Справа № 120/12507/23
Суддя: Сало Павло Ігорович
Дата ухвалення: 2023-12-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2023 р. Справа № 120/12507/23

Вінницький окружний адміністративний суд у складі судді Сала Павла Ігоровича, розглянувши у м. Вінниці в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (в письмовому провадженні) адміністративну за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Вінницькій області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки),

УСТАНОВИВ:

14.08.2023 поштою до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Вінницькій області про визнання протиправною та скасування вимоги № Ф-14139-17У від 08.02.2022 про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску в сумі 12 527,46 грн.

При цьому позивачка зазначає, що оскаржувана вимога їй не надсилалась, а про її існування позивачці стало відомо лише 04.08.2023 після ознайомлення з матеріалами відповідного виконавчого провадження щодо примусового стягнення заборгованості з єдиного внеску.

Позивачка вказує на те, що до 16.05.2018 вона перебувала на обліку у податковому органі як фізична особа-підприємець, водночас вже минуло більше п`яти років як було припинено її підприємницьку діяльність, що підтверджується випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Під час припинення підприємницької діяльності позивачка подала відповідачу остаточну звітність та сплатила всі необхідні платежі. Відтак, на думку позивачки, відповідач неправомірно нарахував їй та стягує неіснуючу заборгованість з єдиного внеску в сумі 12 527,46 грн.

Ухвалою суду від 18.08.2023 відкрито провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 та вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні).

31.08.2023 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач позов заперечує та просить відмовити у його задоволенні.

Відповідач зазначає, що борг позивачки з єдиного внеску виник на підставі самостійно поданих нею звіту про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску за період з 01.01.2017 по 31.12.2017 та звіту про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску за період з 01.01.2018 по 31.05.2018. Водночас надалі нарахування єдиного внеску не здійснювалось, що підтверджується карткою особового рахунку, згідно з даними якої станом на 31.08.2023 за позивачкою рахується заборгованість зі сплати єдиного внеску в сумі 12527,46 грн.

Крім того, відповідач зауважує, що оскаржувана вимога № Ф-14139-17У від 08.02.2022 була сформована та направлена за податковою адресою позивачки, однак повернута поштовим відділенням з відміткою "за закінченням терміну зберігання".

13.10.2023 від позивачки надійшли додаткові письмові пояснення, які суд оцінює як відповідь на відзив. У своїх поясненнях позивачка додатково звертає увагу суду на те, що у 2019 році податковий орган вже надсилав їй вимогу № Ф-3308-17у від 13.09.2019 про сплату недоїмки в сумі 18 422,49 грн, однак така вимога була відкликана як помилково сформована. При цьому позивачка вважає, що після сплати нею суми у розмірі 5895,00 грн, податковий орган визнав, що станом на 21.07.2019 у позивачки відсутня заборгованість зі сплати єдиного внеску. На думку позивачки, цей факт, а також та обставина, що вона ще 16.05.2018 припинила підприємницьку діяльність, свідчать про неправомірність дій відповідача щодо направлення оскаржуваної вимоги.

При цьому суд не бере до уваги посилання позивачки на неотримання нею відзиву, оскільки відповідач виконав передбачені законом вимоги та долучив до відзиву докази його надсилання позивачці, тоді як суд не уповноважений самостійно здійснювати перевірку факту отримання/не отримання відзиву іншою стороною. Додатково суд враховує, що позивачка не клопотала перед судом про надання їй копії відзиву на позовну заяву, а також не скористалася процесуальними правами, визначеними статтею 44 КАС України, зокрема щодо ознайомлення з матеріалами справи та одержання наявних у ній копій документів.

Вивчивши матеріали справи у їх сукупності, оцінивши наведені сторонами доводи на підтримку своїх вимог та заперечень, суд встановив таке.

Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) до 16.05.2018 була зареєстрована як фізична особа-підприємець та перебувала на обліку в Головному управлінні ДФС у Вінницькій області.

08.02.2022 Головним управлінням ДПС у Вінницькій області сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-14139-17У, відповідно до якої загальна сума заборгованості ОСОБА_1 зі сплати боргу (недоїмки) з єдиного внеску становить 12 527,46 грн.

Вимогу було направлено позивачці рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення на обліковану податкову адресу позивачки, яка також відповідає адресі, зазначеній у позовній заяві.

Вказане поштове відправлення повернуто до Головного управління ДПС у Вінницькій області з довідкою відділення поштового зв`язку про причину невручення відправлення "за закінченням терміну зберігання".

При цьому, як зазначає позивачка, про існування оскаржуваної вимоги їй стало відомо у серпні 2023 року після ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження про примусове стягнення боргу за відповідною вимогою.

Крім того, з наданих відповідачем документів судом з`ясовано, що спірна заборгованість з єдиного внеску виникла на підставі поданих позивачкою звітів про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску від 06.02.2019 та від 07.02.2019 за періоди з 01.01.2017 по 31.12.2017 та з 01.01.2018 по 31.05.2018.

Позивачка з вимогою відповідача № Ф-14139-17У від 08.02.2022 не погоджується та вважає її протиправною і такою, що підлягає скасуванню.

Надаючи оцінку встановленим обставинам справи, суд керується такими мотивами.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначає Закон України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 8 липня 2010 року № 2464-VI (далі Закон № 2464-VI, у редакції чинній на час виникнення та існування спірних правовідносин з січня 2017 року до 13 травня 2019 року).

У статті 1 цього Закону наведено визначення окремих термінів, що вживаються у законі, серед яких:

єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі єдиний внесок або ЄСВ) консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування (п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону № 2464-VI);

застрахована особа фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок (п. 3 ч. 1 ст. 1 Закону № 2464-VI);

страхувальники роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок (п. 10 ч. 1 ст. 1 Закону № 2464-VI);

недоїмка сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена органом доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом (п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону № 2464-VI).

Статтею 2 Закону № 2464-VI окреслено сферу правового регулювання цього Закону та передбачено, що його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону № 2464-VI виключно цим Законом визначаються принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.

До основних принципів збору та ведення обліку єдиного внеску згідно із ст. 3 Закону № 2464-VI належать, зокрема, законодавче визначення умов і порядку його сплати; обов`язковість сплати; законодавче визначення розміру єдиного внеску; відповідальність платників єдиного внеску та органу, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, за порушення норм цього Закону, а також за невиконання або неналежне виконання покладених на них обов`язків.

В силу положень ст. 4 Закону № 2464-VI платниками єдиного внеску є:

1) роботодавці:

підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою-підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами (абзац другий пункту 1 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI);

4) фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування (п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону № 2464-VI).

Водночас згідно з ч. 4 ст. 4 Закону № 2464-VI звільняються від сплати за себе єдиного внеску особи, зазначені у пунктах 4 та 5-1 частини першої цієї статті, якщо вони отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Отже, відповідно до вимог спеціального закону, яким є Закон № 2464-VI, фізичні особи-підприємці є платниками ЄСВ, окрім випадків, визначених у ч. 4 ст. 4 цього Закону, коли вони можуть бути платниками внеску лише за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Крім того, частиною дванадцятою статті 9 Закону України № 2464-VI встановлено, що єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника.

Як встановлено судом, за даними інтегрованої картки платника податку (для фізичних осіб-підприємців, в тому числі тих, які обрали спрощену систему оподаткування) за позивачкою рахується заборгованість (недоїмка) зі сплати єдиного внеску на загальну суму 12 527,46 грн, що виникла внаслідок несплати поточних нарахувань за січен-грудень 2017 року та січень-травень 2018 року та, зокрема, на підставі самостійно поданих платником звітів про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску від 06.02.2019 та від 07.02.2019.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 5 Закону № 2464-VI облік осіб, зазначених у пунктах 1, 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, ведеться в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування. Взяття на облік таких осіб здійснюється органом доходів і зборів шляхом внесення відповідних відомостей до реєстру страхувальників.

Відповідно до розділу XI Порядку обліку платників податків і зборів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 1588 від 09.12.2011, після державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізична особа продовжує обліковуватись в контролюючих органах як фізична особа-платник податків, яка отримала доходи від провадження підприємницької діяльності. Така особа має забезпечити остаточні розрахунки з податків від здійснення підприємницької діяльності, повинна закрити всі рахунки, відкриті у фінансових установах та в установлені строки подати податковому органу відповідні документи про закриття об`єкта оподаткування.

Крім того, в силу вимог абзацу сьомого частини першої статті 4 Закону № 2464-VI зняття з обліку платників єдиного внеску, зазначених в абзацах другому, п`ятому та сьомому пункту 1 та пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, здійснюється органами доходів і зборів на підставі відомостей з реєстраційної картки, наданих державним реєстратором, платників єдиного внеску фізичних осіб-підприємців, на підставі відомостей з реєстраційної картки, наданих державним реєстратором, після проведення передбачених законодавством перевірок платників та проведення остаточного розрахунку.

Отже, не впливає на зобов`язання позивачки зі сплати заборгованості з ЄСВ також та обставина, що позивачка припинила підприємницьку діяльність як фізична особа-підприємець і 16.05.2018 до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено відповідний запис.

Більше того, згідно з пунктом 9 розділу III Порядку формування та подання страхувальниками звіту щодо сум нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 435 від 14.04.2015, у разі державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця, така особа зобов`язана подати сама за себе Звіт про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску із зазначенням типу форми "ліквідаційна", де останнім звітним періодом буде період з дня закінчення попереднього звітного періоду до дня державної реєстрації припинення підприємницької діяльності.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону № 2464-VI платник єдиного внеску зобов`язаний, серед іншого, своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок; вести облік виплат (доходу) застрахованої особи та нарахування єдиного внеску за кожним календарним місяцем і календарним роком, зберігати такі відомості в порядку, передбаченому законодавством; подавати звітність та сплачувати до органу доходів і зборів за основним місцем обліку платника єдиного внеску у строки, порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Враховуючи положення частини третьої статті 6 Закону № 2464-VI, вказані обов`язки поширюються також на платників єдиного внеску фізичних осіб-підприємців, тобто і на позивачку у справі.

Водночас порядок обчислення і сплати внеску регулюється статтею 9 Закону № 2464-VI. Зокрема, абзацом три частини восьмої цієї статті (у чинній редакції) передбачено, що платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

При цьому до 01.01.2018 відповідні платники єдиного внеску були зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний рік, до 10 лютого наступного року (згідно з абзацом три частини восьмої статті 9 Закону № 2464-VI зі змінами, внесеними Законом № 77-VIII від 28.12.2014).

База нарахування єдиного внеску визначається статтею 7 Закону № 2464-VI.

Так, відповідно до пункту 2 частини першої статті 7 цього Закону єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону № 2464-VI мінімальний страховий внесок - це сума єдиного внеску, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та підлягає сплаті щомісяця.

Законом України від 6 грудня 2012 року № 5515-VI "Про Державний бюджет України на 2013 рік" розмір мінімальної заробітної плати з 1 січня 2013 року встановлено на рівні 1147 грн , з 1 грудня 1218 грн. Оскільки для фізичних осіб-підприємців сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску, то щомісячна мінімальна сума єдиного внеску для таких осіб у 2013 році (до 01.12.2013) складала 398,01 грн (1147х34,7 %), а з 01.12.2013 422,65 грн (1218х34,7 %) відповідно за 3,4 квартал 2013 рік 2412, 70 грн.

У 2014 році розмір мінімальної заробітної плати був установлений на рівні 1218,00 грн. Отже, щомісячна мінімальна сума єдиного внеску для фізичних осіб-підприємців у 2014 році становила 422,65 грн (1218,00х34,7 %), відповідно за весь 2014 рік 5071, 80 грн.

У 2015 році розмір мінімальної заробітної плати з 1 січня 2015 року встановлено на рівні 1218 грн , з 1 вересня 1378 грн. Отже, щомісячна мінімальна сума єдиного внеску для фізичних осіб-підприємців у 2015 році (до 01.09.2015) становила 422,65 грн (1218,00х34,7 %), а з 01.09.2015 478,16 грн (1378х34,7 %) відповідно за весь 2015 рік 5293,88 грн.

У 2016 році розмір мінімальної заробітної плати з 1 січня 1378 грн, з 1 травня 1450 грн, з 1 грудня 1600 грн. Отже, щомісячна мінімальна сума єдиного внеску для фізичних осіб-підприємців у 2016 році (до 01.05.2016) становила 303,16 грн (1378х22 %), а з 01.05.2016 319,00 грн (1450х22 %), відповідно за 1, 2 квартал 2016 рік 1850,64 грн.

У 2017 році розмір мінімальної заробітної плати був установлений на рівні 3200 грн. Отже, щомісячна мінімальна сума єдиного внеску для фізичних осіб-підприємців у 2017 році становила 704 грн (3200,00х22 %), відповідно за весь 2017 рік 8448,00 грн.

У 2018 році розмір мінімальної заробітної плати був установлений на рівні 3723 грн. Отже, щомісячна мінімальна сума єдиного внеску для фізичних осіб-підприємців у 2018 році становила 819,06 грн (3723,00х22 %), відповідно за період з січня по травень 2018 року 4095,30 грн.

Таким чином, проаналізувавши картку особового рахунку позивачки як фізичної особи-підприємця, судом при вирішенні справи не виявлено розбіжностей у сумі нарахованої позивачці недоїмки зі сплати ЄСВ згідно з оскаржуваною вимогою, а натомість встановлено, що відповідач правомірно включив до цієї вимоги усю суму заборгованості позивачки за 2012-2018 рр. в сумі 27172,32 грн.

Водночас за наявними у картці даними позивачкою здійснено сплату єдиного внеску: за 2013 рік в сумі 1194,03 грн, за 2014 рік в сумі 2657,03 грн, за 2015 рік в сумі 2667,29 грн, за 2016 рік в сумі 1435,17 грн та за 2019 рік в сумі 5895,03 грн. Всього сплачено ЄСВ в сумі 13848,82 грн.

Крім того, як зазначає відповідач та підтверджується карткою особового рахунку, відповідно до Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи" Міністерство доходів і зборів України розпочало процедуру адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування з 01.10.2013. Станом на 01.10.2023 Пенсійним фондом України було передано переплату по єдиному внеску для фізичних осіб-підприємців у сумі 796,04 грн.

В силу положень ч. 2-5 ст. 25 Закону № 2464-VI у разі виявлення своєчасно не сплачених сум страхових внесків платники єдиного внеску зобов`язані самостійно обчислити ці внески і сплатити їх з нарахуванням пені в порядку і розмірах, визначених цією статтею. Суми недоїмки стягуються з нарахуванням пені та застосуванням штрафів.

Орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату. Вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом. Платник єдиного внеску зобов`язаний протягом десяти календарних днів з дня надходження вимоги про сплату недоїмки сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею.

У разі незгоди з розрахунком суми недоїмки платник єдиного внеску узгоджує її з органом доходів і зборів шляхом оскарження вимоги про сплату єдиного внеску в адміністративному або судовому порядку.

Згідно з ч. 4 ст. 8 Закону № 2464-VI порядок нарахування, обчислення і сплати єдиного внеску визначається цим Законом, в частині адміністрування Податковим кодексом України, та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.

Порядок стягнення заборгованості з платників єдиного внеску, формування, оформлення та надсилання вимоги про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску передбачений розділом VI Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої наказом Міністерства доходів і зборів України від 20.04.2015 № 449 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 7 травня 2015 року за № 508/26953) (далі Інструкція № 449).

Так, відповідно до пунктів 2-4 розділу VI Інструкції № 449 у разі виявлення фіскальним органом своєчасно не нарахованих та/або не сплачених платником сум єдиного внеску такий орган доходів і зборів обчислює суми єдиного внеску, що зазначаються у вимозі про сплату боргу (недоїмки), та застосовує до такого платника штрафні санкції у порядку і розмірах, визначених розділом VII цієї інструкції.

Сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені Законом, обчислена органами доходів і зборів у випадках, передбачених Законом, є недоїмкою. Суми недоїмки стягуються з нарахуванням пені та застосуванням штрафів.

Органи доходів і зборів надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки), якщо:

дані документальних перевірок свідчать про донарахування сум єдиного внеску органами доходів і зборів;

платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску;

платник має на кінець календарного місяця борги зі сплати фінансових санкцій.

Вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів платника на суму боргу, що перевищує 10 гривень. Вимога про сплату боргу (недоїмки), окрім загальних реквізитів, повинна містити відомості про розмір боргу, у тому числі суми недоїмки, штрафів та пені, обов`язок погасити борг та можливі наслідки його непогашення в установлений строк.

Вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі актів документальних перевірок, звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів за формою згідно з додатком 6 до цієї Інструкції (для платника-юридичної особи) або за формою згідно з додатком 7 до цієї Інструкції (для платника-фізичної особи).

При формуванні вимоги про сплату боргу (недоїмки) їй присвоюється порядковий номер, який складається з трьох частин: 1 частина літера "Ю" (вимога до юридичної особи) або "Ф" (вимога до фізичної особи), 2 частина порядковий номер, 3 частина літера "У" (узгоджена вимога). Вимога про сплату боргу (недоїмки) формується під одним порядковим номером до повного погашення сум боргу.

Судом встановлено, що оскаржувану вимогу за № Ф-14139-17У від 08.02.2022 було сформовано та надіслано позивачці на підставі облікових даних інформаційної системи податкового органу як платнику єдиного внеску (фізичній особі-підприємцю), який станом на 28.04.2022 має недоїмку зі сплати єдиного внеску.

Водночас наявність заборгованості зі сплати внеску є самостійною підставою для направлення платникові вимоги про її сплату без проведення додаткових перевірок.

Крім того, за змістом положень абзацу вісім пункту 3 розділу VI Інструкції № 449 вимога про сплату боргу (недоїмки) надсилається платникам єдиного внеску фізичним особам-підприємцям протягом 15 робочих днів, що настають за календарним місяцем, у якому виникла, зросла або частково зменшилась сума недоїмки зі сплати єдиного внеску (заборгованість зі сплати фінансових санкцій), якщо такий платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску.

Отже, відображаючи в оскаржуваній вимозі суму заборгованості позивачки в розмірі 12527,46 грн, відповідач діяв правомірно та з дотриманням вимог чинного законодавства.

Це також повністю узгоджується з приписами ч. 16 ст. 25 Закону № 2464-VI, якою передбачено, що строк давності щодо нарахування, застосування та стягнення сум недоїмки з єдиного внеску, штрафів та нарахованої пені не застосовується.

З огляду на викладене суд доходить висновку, що оскаржувана вимога була сформована (надіслана) відповідачем правомірно та з дотриманням вимог чинного законодавства.

Позивачка також зазначає, що фіскальний орган не надсилав їй вимогу, як цього вимагає чинне законодавством.

Оцінюючи вказані доводи суд виходить з наступного.

Відповідно до п. 45.1 ст. 45 ПК України платник податків-фізична особа зобов`язаний визначити свою податкову адресу. Податковою адресою платника податків-фізичної особи визнається місце її проживання, за яким вона береться на облік як платник податків у контролюючому органі. Платник податків-фізична особа може мати одночасно не більше однієї податкової адреси.

Згідно з п. п. 42.2, 42.3, 42.4 ст. 42 ПК України документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані у порядку, визначеному пунктом 42.4 цієї статті, надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків (його представнику).

Якщо платник податків у порядку та у строки, визначені статтею 66 цього Кодексу, повідомив контролюючий орган про зміну податкової адреси, він на період з дня державної реєстрації зміни податкової адреси до дня внесення змін до облікових даних такого платника податків звільняється від виконання вимог документів, надісланих йому контролюючим органом за попередньою податковою адресою та в подальшому повернених як таких, що не знайшли адресата.

У разі якщо пошта не може вручити платнику податків документ через відсутність за місцезнаходженням посадових осіб платника податків, їх відмову прийняти документ, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, документ вважається врученим платнику податків у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причини невручення.

В силу вимог п. п. 16.1.11 п. 16.11 ст. 16 ПК України платник податків зобов`язаний повідомляти контролюючі органи про зміну місцезнаходження юридичної особи та зміну місця проживання фізичної особи-підприємця.

Судом встановлено, що вимога № Ф-14139-17У від 08.02.2022 про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску в сумі 12 527,46 грн надсилалась рекомендованим листом з повідомленням про вручення на податкову адресу позивачки, за якою вона взята на облік як платник податків ( АДРЕСА_1 ). Саме така податкова адреса до цього часу значиться в інформаційній базі даних фіскального органу.

Як вбачається з матеріалів справи, поштове відправлення, надіслане на податкову адресу позивачки, було повернуто відповідачу без виконання з відміткою "за закінченням терміну зберігання".

Відтак позивачка вважається такою, що отримала оскаржувану податкову вимогу.

Щодо посилання позивачки на відкликання попередньої вимоги за № Ф-3308-17у від 13.03.2019 на суму 18422,49 грн, то ця обставина самостійного правового значення немає та не впливає на правомірність винесення оскаржуваної вимоги. При цьому суд враховує, що контролюючий орган має відповідні повноваження на відкликання вимоги про сплату недоїмки, а з матеріалів справи вбачається, що відкликання вищезазначеної вимоги пов`язувалося з добровільною сплатою позивачкою боргу в сумі 5895 грн, що зменшило суму заборгованості, яка, однак, залишилася в розмірі 12 527 грн.

Щодо строків давності нарахування та стягнення недоїмки з ЄСВ, то, як вже зазначлося вище, за змістом положень ч. 16 ст. 25 Закону № 2464-VI відповідні строки не застосовуються.

Згідно з ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною першою, другою статті 77 КАС України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

В силу приписів ч. 1-2 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.

Перевіривши обґрунтованість доводів сторін та оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до переконання про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову.

Враховуючи положення статті 139 КАС України, позивачка немає права на відшкодування будь-яких понесених у цій справі судових витрат, у тому числі витрат на сплату судового збору.

Керуючись ст.ст. 72, 77, 90, 139, 242, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо справу розглянуто в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Інформація про учасників справи:

1) позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 );

2) відповідач: Головне управління ДПС у Вінницькій області (код ЄДРПОУ ВП 44069150, місцезнаходження: вул. Хмельницьке шосе, 7, м. Вінниця, 21028).

Повне судове рішення складено 26.12.2023.

Суддя Сало Павло Ігорович