Справа № 440/12797/23
Суддя: А.О. Чеснокова
Дата ухвалення: 2023-12-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

. 26 грудня 2023 року м. ПолтаваСправа № 440/12797/23

Полтавський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Чеснокової А.О., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Полтавської обласної прокуратури про визнання дій неправомірними щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації при звільненні,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Полтавської обласної прокуратури, в якій просить суд:

стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні позивача з 30 січня 2021 року по день фактичного розрахунку;

допустити негайне виконання рішення суду.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 12 вересня 2023 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

Представником відповідача 28 вересня 2023 року через канцелярію суду було подано відзив на позовну заяву, в якому вказано, що відповідач проти заявленого позову заперечує з підстав його необґрунтованості та безпідставності. Водночас, представником відповідача наголошено на тому, що сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, зазначена позивачем у сумі 921563,60 грн., враховуючи , що виплачена вихідна допомога в зв`язку із звільненням становить 17406,70 грн., є значно завищена, що з огляду на правові висновки Великої Палати Верховного Суду є підставою для зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Крім цього, у відзиві висловлено заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 03 жовтня 2023 року суд визнав зазначене клопотання необґрунтованим та залишив без задоволення.

Дослідивши матеріали справи суд встановив такі обставини справи.

ОСОБА_1 з 01 квітня 2005 року працювала в органах прокуратури, у тому числі, з 11 березня 2014 року на посаді старшого прокурора прокуратури м. Кременчука, з 15 грудня 2015 року на посаді прокурора Кременчуцької місцевої прокуратури, про що свідчать записи у її трудовій книжці /а.с. 14-15/ .

Наказом Полтавської обласної прокуратури № 1148-к від 24 грудня 2020 року ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора Кременчуцької місцевої прокуратури Полтавської області на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України Про прокуратуру з 30 грудня 2020 року /а.с. 7/.

У зв`язку із звільненням з урахуванням утримань, 30 грудня 2020 року відповідачем виплачено позивачу заробітну плату із компенсацією за невикористані дні відпустки у розмірі 50874,12 грн.

З 21 грудня 2020 року по 05 січня 2021 року позивач не працювала у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю. Ця обставина, встановлена Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 09 грудня 2021 року у справі 440/2405/21.

29 січня 2021 року позивач звернулася до керівника Полтавської обласної прокуратури листом з вимогою щодо проведення виплати вихідної допомоги.

Листом Полтавської обласної прокуратури №27-37вих-21 від 29 січня 2021 року позивача повідомлено щодо невиплати при звільненні вихідної допомоги.

У березні 2021 року позивач звернулася до суду з адміністративним позовом про визнання дій та бездіяльності протиправними, зобов`язання вчинити дії, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, стягнення матеріальної шкоди.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 09 грудня 2021 року у справі №440/2405/21 адміністративний позов ОСОБА_1 до Полтавської обласної прокуратури про визнання дій та бездіяльності протиправними, зобов`язання вчинити дії, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, стягнення матеріальної шкоди задоволено частково: визнано протиправною бездіяльність Полтавської обласної прокуратури щодо нездійснення нарахування та виплати ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні; зобов`язано Полтавську обласну прокуратуру здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні у розмірі не менше середнього місячного заробітку, обчисленого відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 11 січня 2023 року апеляційну скаргу Полтавської обласної прокуратури залишено без задоволення; апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково; Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 09 грудня 2021 року по справі №440/2405/21 змінено, виклавши другий абзац резолютивної частини в наступній редакції: "Зобов`язати Полтавську обласну прокуратуру здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні у розмірі не менше середнього місячного заробітку, обчислення якої здійснити відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 у розмірі 21623 (двадцять одна тисяча шістсот двадцять три) гривні 23 коп." В іншій частині рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 09 грудня 2021 року у справі № 440/2405/21 залишено без змін.

Приписами ч.4 ст. 78 КАС України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Як свідчать матеріали справи, виплата вихідної допомоги при звільненні проведена позивачці 14 липня 2023 року на виконання виконавчого листа, виданого Полтавським окружним адміністративним судом 20 лютого 2023 року у виконавчому провадженні №718439 у розмірі 17356,70 грн з урахуванням утримань.

Позивач, вважаючи, що вихідна допомога при звільнені була проведена відповідачем невчасно, звернулася до су з цим позовом, в якому просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 30 січня 2021 року по день фактичного розрахунку , тобто 14 липня 2023 року у розмірі 921563,60 грн.

Надаючи оцінку заявленим позовним вимогам та запереченням проти них, суд зазначає наступне.

Приписами ст.43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Законом України «Про прокуратуру» забезпечуються гарантії незалежності прокурора, зокрема, щодо особливого порядку його призначення на посаду, звільнення з посади, притягнення до дисциплінарної відповідальності тощо.

Приписами ст. 4 Закону України «Про прокуратуру» організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд зазначає, що Законом України «Про прокуратуру» не врегульовано порядок виплати грошового забезпечення особам за час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 07.05.2002 №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Таким чином, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

Варто зауважити, що непоширення норм КЗпП України на працівників прокуратури стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці. Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.

В той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.

Відтак, приписами частини 1 статті 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до 18 липня 2022 року, передбачалося, що в разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Пунктом 16 частини 1 розділу І Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року №2352-ІХ (далі - Закон №2352-IX), який набрав чинності 19 липня 2022 року, статтю 117 викладено в наступній редакції: У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Таким чином, починаючи з 19 липня 2022 року у КЗпП України стаття 117 передбачає відповідальність роботодавця за затримку розрахунку при звільненні, зокрема, виплату працівнику його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, однак не більш як за шість місяців.

У пункті 2.2. Рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 визначено, що роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до правової позиції, викладеної в постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 у справі №810/451/17 та від 26 лютого 2020 року по справі №821/1083/17 під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Таким чином, з моменту звільнення у роботодавця виникає обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити працівникові всі суми, що йому належать. Якщо роботодавець не виконує цей обов`язок, він вчиняє триваюче правопорушення, відповідальність за яке визначена статтею 117 Кодексу законів про працю України. Припиненням такого правопорушення є проведення фактичного розрахунку, тобто, реальне виконання цього обов`язку (виплата всіх сум, що належать звільненому працівникові).

Під час розгляду справи встановлено, що ОСОБА_1 наказом Полтавської обласної прокуратури № 1148-к від 24 грудня 2020 року звільнено з посади прокурора Кременчуцької місцевої прокуратури Полтавської області на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України Про прокуратуру з 30 грудня 2020 року; з вимогою щодо проведення виплати вихідної допомоги позивач зверталася 29 січня 2021 року, фактичний розрахунок щодо вихідної допомоги проведено лише 14.07.2023 року на виконання виконавчого листа, виданого на виконання Рішення Полтавського окружного адміністративного суду у справі 440/2405/21, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами.

Відтак, враховуючи вищевикладені норми, суд приходить до висновку про те, що оскільки відповідачем не було проведено із позивачем під час його звільнення остаточного розрахунку, зокрема, не виплачено вихідну допомогу при звільненні, протиправність чого встановлено рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 09 грудня 2021 року та постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 11 січня 2023 року у справі №440/2405/21, позивач має право на отримання грошової компенсації за весь час затримки розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Відповідно до п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі - Порядок № 100), обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації чи у фізичної особи - підприємця або фізичної особи, які в межах трудових відносин використовують працю найманих працівників, менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку. Якщо працівника прийнято (оформлено) на роботу не з першого числа місяця, проте дата прийняття на роботу є першим робочим днем місяця, то цей місяць враховується до розрахункового періоду як повний місяць.

У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

У відповідності до п. 5 Порядку № 100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Відповідно до п. 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Враховуючи вищевикладені положення, при обчисленні розміру середньоденного грошового забезпечення позивача, слід виходити з числа відпрацьованих календарних днів за цей період.

Судом встановлено, що відповідно до довідки Полтавської обласної прокуратури від 04 березня 2021 року року №21-59 вн 21 середньоденний розмір заробітку позивача становить 1029,68 грн.

Для визначення періоду, за який позивачу підлягає виплата середнього заробітку у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, суд зазначає наступне.

Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться роботодавцем в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Як було встановлено, виплата вихідної допомоги при звільненні позивачу проведена не була.

Як свідчать матеріали справи, позивач у позовній заяві просить стягнути середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні з 30 січня 2021 року. Відтак, позивачем вказано, що строк затримки розрахунку з моменту звільнення до дня фактичного звільнення становить 895 днів, а отже на його користь відповідачем мала б бути виплачена сума середнього заробітку за весь час затримки, виходячи із середньоденної заробітної плати, а саме 921563,60 грн.

Враховуючи ту обставину, що на день звільнення позивач не працювала у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю (обставина, встановлена Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 09 грудня 2021 року у справі 440/2405/21), звернулася до відповідача з вимогою про проведення виплати вихідної допомоги 29 січня 2021 року, то відповідно до частини 1 статті 116 КЗпП України 30 січня 2021 року - це останній день, коли роботодавець повинен був провести виплату вихідної допомоги позивачу. Таким чином, суд дійшов висновку, що період затримки розрахунку при звільненні розпочинається з 31 січня 2021 року, з наступного дня за днем, коли роботодавець зобов`язаний був виплатити вихідну допомогу.

Кількість днів, впродовж яких затримано виплату вихідної допомоги при звільненні позивачу з 31 січня 2021 року (з першого дня затримки розрахунку при звільненні) по 13 липня 2023 року включно (день, який передує дню повного розрахунку) становить 894 календарних днів. (894 х 1029,68 = 920533,92 грн).

Однак, при визначенні періоду, за який позивачу підлягає виплата середнього заробітку у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, суд зазначає, що відповідно до чинної з 19 липня 2022 року редакції частини 1 статті 117 КЗпП України на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, а саме, за 182 календарні дні.

Таким чином, розмір середнього заробітку позивача за шість місяців (з першого дня затримки розрахунку при звільненні по 31 липня 2021 року) (182 календарні дні) становить 187401,76 грн (1029,68 грн х 182 дні).

Водночас, суд наголошує, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Зазначена позиція суду відповідає висновкам викладеним у постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 30 листопада 2020 року по справі № 480/3105/19, у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16; у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16).

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (див. пункт 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц):розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Водночас чітка формула застосування критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні міститься у постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 30 листопада 2020 року у справі №480/3105/19. У цьому судовому рішенні у частині, що стосується виплати середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку, Верховний Суд зазначив про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. Тобто, залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

Верховний Суд у постанові від 24 червня 2021 року у справі № 480/2577/20 зазначив, що для застосування критеріїв пропорційності розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, судам необхідно з`ясувати загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат для вирахування проценту, що складає грошова компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, індексація грошового забезпечення та грошова компенсація вартості не отриманого речового майна у співвідношенні до загальної суми, що слугує підставою для застосування такого ж проценту середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні від загальної її суми, який буде визначений належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача, виходячи з принципу пропорційності.

Застосовуючи означені правові позиції до обставин даної справи, суд зазначає наступне.

У цій справі загальний розмір належних виплат позивачу складав 68230,82 грн., з яких: 50874,12 грн це заробітна плата, компенсація за невикористані відпустки, премія, та вихідна допомога при звільненні, що виплачена позивачу в розмірі 17356,70 грн, яка складає 25,44% виплат, належних позивачу.

Таким чином, з врахуванням принципу справедливості та співмірності, суд вважає, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні має бути виплачений позивачу у розмірі 47675,01 грн (25,44% від 187401,76 грн.), з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком.

Зменшення судом суми стягнення середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні здійснено з урахуванням справедливого і розумного балансу між інтересами позивача і відповідача, оскільки стягнення компенсації у розмірі 187401,76 грн. за несвоєчасну виплату заборгованості у розмірі 17356,70 грн було б явно неспівмірним розміру простроченої заборгованості та майнових втрат позивача.

Відтак, належним способом захисту порушених прав позивача є стягнення з Полтавської обласної прокуратури середнього заробітку за час затримки виплати належної позивачу вихідної допомоги при звільненні за період з 31.01.2021 року по день фактичного розрахунку , але не більше ніж за шість місяців - до 31.07.2023 року, виходячи із середньоденної заробітної плати позивача, а саме 47675,01 грн.

У пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" № 13 від 24 грудня 1999 року зазначено, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Проте, суд вважає необхідним зазначити, що розрахунок суми, який належить стягнути з відповідача, був здійснений на підставі сум, які були виплачені позивачці та з яких вже був утриманий податок. В зв`язку з чим, суд в даному випадку зазначає суму, яку необхідно стягнути з відповідача вже з врахуванням податків та обов`язкових платежів.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Враховуючи викладене, позовну вимогу про стягнення середнього заробітку з 30 січня 2021 року по день фактичного розрахунку слід задовольнити частково та стягнути на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 47675,01 грн.

З урахуванням встановлених обставин, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог позивача.

Щодо клопотання позивача про звернення рішення до негайного виконання, то відповідно до пунктів 2-3 частини першої статті 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць; поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Тому рішення суду в частині стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у межах суми стягнення за один місяць в розмірі 7945,84 грн (47675,01 грн / 6 міс), слід звернути до негайного виконання.

Відповідно до статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з частиною першою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (частина 3 статті 139 Кодексу).

Позивач при поданні позовної заяви сплатила судовий збір у розмірі 1073,60 грн, що підтверджується квитанцією №5831-9430-3803-2225 від 25.08.2023 на суму 1073,60 грн /а.с.6/

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд зазначає, що з урахуванням положень статті 139 Кодексу адміністративного судочинства понесені позивачем судові витрати на оплату судового збору в розмірі 1073,60 грн підлягають стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача частково в сумі 55,54 грн (1073,60 грн х (47675,01 грн (розмір задоволених позовних вимог) / 921563,60 грн (розмір заявлених позовних вимог))) пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. 2, 132, 139, 243-246, 250, 255, 295, 297, 371 КАС України,

В И Р І Ш И В:

.

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) до Полтавської обласної прокуратури (вул. 1100-річчя Полтави, 7, м. Полтава, ідентифікаційний код 02910060) про визнання дій неправомірними щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації при звільненні задовольнити частково.

Стягнути з Полтавської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31 січня 2021 року по 31 липня 2023 року у розмірі 47675 (сорок сім тисяч шістсот сімдесят п`ять) гривень 01 (одна) копійка.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Полтавської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору у розмірі 55 (п`ятдесят п`ять) гривень 54 (п`ятдесят чотири) копійки.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення з Полтавської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в межах суми стягнення за один місяць в розмірі 7945 (сім тисяч дев`ятсот сорок п`ять) гривень 84 (вісімдесят чотири) копійки.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Другого апеляційного адміністративного суду в порядку, визначеному частиною 8 статті 18, частинами 7-8 статті 44 та статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України, а також з урахуванням особливостей подання апеляційних скарг, встановлених підпунктом 15.5 підпункту 15 пункту 1 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України.

Апеляційна скарга на це рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя А.О. Чеснокова