Справа № 620/15519/23
Суддя: Соломко І.І.
Дата ухвалення: 2023-12-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 грудня 2023 року Чернігів Справа № 620/15519/23

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Соломко І.І., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін в приміщенні суду справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання протиправними дій, бездіяльності, рішення та зобов`язання вчинити певні дії,

У С Т А Н О В И В:

У провадженні Чернігівського окружного адміністративного суду перебуває справа за позовом ОСОБА_1 (далі також ОСОБА_1 , позивач) до Міністерства оборони України (далі також МО України, відповідач) про визнання протиправним рішення, дій, бездіяльність відповідача щодо відмови позивачу у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги у зв`язку із загибеллю сина, колишнього військовослужбовця ОСОБА_2 , при виконанні обов`язків військової служби, оформлене протоколом № 19/с від 14.07.2023 та скасувати його; зобов`язання відповідача у місячний строк повторно розглянути заяву позивача та призначити і виплатити позивачу одноразову грошову допомогу у відповідності до статті 16-2 Закону України «Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та члені їх сімей» у розмірі 750-кратного розміру прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року.

Позов обґрунтований тим, що відповідачем вчинено протиправні дії, бездіяльність та протиправно прийнято рішення від 14.07.2023 № 19/с, оскільки позивачем надано всі документами, які підтверджують причини та обставини загибелі її сина під час проходження військової служби, проте відповідачем не враховані, тобто рішення прийнято без урахування всіх обставин, що мають значення для його прийняття.

25.10.2023 ухвалою суду провадження у справі відкрито, розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Відповідач у відзиві просить відмовити у задоволенні позову, оскільки додані позивачем до заяви про виплату спірної допомоги документи підтверджують смерть ОСОБА_2 у результаті вчинення самогубства зброєю у стані алкогольного сп`яніння, та немає інформації щодо спростування органу Національної поліції України за результатами кримінального провадження, що вірогідною причиною смерті сержанта ОСОБА_2 є скоєння самогубства, що слугувало підставою для відмови у призначенні та виплаті спірної одноразової грошової допомоги.

Позивачем подано відповідь на відзив, у якій заперечувала проти доводів відповідача, викладених у відзиві.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

ОСОБА_2 , старший сержант, загинув в результаті вогнепального поранення в голову під час безпосередньої участі в антитерористичній операції, в зоні проведення антитерористичної операції в м. Константинівка Донецької області. Вказана обставина встановлена постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 25.05.2023 у справі 620/1556/22.

27.03.2019 Чернігівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області видано свідоцтво серія НОМЕР_1 про смерть ОСОБА_2 , (а.с. 36).

Позивач є матір`ю ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_2 від 30.10.1990, (а.с. 34).

Батько ОСОБА_2 ОСОБА_3 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія НОМЕР_3 від 19.01.2021, (а.с. 100).

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 25.05.2023 по справі № 620/1556/22 з поміж-іншого зобов`язано Міністерство оборони України з урахуванням висновків суду у цій справі повторно розглянути заяву ОСОБА_1 з доданими документами та прийняти відповідне рішення з урахування висновків суду, (а.с. 147-161).

На виконання вказаного судового рішення, відповідачем прийнято рішення, оформлене протоколом засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від14.07.2023 № 19/с, в якому відмовлено позивачу у призначенні та виплаті спірної допомоги, посилаючись на акт службового розслідування від 02.04.2019, в якому вказано, що вірогідною причиною смерті ОСОБА_2 є скоєння самогубства; висновок експерта від 26.03.2019 № 75, в якому вказано, що на час смерті ОСОБА_2 перебував у стані алкогольного сп`яніння і концентрація етилового спирту на час смерті становила 2,51 %0, що є адміністративним правопорушенням, передбаченого статтями 172-19,172-20 КУпАП України; відсутність інформації щодо спростування органом Національної поліції України за результатами кримінального провадження, що вірогідною причиною смерті сержанта ОСОБА_2 є скоєння самогубства, (а.с. 84).

Позивач, вважаючи протиправними дії (бездіяльність) та рішення відповідача № 19 /с від 14.07.2023 щодо відмови у виплаті спірної одноразової грошової допомоги, звернулась до суду за захистом своїх прав.

Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає таке.

Статтею 41 Закону України від 25.03.1992 № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі також Закон № 2232-XII) передбачено, що виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Закон України від 20.12.1991 № 2011-XII «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі також Закон № 2011-XII) відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Дія цього Закону поширюється на членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли чи пропали безвісти (пункт 2 частини першої статті 3 Закону № 2011-ХІІ).

Частиною першою статті 16 Закону України № 2011-XII визначено, що одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Відповідно до підпунктів 1 - 3 пункту 2 статті 16 Закону № 2011-XII, одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі: 1) загибелі (смерті) військовослужбовця (крім військовослужбовця строкової служби) під час виконання ним обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби; 2) смерті військовослужбовця (крім військовослужбовця строкової служби), що настала в період проходження ним військової служби або внаслідок захворювання чи нещасного випадку, що мали місце в період проходження ним військової служби; 3) загибелі (смерті) військовослужбовця строкової військової служби, військовозобов`язаного або резервіста, якого призвано на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, що настала під час виконання обов`язків військової служби або служби у військовому резерві.

Згідно зі статтею 16-1 Закону № 2011-XII, у випадках, зазначених у підпунктах 1 - 3 пункту 2 статті 16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають члени сім`ї, батьки та утриманці загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста. Члени сім`ї та батьки загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста визначаються відповідно до Сімейного кодексу України, а утриманці - відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Відповідно до частини дев`ятої статті 16-3 Закону № 2011-ХІІ порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України № 975 від 25 грудня 2013 року затверджено Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (надалі також Порядок № 975 ).

Згідно із пунктом 3 Порядку № 975 днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є, зокрема у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста - дата смерті, що зазначена у свідоцтві про смерть.

Пунктом 10 Порядку № 975 визначено, що члени сім`ї, батьки та утриманці загиблого (померлого), яким призначається та виплачується одноразова грошова допомога, подають за місцем проходження служби (зборів) військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста або уповноваженим структурним підрозділам державних органів, на які покладаються функції щодо підготовки необхідних для призначення пенсії документів (далі - уповноважений орган), такі документи: заяву кожного повнолітнього члена сім`ї, батьків та утриманців загиблого (померлого), які мають право на отримання допомоги, а у разі наявності неповнолітніх дітей - іншого з батьків або опікунів чи піклувальників дітей про виплату одноразової грошової допомоги; витяг з наказу про виключення загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста із списків особового складу військової частини (підрозділу, органу); витяг з особової справи про склад сім`ї військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста, призваного на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві.

До заяви додаються копії: документа, що свідчить про причини та обставини загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста, зокрема про те, що вона не пов`язана з вчиненням ним кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного, токсичного сп`яніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження чи самогубства; свідоцтва про смерть військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста; свідоцтва про народження військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста - для виплати одноразової грошової допомоги батькам загиблого (померлого); свідоцтва про шлюб - для виплати грошової допомоги дружині (чоловікові); довідки органу реєстрації або відповідного житлово-експлуатаційного підприємства, організації чи органу місцевого самоврядування про склад сім`ї військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста; сторінок паспортів повнолітніх членів сім`ї з даними про прізвище, ім`я та по батькові і місце реєстрації; свідоцтва про народження дитини - для виплати одноразової грошової допомоги дитині; документа, що засвідчує реєстрацію фізичної особи у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків, виданого органом доходів і зборів (для фізичної особи, яка через свої релігійні переконання відмовляється від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків, офіційно повідомила про це відповідний орган доходів і зборів та має відмітку в паспорті громадянина України, - копію сторінки паспорта з такою відміткою); рішення районної, районної у мм. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчого органу міської, районної у місті, сільської, селищної ради або суду про встановлення над дитиною-сиротою, дитиною, позбавленою батьківського піклування, опіки, піклування (у разі здійснення опіки або піклування над дітьми військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста); рішення суду або нотаріально посвідченого правочину, що підтверджуватиме факт перебування заявника на утриманні загиблого (померлого) (надають особи, які не були членами сім`ї загиблого (померлого), але перебували на його утриманні).

Згідно із пунктом 12 Порядку № 975 призначення і виплата одноразової грошової допомоги військовослужбовцям, військовозобов`язаним та резервістам, яких призвано на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, здійснюється Міноборони, іншими центральними органами виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями та правоохоронними органами, та іншими органами державної влади, військовими формуваннями та правоохоронними органами, в яких передбачено проходження військової служби військовослужбовцями, навчальних (або перевірочних) та спеціальних зборів - військовозобов`язаними, проходження служби у військовому резерві - резервістами (далі - розпорядник бюджетних коштів).

Частиною першою статті 16-4 Закону № 2011-ХІІ встановлено, що призначення і виплата одноразової грошової допомоги не здійснюються, якщо загибель (смерть), поранення (контузія, травма або каліцтво), інвалідність або часткова втрата працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста є наслідком:

- вчинення ним злочину або адміністративного правопорушення;

- вчинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння;

- навмисного спричинення собі тілесного ушкодження, іншої шкоди своєму здоров`ю або самогубства (крім випадку доведення особи до самогубства, встановленого судом);

- подання особою завідомо неправдивих відомостей для призначення і виплати одноразової грошової допомоги.

Аналогічні положення закріплені у пункті 19 Порядку № 975.

Подання зазначених у пункті 10 Порядку № 975 документів при зверненні за призначенням одноразової грошової допомоги є необхідною умовою для призначення такої допомоги та ґрунтується на необхідності перевірити відсутність обмежень, встановлених у статті 16-4 Закону № 2011-XII, за наявності яких особа позбавляється права на отримання такої допомоги.

Водночас обов`язок перевірити, чи не настала загибель (смерть) за обставин, перелік яких визначений у статті 16-4 Закону № 2011-XII, покладено на орган, що приймає рішення про призначення та виплату одноразової грошової допомоги.

Факт, що ОСОБА_2 , загинув в результаті вогнепального поранення в голову під час безпосередньої участі в антитерористичній операції, в зоні проведення антитерористичної операції в м. Константинівка Донецької області, встановлений постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 25.05.2023 у справі № 620/1556/22, тому відповідно до частини четвертої статті 78 КАС України не підлягає доказуванню. У цьому випадку обставини, установлені судовим рішенням у справі № 620/1556/22, є преюдиційними фактами для вирішення цієї справи.

У висновках, викладених в рішеннях від 28.11.1999 по справі «Brumarescu v. Romania» («Брумареску проти Румунії») та від 24.07.2003 по справі «Ryabykh v. Russia» («Рябих проти Росії»), Європейський суд з прав людини зазначив, що одним з основоположних аспектів принципу верховенства права є юридична визначеність, яка передбачає, що в разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, яке набрало законної сили, не може ставитися під сумнів.

Відповідно до статті 6 КАС України та статті 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Однак вказаний факт при прийнятті оскаржуваного рішення, відповідачем не врахований.

Щодо доводів відповідача, викладених в оскаржуваному рішенні, то суд зазначає таке.

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із статтею 129 Конституції України однією із основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Оцінюючи правомірність дій та рішень відповідача, суд керується критеріями, закріпленими у частині другій статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, яких повинні дотримуватися суб`єкти владних повноважень при реалізації дискреційних повноважень.

Відповідно до положень, закріплених статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Статтею 73 КАС України передбачено належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно статей 74 -76 КАС України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як зазначено частиною першою статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно з частиною першою-третьою статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Щодо висновку експерта від 25.03.2019 № 75.

22.03.2019 розпочате кримінальне провадження № 000328 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 115 Кримінального кодексу України, яке на даний час не завершене, що підтверджується листом Територіального управління державного бюро розслідувань, розташоване у місті Краматорську від 12.10.2023 № 13-01-22652/23,(а.с. 64) . Тобто, станом на день прийняття оскаржуваного рішення та розгляду цієї справи факт вчинення самогубства військовослужбовцем ОСОБА_2 за результатами досудового розслідування, яке триває більше трьох років, не встановлений.

На підставі ухвали слідчого, проведена експертиза, за результатами якої зроблений висновок експерта від 25.03.2019 № 75 (а.с. 41), в якому вказано, що судово-медична експертиза не може повністю виключити факт спричинення тілесних ушкоджень самостійними діями потерпілого, однак разом з цим не виключений і інший механізм утворення тілесних ушкоджень. Враховуючи наявність двох окремих ран в скроневої області голови можна припустити, що на момент пострілів взаємне розташування зброї та потерпілого змінювалось (п. 18, 19).

Водночас частиною шостою статті 104 КАС України передбачено, що у висновку зазначається, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.

Разом з тим, у висновку експерта № 75 від 25.03.2019 не зазначено, що висновок підготовлено для подання до суду. Отже, вказаний висновок експерта у даній справі не може бути визнаний належним та допустимим доказом, оскільки відповідно до вимог статті 104 КАС України в ньому не зазначено, що він підготовлений для подання до суду.

Крім того, відповідно до статті 108 КАС України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 90 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивованим у судовому рішенні.

Так, висновок експерта № 75 від 25.03.2019 не є категоричними, та носить характер припущення, тому не може бути достовірним доказом в розумінні статті 75 КАС України.

Щодо акту службового розслідування від 02.04.2019, то останнє проведено відповідно до Дисциплінарного Статуту Збройних Сил України та наказу Міністерства оборони України від 21.11.2017 № 608, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 13.12.2017за № 1503/31371, яким затверджений Порядку проведення службового розслідування у Збройних Силах України (далі також Порядок). Цей Порядок визначає підстави та механізм проведення службового розслідування стосовно військовослужбовців Збройних Сил України (далі - Збройні Сили), а також військовозобов`язаних та резервістів (далі - військовослужбовці), які не виконали (неналежно виконали) свої службові обов`язки або вчинили правопорушення під час проходження служби (зборів), а також дії (бездіяльність) яких призвели до завдання шкоди державі, і не поширює свою дію на військовослужбовців, які загинули під час участі в антитерористичній операції.

Натомість порядок проведення службового розслідування нещасних випадків військовослужбовців, які загинули під час участі в антитерористичній операції, встановлений Інструкцією про розслідування та облік нещасних випадків, професійних захворювань і аварій у Збройних Силах України від 06.02.2001 № 36, яка діяла на час загибелі ОСОБА_2 ( 22.03.2019).

Факт участі ОСОБА_2 в антитерористичній операції підтверджується довідкою про безпосередню участь особи в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, виданою Військовою частиною НОМЕР_4 від 01.04.2020 № 411(а.с. 40).

Пунктом 1 Розділу ІІІ Інструкції № 36 встановлено, що спеціальному розслідуванню підлягають: нещасні випадки зі смертельним або тяжким наслідком під час виконання обов`язків військової служби; групові нещасні випадки, що сталися одночасно з двома і більше військовослужбовцями незалежно від тяжкості ушкодження їх здоров`я; випадки смерті під час виконання обов`язків військової служби.

Таким чином, випадок смерті військовослужбовця ОСОБА_2 підлягав спеціальному розслідуванню відповідно до вимог Інструкції № 36, проте таке розслідування безпідставно не було проведено.

Відтак, висновки про причини смерті військовослужбовця ОСОБА_2 не могли бути встановлені в межах службового розслідування, призначеного відповідно до Дисциплінарного Статуту Збройних Сил України та наказу Міністерства оборони України 21.11.2017 № 608, та правового значення мати не можуть. Тобто висновки службового розслідування, мають юридичні наслідки лише для осіб, які не виконали (неналежно виконали) свої службові обов`язки або вчинили правопорушення під час проходження служби (зборів), а також дії (бездіяльність) яких призвели до завдання шкоди державі.

Викладеним підтверджується, що акт службового розслідування від 02.04.2019, проведеного відповідно до Порядку проведення службового розслідування у Збройних Силах України, не є тим документом, висновки якого відповідно до законодавства могли б достовірно підтверджувати обставини смерті ОСОБА_2 .

Стверджуючи про наявність у діях загиблого ОСОБА_2 складу адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 172-19, 172-20 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі по тексту - КУпАП), суд зазначає, що відповідачем не надано докази, що ОСОБА_2 притягнуто до адміністративної відповідальності за цими нормами.

При цьому повноваження щодо наявності складу адміністративного правопорушення, передбаченого статтями 172-19, 172-20 КУпАП в діях будь-якої особи та притягнення до адміністративної відповідальності належить суду, а тому посилання представника відповідача та зазначення у спірному протоколі про скоєння ОСОБА_2 адміністративного правопорушення, передбаченого наведеними норами, є неприйнятним.

Отже, документи, на які посилається відповідач, суд не визнає достатніми, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про доведеність позиції відповідача, тому суд дійшов висновку про відсутність у відповідача підстав для відмови у призначенні одноразової грошової допомоги матері загиблого.

За такого правого регулювання та встановлених обставин, висновок відповідача у рішенні від 14.07.2023 №19/с про відмову в призначенні одноразової грошової допомоги у зв`язку з тим, що смерть військовослужбовця ОСОБА_2 є наслідком самогубства та вчинення ним адміністративного правопорушення, є безпідставним, оскільки документи, на які посилається відповідач, що слугували підставою для прийняття оскаржуваного рішення, в розумінні статті 76 КАС України, не є належними та достатніми, з огляду на те, що ґрунтуються на припущеннях, а зазначення про вчинення військовослужбовцем адміністративного правопорушення на час настання смерті не визначається як підстава для відмови у призначенні одноразової грошової допомоги, оскільки смерть військовослужбовця повинна бути саме наслідком вчиненням військовослужбовцем адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 172-19, 172-20 КУпАП. Посилання на відсутність у поданих документах інформації щодо спростування органом Національної поліції України за результатами кримінального провадження, що вірогідною причиною смерті сержанта ОСОБА_2 є скоєння самогубства, суд відхиляє, оскільки надання такої інформації віднесено до повноважень Національної поліції України, а не позивача.

Водночас суд враховує, що позивачем надано відповідачу документи на підтвердження, що ОСОБА_2 загинув в результаті вогнепального поранення в голову під час безпосередньої участі в антитерористичній операції, в зоні проведення антитерористичної операції в м. Константинівка Донецької області, що встановлено постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 25.05.2023 у справі № 620/1556/22 та у даній справі має преюдиційне значення. Крім того, позивачу як матері військовослужбовця, який загинув під час проходження військової служби, - ОСОБА_2 видано посвідчення серії НОМЕР_5 , яке на даний час є чинним. Зворотнього відповідачем не доведено.

Отже, під час судового розгляду справи відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не довів належними та достовірними засобами доказування правомірність прийнятого рішення, а тому оскаржуване рішення є протиправним та підлягає скасуванню.

Натомість суд не вбачає підстав для визнання протиправними дій відповідача, які полягали у відмові позивачу призначити та виплатити спірну грошову допомогу. Слід зазначити, що результатом оскаржуваних позивачем дій стало прийняття відповідачем рішення у формі протоколу. При оскарженні такого рішення, суд перевіряє правомірність дій щодо його прийняття і у випадку встановлення протиправності в таких діях, скасовує відповідне рішення. Вказане свідчить про те, що визнання протиправним та скасування рішення охоплює в собі й визнання протиправними дій при його прийнятті, а тому питання протиправності дій, у даному випадку, окремого окреслення судовим рішенням не потребує. В цьому випадку предметом спору є рішення суб`єкта владних повноважень у формі протоколу, саме оскаржуваним рішенням, а не діями відповідача порушуються законні права та інтереси позивача.

Щодо позовних вимог про визнання протиправною (бездіяльності) , то суд зазначає таке, що обраний судом спосіб захисту є достатнім та забезпечує ефективне відновлення порушених прав позивача у спірних правовідносинах, якого прагне досягти позивач, звернувшись до суду з цим позовом.

Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідача (МО України) в місячний строк повторно розглянути заяву позивача ОСОБА_1 та призначити і виплатити позивачу одноразову грошову допомогу у відповідності до статті 16-2 Закону України «Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та члені їх сімей» у розмірі 750-кратного розміру прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, у зв`язку із загибеллю (смертю) сина, суд зазначає таке.

Відповідно до підпункту а пункту 1 статті 16-2 Закону № 2011-XII одноразова грошова допомога призначається і виплачується у розмірі: а) 750-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста у випадках, зазначених у підпункті 1 пункту 2 статті 16 цього Закону; 500-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста у випадках, зазначених у підпунктах 2 - 3 пункту 2 статті 16 цього Закону.

Частиною третьою статті 245 КАС України встановлено, що у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

При цьому адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного владними суб`єктами, і вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення з урахуванням обставин конкретної справи. Перебирання непритаманних суду повноважень державного органу не відбувається за відсутності обставин для застосування дискреції.

Верховний Суд у постанові від 23 грудня 2021 року у справі № 480/4737/19 та від 8 лютого 2022 року у справі № 160/6762/21 сформулював висновок, відповідно до якого ефективний спосіб захисту прав та інтересів особи в адміністративному суді має відповідати таким вимогам: забезпечувати максимально дієве поновлення порушених прав за існуючого законодавчого регулювання; бути адекватним фактичним обставинам справи; не суперечити суті позовних вимог, визначених особою, що звернулася до суду; узгоджуватися повною мірою з обов`язком суб`єкта владних повноважень діяти виключно у межах, порядку та способу, передбаченого законом.

Суд також звертає увагу, що Конституційний Суд України в своєму рішенні від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13). При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Як зазначається в Указі Президента України № 231/2021 "Про Стратегію розвитку системи правосуддя та конституційного судочинства на 2021- 2023 роки", незалежне та неупереджене правосуддя є запорукою сталого розвитку суспільства і держави, гарантією додержання прав і свобод людини та громадянина, прав та законних інтересів юридичних осіб, інтересів держави, зростання добробуту та якості життя, створення привабливого інвестиційного клімату, своєчасного, ефективного і справедливого вирішення правових спорів на засадах верховенства права.

Засада ефективності захисту прав та інтересів особи в адміністративному судочинстві знайшла своє безпосереднє закріплення у положеннях КАС України.

Зокрема, вимога ефективності міститься у таких нормах КАС України: частинах першій та другій статті 2 (завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень; у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема, розсудливо); частині другій статті 5 (захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень); абзаці 2 частини другої статті 9 (суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень); частині четвертій статті 242 (судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень).

Важливим є те, що КАС України орієнтує відповідачів (суб`єктів владних повноважень) забезпечувати ефективний захист прав і свобод до моменту ініціювання особою судового провадження, так відповідно до частини другої статті 17 КАС України особи, які порушили права і законні інтереси інших осіб, зобов`язані поновити їх, не чекаючи пред`явлення позову.

З цього слідує, що ефективно працююча система суб`єктів владних повноважень (головним чином, органів виконавчої гілки влади та органів місцевого самоврядування) є тим механізмом, який ефективно захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, що мінімізує можливість виникнення спорів у публічно-правовій сфері та, відповідно, робить непотрібним звернення до адміністративного суду; частина друга статті 2 КАС України орієнтує відповідачів (суб`єктів владних повноважень) забезпечувати ефективний захист та зобов`язує, у разі порушення таких прав, свобод чи інтересів, поновити їх до моменту ініціювання особою судового провадження.

При цьому адміністративний суд, зберігаючи самостійність і незалежність, діє не відособлено, а разом із законодавчою та виконавчою гілкою влади, які приймають власні рішення (обов`язкові до виконання), а також володіють гарантованою Конституцією України власною незалежністю та компетентністю.

Крім того важливо, що завданням суду у спорах, що виникають із публічно-правових відносин, в яких індивідуальне право особи конкурує із суспільними (публічними) інтересами, є забезпечення необхідного балансу між суспільними (публічними) та приватними інтересами; ефективним може вважатися такий спосіб захисту порушеного права, при обранні якого обов`язково враховується суспільний (публічний) інтерес.

Отже, аналіз положень КАС України дає підстави для висновку, що ефективність судового захисту прав та інтересів особи в адміністративному судочинстві включає ефективність розгляду та вирішення справи, ефективність способу захисту, ефективність судового рішення та ефективність його виконання. Всі ці складові можна охопити єдиним терміном "ефективне правосуддя", що виступає еталоном для оцінки судової гілки влади та є запорукою довіри до неї з боку громадян, а також інших суб`єктів.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

У постанові від 11 лютого 2020 року у справі № 0940/2394/18 Верховний Суд сформулював такий висновок: у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єкт звернення дотримав усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення. Якщо ж таким суб`єктом на момент прийняття рішення не перевірено дотримання відповідним заявником усіх визначених законом умов або при прийнятті такого рішення суб`єкт дійсно має дискреційні повноваження, то суд повинен зобов`язати суб`єкта владних повноважень до прийняття рішення з урахуванням оцінки суду. Отже, критеріями, які впливають на обрання судом способу захисту прав особи в межах вимог про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, є встановлення судом додержання суб`єктом звернення усіх передбачених законом умов для отримання позитивного результату та наявність у суб`єкта владних повноважень права діяти під час прийняття рішення на власний розсуд.

Суд зазначив, що такий підхід, встановлений процесуальним законодавством, є прийнятним не тільки під час розгляду вимог про протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень, але й у випадку розгляду вимог про зобов`язання відповідного суб`єкта вчинити певні дії після скасування його адміністративного акта.

Суд враховує, що відповідач вже повертав на доопрацювання заяву позивача про призначення та виплату спірної допомоги. Протиправність такого повернення була предметом дослідження у справі № 620/1556/22, в якій постановою Шостого апеляційного адміністративного суду визнано протиправним та скасовано рішення Міністерства оборони України, яке полягає у поверненні на доопрацювання заяви ОСОБА_1 з доданими документами про призначення та виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку із загибеллю сина, колишнього військовослужбовця ОСОБА_2 при виконанні обов`язків військової служби, яке оформлено протоколом № 192 від 16.12.2021. Зобов`язано Міністерство оборони України з урахуванням висновків суду у цій справі повторно розглянути заяву ОСОБА_1 з доданими документами та прийняти відповідне рішення з урахування висновків суду.

Суд зазначає, що відповідачем вже реалізовано свободу розсуду, інших шляхів для дій суб`єкта владних повноважень в нього не залишилось.

Отже, з метою ефективного захисту порушених прав позивача, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову шляхом визнаття протиправним та скасування спірного рішення та зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача та прийняти рішення про призначення і виплату їй спірної одноразової грошової допомоги, та позов задовольнити частково.

Керуючись ст. ст.139, 227, 241-243, 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Міністерства оборони України, викладене у протоколі засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги, № 19/с від 14.07.2023.

Зобов`язати Міністерство оборони України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 та прийняти рішення про призначення і виплату одноразової грошової допомоги в розмірі 750-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 АДРЕСА_1 рнокпп НОМЕР_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідач: Міністерство оборони України просп. Повітрофлотський, 6,м. Київ,03168 .

Повний текст рішення виготовлено 25 грудня 2023 року.

Суддя І.І. Соломко