Справа № 320/19193/23
Суддя: Сорочко Євген Олександрович
Дата ухвалення: 2023-12-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

22 грудня 2023 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Сорочка Є.О.,

суддів Коротких А.Ю.,

Чаку Є.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 26.09.2023 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом про визнання протиправними дій відповідача щодо відмови перерахувати та виплатити позивачу пенсію без обмеження її розміру величиною бази нарахування єдиного внеску та без обмеження максимального розміру пенсії, з урахуванням збільшення основного її розміру - 25% від грошового забезпечення, як інваліду війни ІІ групи, та з урахуванням розміру підвищення пенсії відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 16.02.2022 №118, від 24.02.2023 №168, з 06.04.2023, та відповідно, зобов`язати відповідача здійснити такий перерахунок та виплату.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 26.09.2023 позов задоволено частково:

- визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо відмови здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплату пенсії по інвалідності без обмеження її максимального розміру та з урахуванням розміру підвищення пенсій відповідно до постанов Кабінету Міністрів України від 16.02.2022 №118 "Про індексацію пенсій та заходи щодо підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення у 2022 році", від 24.02.2023 №168 «Про індексацію пенсійних і страхових виплат та додаткових заходів щодо підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення у 2023 році», починаючи з 06.04.2023;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві здійснити перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 з 06.04.2023 без обмеження пенсії максимальним розміром, з урахуванням розміру підвищення пенсій відповідно до постанов Кабінету Міністрів України від 16.02.2022 №118 "Про індексацію пенсій та заходи щодо підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення у 2022 році", від 24.02.2023 №168 «Про індексацію пенсійних і страхових виплат та додаткових заходів щодо підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення у 2023 році», та з урахуванням раніше виплачених сум. У задоволенні позовних в іншій частині відмовлено.

Позивач в апеляційній скарзі просить скасувати вказане судове рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог та ухвалити в цій частині нове, яким відмовити у задоволенні позову, оскільки вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що суд безпідставно відмовив у задоволенні частини позовних вимог щодо зобов`язання виплачувати позивачу пенсії без обмеження максимальним розміром бази нарахування грошового забезпечення, яке враховується при обчисленні пенсії.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів дійшла таких висновків.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що позивач перебуває на обліку в ГУ ПФУ в м. Києві та отримував пенсію за вислугу років відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб".

На виконання постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 19.05.2022 у справі №640/18585/21 ГУ ПФУ в м. Києві здійснено перерахунок пенсії позивача з 01.02.2020 на підставі довідки Адміністрації державної прикордонної служби України від 28.04.2021 №11/18135.

З листа відповідача від 26.04.2023 №2600-0202-8/80103 слідує, що відповідно до заяви позивача, останнього з 06.04.2023 переведено з пенсії за вислугу років на пенсію по інвалідності, як особу з інвалідністю ІІ групи внаслідок війни.

Разом з тим, при проведенні перерахунку пенсії позивача згідно вказаної постанови, відповідачем обмежено пенсію максимальним розміром. При цьому, на виконання постанови Кабінету Міністрів України №118 від 16.02.2022 «Про індексацію пенсій та заходи щодо підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення у 2022 році», постанови Кабінету Міністрів України №168 від 24.02.2023 «Про індексацію пенсійних і страхових виплат та додаткових заходів щодо підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення у 2023 році», відповідачем нараховано індексацію базового ОСНП (9918,30 грн. за 2022р.; 1500,00 грн. за 2023р.), після чого розмір пенсії склав 83 652,82 грн., однак з урахуванням максимального розміру - 50 434,12 грн.

Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з позовом.

Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов висновків про те, що обмеження розміру пенсії позивача не ґрунтується на положеннях Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 06.12.2016 № 1774-VIII, оскільки аналогічні за суттю та змістом обмеження, передбачені частиною сьомою статті 43 Закону України від 09.04.1992 № 2262-XII, визнанні неконституційними рішенням Конституційного Суду України від 20.12.2016 № 7-рп/2016.

У свою чергу суд першої інстанції (з урахуванням узвали від 06.10.2023) вказав, не вбачає за необхідне зобов`язувати відповідача здійснювати перерахунок пенсії позивача з урахуванням збільшення у розмірі 25% від грошового забезпечення, як інваліду ІІ групи, а також виплачувати позивачу пенсію без обмеження грошового забезпечення максимальною величиною бази нарахування єдиного внеску, у зв`язку із чим відмовляє у задоволенні позовних вимог в цій частині, адже право на відповідне збільшення та виплату пенсії без застосування наведеного обмеження, відповідачем не заперечується, у зв`язку спір з приводу даних питань наразі відсутній, тому вирішенню не підлягає.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції при прийнятті цієї постанови виходить з такого.

Відповідно до частини першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки доводи та вимоги апеляційної скарги не стосуються рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, то колегія суддів рішення суду у цій частині не переглядає.

Умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Національному антикорупційному бюро України, Службі судової охорони, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції, Бюро економічної безпеки України чи Державній кримінально-виконавчій службі України, та деяких інших осіб визначає Закон України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 № 2262-XII (далі - Закон № 2262-XII).

Статтею 1 цього Закону передбачено, що особи з числа військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової служби) рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу, особи, які мають право на пенсію за цим Законом при наявності встановленої цим Законом вислуги на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції та на службі на посадах начальницького складу в Національному антикорупційному бюро України, Службі судової охорони і в державній пожежній охороні, службі в Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, в органах і підрозділах цивільного захисту, податкової міліції, Бюро економічної безпеки України, Державної кримінально-виконавчої служби України мають право на довічну пенсію за вислугу років. Військовослужбовці, особи, які мають право на пенсію за цим Законом, які стали особами з інвалідністю за умов, передбачених цим Законом, набувають право на пенсію по інвалідності. Члени сімей військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які загинули чи померли або пропали безвісти, мають право на пенсію в разі втрати годувальника.

Відповідно до частини третьої статті 43 Закону № 2262-XII пенсії особам з числа військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової служби) рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, та членам їх сімей обчислюються з розміру грошового забезпечення, враховуючи відповідні оклади за посадою, оклади та/чи доплати за військове (спеціальне) звання, військовим (спеціальним) званням, процентну надбавку (доплату) за вислугу років, щомісячні додаткові види грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премії в розмірах, установлених законодавством, з якого було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно частини четвертої статті 63 Закон № 2262-XII усі призначені за цим Законом пенсії підлягають перерахунку у зв`язку з підвищенням грошового забезпечення відповідних категорій військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, на умовах, у порядку та розмірах, передбачених Кабінетом Міністрів України. У разі якщо внаслідок перерахунку пенсій, передбаченого цією частиною, розміри пенсій звільненим із служби військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, є нижчими, зберігаються розміри раніше призначених пенсій.

Порядок проведення перерахунку пенсій, призначених відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 13.02.2008 № 45 (далі - Порядок № 45).

Відповідно до абзацу першого пункту 5 вказаної Постанови № 45 у редакції постанови Кабінету Міністрів України № 1322 від 21.12.2011 для перерахунку пенсій грошове забезпечення враховується у розмірі, встановленому за відповідною посадою (посадами), в межах визначеної законодавством максимальної величини бази нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування з урахуванням таких його видів.

У подальшому, 24.02.2018 набрала чинності постанова Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 № 103 "Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб" (далі - Постанова № 103), якою пункт 5 Постанови № 45 викладено у новій редакції:

« 5. Під час перерахунку пенсій використовуються такі види грошового забезпечення, як посадовий оклад, оклад за військовим (спеціальним) званням та відсоткова надбавка за вислугу років на момент виникнення права на перерахунок пенсії за відповідною або аналогічною посадою та військовим (спеціальним) званням.

Особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ (міліції) перерахунок пенсії з 1 січня 2016 р. проводиться з розміру грошового забезпечення за прирівняною посадою поліцейського, враховуючи оклади за посадою, спеціальним званням, відсоткову надбавку за вислугу років, щомісячні додаткові види грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премії в розмірах, установлених законодавством, з якого було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, за січень 2016 р. відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2015 р. № 988 "Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції" (Офіційний вісник України, 2015 р., № 96, ст. 3281). Розмір премії визначається у середніх розмірах, що фактично виплачені за відповідною посадою (посадами) поліцейського за січень 2016 року. Подальші перерахунки здійснюються з урахуванням складових грошового забезпечення, передбачених абзацом першим цього пункту».

Отже, із набранням чинності Постановою № 103 норми Постанови № 45 не обмежували розмір грошового забезпечення, який враховується для перерахунку пенсії, розміром максимальної величини бази нарахування єдиного внеску.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 12.12.2018 по справі № 826/3858/18, що залишене без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 05.03.2019, визнано протиправними та нечинними зміни до пункту 5 Порядку № 45.

Щодо застосовного правового регулювання пункту 5 Порядку № 45 після визнання нечинними змін до нього, колегія суддів зазначає таке.

У судовій практиці існують різні підходи визначення застосовного правового регулювання у разі скасування нормативного акта (його частини), скасування акта (його частини), який вносив зміни в інший акт (його частину).

Так, Верховний Суд у своїх рішеннях неодноразово вказував на те, що що змінена нормативним актом редакція певної норми (іншого нормативного акту) припиняє дію та не підлягає застосуванню після втрати чинності (визнання нечинним) такого нормативного акту, який вносив зміни у цю норму (постанови від від 21.08.2018 по справі № 807/1332/17, від 17.02.2021 по справі № 824/964/18-а, від 26.03.2021 по справі № 806/2722/16, від 15.07.2021 по справі № 816/1591/16, від 21.03.2023 по справі № 826/8668/17).

Варто зауважити, що такий підхід не сприятиме дотриманню стабільності законодавства та створюватиме ситуацію правової невизначеності, яка за бездіяльності відповідного нормотворчого органу (зокрема Кабінету Міністрів України) щодо усунення виниклої прогалини у правовому регулюванні, особливо у соціальних і трудових правовідносинах, може призводити до порушення права особи на мирне володіння майном у розумінні статті 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Інакший підхід застосований Верховним Судом в інших правовідносинах. Зокрема, у постанові від 15.03.2023 по справі № 420/6572/22, судом вказано про відновлення дії попередньої редакції норми, акт про зміну якої був визнаний нечинним; касаційний суд у загаданій постанові вказав, що із дати ухвалення постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 по справі №826/6453/18 відновилася первинна редакція пункту 4 Постанови № 704 (принагідно відмітити, що у вказаних правовідносинах первинна редакція пункту 4 Постанови № 704, на "відновлення" якої послався суд, ніколи діяла та не набирала чинності, позаяк була змінена ще до набрання чинності Постановою № 704 вцілому).

На противагу такому підходу, в іншій справі (постанова від 25.06.2020 по справі № 826/9665/16) Верховний Суд заперечив можливість відновлення попередньої редакції норми, вказавши, що чинне законодавство України не передбачає жодних випадків поняття "відновлення" в силі нормативних актів Уряду, які у встановленому порядку втратили чинність.

Слід також звернути увагу, що позиція стосовно «автоматичного» відновлення дії нормативно-правових актів, які припинили свою дію на підставі нових нормативно-правових актів, останні з яких в подальшому визнані нечинними, може призвести до виникнення низки нових спорів, у тому числі, конституційно-правового (політичного) характеру.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Офіційне тлумачення частини першої статті 58 Конституції України надане Конституційним Судом України у Рішенні від 09.02.1999 № 1-рп/99, який вказав, що в регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема, негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма).

За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Відтак, у правовідносинах, які не охоплюють питання скасування або пом`якшення відповідальності та запровадження перехідного періоду, дія акта обмежується лише двома подіями: (1) початок дії - момент набрання актом чинності; (2) припинення дії - момент втрати актом чинності.

Згідно пункту 5 Указу Президента України "Про порядок офіційного оприлюднення нормативно-правових актів та набрання ними чинності" від 10.06.1997 № 503/97 (далі - Указ № 503) нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України набирають чинності з моменту їх прийняття, якщо більш пізній строк набрання ними чинності не передбачено в цих актах. Акти Кабінету Міністрів України, які визначають права і обов`язки громадян, набирають чинності не раніше дня їх опублікування в офіційних друкованих виданнях.

У Рішенні від 03.10.1997 за № 4-зп Конституційний Суд України вказав, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше.

Згідно пункту 32 Правил підготовки проектів актів Кабінету Міністрів України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 06.09.2005 за № 870 (далі - Правила № 870) визнання таким, що втратив чинність, акта Кабінету Міністрів України чи його скасування не поновлює дію актів, які визнані ним такими, що втратили чинність, чи які скасовані таким актом. Дія акта Кабінету Міністрів України поновлюється шляхом прийняття відповідного акта або із зазначенням в тексті акта про визнання таким, що втратив чинність, акта Кабінету Міністрів України чи про його скасування.

Отже, визнання таким, що втратив чинність, акта чи його скасування не поновлює дію актів, які були визнані ним такими, що втратили чинність, чи які скасовані таким актом. Водночас, поновлення дії акта, який втратив чинність, є можливим, проте лише шляхом прямої вказівки про це в іншому акті.

Таке регулювання є цілком застосовним також і у разі внесення змін до нормативного акта.

Так, у разі набрання чинності актом, який вносить зміни до певної норми, остання набуває чинності у новій редакції, а попередня її редакція одночасно втрачає чинність (припиняє свою дію). Визнання нечинним або скасування такого акта, який вносив зміни у норму, припиняє дію саме цього акту, однак жодним чином не впливає на дію норми, у яку такий акт раніше вніс зміни.

Норми чинного законодавства не містять положень про те, що скасування акту, який вносив зміни у певну норму, будь-яким чином впливає на чинність такої норми: припиняє її дію, змінює чи поновлює її попередню редакцію. Норма, у яку певний акт вніс зміни, продовжує діяти не зважаючи на втрату чинності таким актом. Припинення ж дії такої норми можливе на загальних підставах: прийняття акту про визнання саме її такою, що втратила чинність, виключення, викладення у новій редакції, відновлення попередньої редакції тощо. Вважаємо, що саме такий підхід відповідає буквальному розумінню дії нормативно-правового акта у часі у разі скасування іншого акта, який вносив зміни у перший.

Наведене також відповідає правовій позиції Верховного Суду України, яка, зокрема, міститься в постанові Верховного Суду України від 02.12.2008 у справі № 21-1169во08, згідно якої норми права, що зазнавали змін, мають застосовуватися виключно в межах строків дії кожної з їх редакцій і не можуть бути застосовані за аналогією права.

Враховуючи наведені правові висновки для цілей застосування спірних норм пункту 5 Порядку № 45, колегія суддів наголошує на тому, що редакція вказаного пункту, яка передбачала обмеження розміру грошового забезпечення, який враховується для перерахунку пенсії, розміром максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, втратила 24.02.2018 із набранням чинності відповідними положеннями Постанова № 103. Подальше визнання нечинними змін, що були внесені Постановою № 103 у пункт 5 Порядку № 45, не відновило його попередню редакцію.

Відтак, станом на час виникнення спірних правовідносин норми Постанови № 45 не обмежують розмір грошового забезпечення, який враховується для перерахунку пенсії, будь-яким розміром, у тому числі і максимальною величиною бази нарахування єдиного внеску.

Приписів щодо обмеження розміру грошового заперечення, який враховується при перерахунку пенсії, не містить як Закон № 2262-XII так і Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 № 2464-VI.

З матеріалів справи вбачається, що здійснюючи перерахунок пенсії, відповідачем обмежно розмір грошового забезпечення з 96550,05 грн до 70845 грн. Будь яких відомостей щодо підстав такого обмеження відповідачем не надано, у тому числі і до суду.

Відтак, висновки суду першої інстанції про те, що право виплату пенсії без застосування наведеного обмеження відповідачем не заперечується, є помилковими.

Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що відповідач не довів правомірності обмеження максимальним розміром розміру грошового забезпечення, яке враховується для перерахунку пенсії, а тому суд першої інстанції прийняв помилкове рішення про відмову у задоволенні позову у цій частині.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09.12.1994, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Інші доводи учасників справи висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні фактичних обставин та норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені статтею 315 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС).

Відповідно до пункту другого частини першої статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

За змістом частини першої статті 317 КАС підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, то оскаржуване судове рішення підлягає зміні.

Керуючись статтями 34, 243, 311, 317, 321, 325, 328, 329, 331 КАС, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Змінити рішення Київського окружного адміністративного суду від 26.09.2023 доповнивши пункти 2 та 3 резолютивної частини словами такого змісту: «без обмеження максимальним розміром, у тому числі і максимальною величиною бази нарахування єдиного внеску, розміру грошового забезпечення, яке враховується при обчисленні (перерахунку) пенсії».

В іншій частині рішення Київського окружного адміністративного суду від 26.09.2023 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена у випадках, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду. В інших випадках постанова не підлягає касаційному оскарженню.

Суддя-доповідач Є.О. Сорочко

Суддя А.Ю. Коротких

Суддя Є.В. Чаку