за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані в автоматичному режимі, або порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксовані в режимі фотозйомки (відеозапису), має право зворотної вимоги до особи, яка керувала транспортним засобом у момент вчинення правопорушення.

Порядок та особливості притягнення до адміністративної відповідальності за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані в автоматичному режимі, та порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксовані в режимі фотозйомки (відеозапису), визначаються Кодексом України про адміністративні правопорушення.

Означені способ та порядок вже наведені судом.

У зв`язку з викладеним суд знаходить цілком правомірними дії поліцейського в цій частині, а у позивачки за умови її непричетності до порушень правил безпеки дорожнього руху є право адресувати зворотню вимогу до особи, яка керувала транспортним засобом у момент вчинення правопорушення.

Суд не погоджується з твердженнями позову про стягнення моральної шкоди виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 23 ЦПК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Спосіб і порядок відшкодування такої шкоди врегульований ст.ст. 1166, 1177 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішенням, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Тобто, виходячи з приписів законодавства та судової практики, висновків Пленуму Верховного суду України про відшкодування шкоди, розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш ніж достатнім для поміркованого задоволення звичайних потреб потерпілої особи і таке відшкодування не повинно призводити до збагачення позивача за рахунок Держави.

Окрім факту неправомірних дій органу державної влади предметом доказування по цій справі мають бути виникнення шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями органу державної влади і заподіянням ним шкоди. У разі наявності лише неправомірних дій державного органу без настання наслідків у вигляді шкоди, відсутні правові підстави для її відшкодування.

Як роз`яснено в п. 3 роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 2005 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Положеннями п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань з урахуванням у кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин. Зокрема, ураховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотних вимушених змін у його життєвих та виробничих стосунках.

В пункті № 10 зазначеної постанови зазначено, що при заподіянні особі моральної шкоди, обов`язок по її відшкодуванню покладається на винних осіб незалежно від того, чи була заподіяна потерпілому майнова шкода та чи відшкодована вона.

Тобто, позивач повинен надати докази як на підтвердження протиправних дій чи бездіяльності відповідача, так і докази спричинення їй моральної шкоди, а також наявності причинного зв`язку між діями, бездіяльністю заподіювача та спричиненою шкодою.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і елекронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (ст. 76 ЦПК України).

Статтею 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Однак, позивачем не доведено умови та підстави покладення цивільної відповідальності, а саме, протиправність дій відповідача, причинний зв`язок між цими діями та спричиненою шкодою, чим не виконано вимоги ст. 12 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона зобов`язана довести обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Метою адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, що означає наявність такої передумови для захисту права, як його порушення суб`єктом владних повноважень.

Хоча в силу ст. 77 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень тягар доведення правомірності рішень, дій чи бездіяльності покладений на відповідача, проте однією з засад адміністративного судочинства є змагальність сторін, що означає обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на яких гуртуються її вимоги та заперечення.

Наголошуючи на тому, що інспектор не довів винуватості позивача у вчиненні адміністративного правопорушення, вона не зазначає, чи були нею дотримані вимоги законодавства про дорожній рух в цій частині.

Проте той факт, що процесуальним опонентом позивача є суб`єкт владних повноважень, не звільняє сторону від доказування в розумінні ст. 78 КАС України.

Суд не вбачає ознак порушення права в доводах позивача про недотримання відповідачем процедури притягнення до відповідальності, а самі доводи знаходить такими, що наповнені лише формальним змістом, що не дає підстав для їхнього використання при ухваленні рішення на користь вимог позову.

Між тим міркування про відсутність підстав для покладення на відповідача відповідальності за спричинення шкоди в цьому провадженні мають бути обгрунтовані не доводами про відсутність шкоди, а твердженнями про наявність в цій вимозі ознак спору про право, чий розгляд за правилами адміністративного судочинства законом не передбачений.

У зв`язку з викладеним суд доходить висновку, що в діях позивача містяться ознаки правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП, порушень при складанні постанови про адміністративне правопорушення уповноваженими особами не допущено, тому у задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 1, 2, 194, 242-246, 293, 295 КАС України, ст. ст. 1, 7, 9, 251, 280, 121 ч. 6, 22, 258, 288 КУпАП, суд

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня з дня складення повного судового рішення через Шевченківський районний суд м. Запоріжжя.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя О.В. Щаслива