Справа № 360/1176/23
Суддя: Дмитрієв В.С.
Дата ухвалення: 2023-12-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 грудня 2023 року Справа№360/1176/23

Донецький окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Дмитрієва В.С., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (в письмовому провадженні) справу за позовом ОСОБА_1 до Луганського окружного адміністративного суду, Державної судової адміністрації України про визнання протиправними дій, визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

29 вересня 2023 року до Луганського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Луганського окружного адміністративного суду (далі - Відповідач 1), Державної судової адміністрації України (далі Відповідач 2), з такими вимогами:

- визнати протиправними дії Луганського окружного адміністративного суду щодо нарахування та виплати судді Луганського окружного адміністративного суду ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 1 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року із застосуванням обмеження, передбаченого статтею 29 Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік;

- зобов`язати Луганський окружний адміністративний суд здійснити виплату суддівської винагороди судді Луганського окружного адміністративного суду ОСОБА_1 за період з 1 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року, обчисливши її відповідно до вимог статті 135 Закону України Про судоустрій і статус суддів, без застосування обмеження, передбаченого статтею 29 Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік, з урахуванням раніше сплачених сум та з відрахуванням обов`язкових податків та зборів;

- визнати протиправною бездіяльність Державної судової адміністрації України щодо незабезпечення Луганського окружного адміністративного суду в повному обсязі бюджетними асигнуваннями для проведення видатків з виплати суддівської винагороди ОСОБА_1 у період з 1 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року відповідно до вимог статті 135 Закону України Про судоустрій і статус суддів;

- зобов`язати Державну судову адміністрацію України здійснити фінансування Луганського окружного адміністративного суду з єдиного рахунку Державного бюджету України, передбаченого на виконання рішень судів на користь суддів, коштів для проведення виплати судді Луганського окружного адміністративного суду ОСОБА_1 недоотриманої суддівської винагороди відповідно до вимог статті 135 Закону України Про судоустрій і статус суддів за період з 1 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року без застосування обмеження, передбаченого статтею 29 Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач, всупереч вимогам Закону України Про судоустрій і статус суддів , які регламентують розмір суддівської винагороди, положенням статті 29 Закону України «Про Державний бюджет на 2020 рік», розмір суддівської винагороди позивача, як судді Луганського окружного адміністративного суду, був обмежений 10 розмірами мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року, на період пандемії коронавірусу в Україні, починаючи з квітня 2020 року. Позивач не погоджується із сумою виплаченої йому суддівської винагороди за період з 1 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року та вважає, що відповідачами порушено його право на належне матеріальне забезпечення.

Відповідач-1 позов не визнав, надав відзив на адміністративний позов а змістом якого просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Відповідач вказав, що 17 квітня 2020 року опубліковано Закон України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 13 квітня 2020 року № 553-ІХ, яким передбачено, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-СоV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховується у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. При цьому у зазначеному максимальному розмірі не враховується суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки.

Відповідач вказав, що у період з 1 квітня 2020 року по 17 квітня 2020 року виплата суддівської винагороди, заробітної плати, грошового забезпечення здійснювалася у повному обсязі за фактично відпрацьовані у місяці робочі дні/години, виходячи з фактично відпрацьованого часу з розрахунку тарифної ставки (посадового окладу та інших надбавок і доплат) відповідного працівника. Обмеження, встановлені Законом № 553-ІХ, застосовані судом з 18 квітня 2020 року. Також відповідач зазначив, що Луганський окружний адміністративний суд, як розпорядник коштів нижчого рівня не мав правових підстав для нарахування та виплати суддівської винагороди поза межами видатків державного бюджету та без застосування обмежень, встановлених Законом України Про Державний бюджет України на 2020 рік

У встановлений судом строк відповідачем - 2 відзиву на позов не було подано.

Положеннями частини четвертої статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.

Таким чином, суд розцінює неподання відповідачем -2 - суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин як визнання даного позову.

Ухвалою Луганського окружного адміністративного суду від 2 жовтня 2023 року адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Луганського окружного адміністративного суду, Державної судової адміністрації України про визнання протиправними дій та бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії направлено голові Луганського окружного адміністративного суду для вирішення питання щодо прийняття розпорядження.

Відповідно до розпорядження голови Луганського окружного адміністративного суду від 3 жовтня 2023 року №23/с адміністративну справу №360/1176/23 передано до Першого апеляційного адміністративного суду для визначення її підсудності.

Ухвалою Першого апеляційного адміністративного суду від 10 жовтня 2023 року визначено, що адміністративна справа №360/1176/23 підсудна Донецькому окружному адміністративному суду. Передано адміністративну справу на розгляд до Донецького окружного адміністративного суду.

Протоколом автоматизованого розподілу справи між суддями від 19 жовтня 2023 року головуючим суддею у справі визначено суддю Дмитрієва В.С.

Ухвалою судді Донецького окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2023 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Дослідивши докази та письмові пояснення, викладені в заявах по суті справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та відзив на нього, суд встановив наступне.

Позивач, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, що підтверджується копією ІD-паспорту громадянина України № НОМЕР_1 , виданим 8 грудня 2022 року органом 6833.

Позивач працює в Луганському окружному адміністративному суді з 4 червня 2009 року на посаді судді, що підтверджується матеріалами справи та не є спірним між сторонами.

У період з 18 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року суддівську винагороду позивачеві нараховано та виплачено в обмеженому розмірі, відповідно до вимог статті 29 Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік. Загальна сума обмеження за період з квітня 2020 року по вересень 2020 року становить 149722,12 грн. У вересні 2020 року було здійснено перерахунок суддівської винагороди за 28 та 31 серпня 2020 року, згідно рішення Конституційного Суду України №10-р/2020 від 28 серпня 2020 року, що підтверджується довідкою Луганського окружного адміністративного суду від 22 серпня 2023 року №02-23/174/2023.

Згідно з довідкою Відповідача 1 від 1 листопада 2023 року №02-23/281/2023, ОСОБА_1 у період з 1 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року перебував у відпустках: 13 квітня 2020 року, з 4 травня 2020 року по 18 травня 2020 року, з 6 липня 2020 року по 7 серпня 2020 року. У період з 1 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року на лікарняному не перебував.

Спірними питаннями у справі є правомірність виплати відповідачем-1 суддівської винагороди позивачу за період з 1 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року виключно із застосуванням обмеження, передбаченого статтею 29 Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік та незабезпечення відповідачем-2 фінансування виплати належної позивачу суддівської винагороди за період з 1 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року виключно в повному обсязі без застосування обмеження, передбаченого статтею 29 Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік.

Стосовно строку звернення до суду.

Відповідно до частини 1 статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (частина 2 статті 122 КАС України).

Відповідно до частини 2 статті 233 Кодексу законів про працю (далі КЗпП України) (у редакції, чинній до змін, внесених згідно із Законом України від 01 липня 2022 року №2352-IX) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Законом України від 01 липня 2022 року №2352-IX, який набрав чинності з 19 липня 2022 року, частини першу і другу статті 233 КЗпП України викладено в такій редакції:

Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Отже, до з 19 липня 2022 року КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 19 січня 2023 року у справі №460/17052/21, від 06 квітня 2023 року у справі №260/3564/22, від 25 квітня 2023 року у справі №380/15245/22, від 03 серпня 2023 року у справі №280/6779/22 та інших справах за подібних правовідносин.

При цьому, Верховний Суд дійшов висновку про поширення дії частини 1 статті 233 КЗпП України в редакції Закону України від 1 липня 2022 року №2352-IX тільки на ті відносини, які виникли після набуття цією нормою закону чинності.

Разом з цим, положеннями статті 122 КАС України передбачено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Суд зазначає, що частиною 1 статті 24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.

У Рішенні від 12 квітня 2012 року №9-рп/2012 Конституційний Суд України зазначив, що гарантована Конституцією України рівність усіх людей в їх правах і свободах означає необхідність забезпечення їм рівних правових можливостей як матеріального, так і процесуального характеру для реалізації однакових за змістом та обсягом прав і свобод. У правовій державі звернення до суду є універсальним механізмом захисту прав, свобод та законних інтересів фізичних і юридичних осіб (абзац п`ятий підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини рішення).

Таким чином, зважаючи на гарантування конституційного права на своєчасне одержання винагороди за працю та рівність усіх працівників у цьому праві, положення статті 233 КЗпП України в частині, що стосуються строку звернення до суду у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці, мають перевагу в застосуванні перед частиною п`ятою статті 122 КАС України.

При цьому, суд зазначає, що дія частини 1 статті 233 КЗпП України в редакції Закону України від 01 липня 2022 року №2352-IX не поширюється на спірні правовідносини, оскільки вони виникли до набуття цією нормою закону чинності, тому позивачем не попущено процесуальний строк звернення до суду із цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд виходить із наступного.

Статтею 130 Конституції України визначено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя.

Частиною першою статті 135 Закону України №1402-VIII Про судоустрій і статус суддів (далі Закон №1402-VIII) визначено, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з частиною 2 статті 135 Закону №1402-VIII суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Пунктом 2 частини 3 статті 135 Закону №1402-VIII встановлено, що базовий розмір посадового окладу судді становить: судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Відповідно до частини 9 статті 135 Закону №1402-VIII обсяги видатків на забезпечення виплати суддівської винагороди здійснюються за окремим кодом економічної класифікації видатків.

У рішенні від 8 квітня 2016 року №4-рп/2016 по справі №1-8/2016 Конституційний Суд України зазначив, що конституційний принцип незалежності суддів забезпечує важливу роль судової влади в механізмі захисту прав і свобод людини і громадянина та є запорукою реалізації права на судовий захист, передбаченого частиною першою статті 55 Основного Закону України; положення Конституції України стосовно незалежності суддів, яка є невід`ємним елементом статусу суддів та їх професійної діяльності, пов`язані з принципом поділу державної влади та обумовлені необхідністю забезпечувати основи конституційного ладу й права людини, гарантувати самостійність і незалежність судової влади; гарантії незалежності суддів як необхідні умови здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом встановлені у базових законах з питань судоустрою, судочинства, статусу суддів, мають конституційний зміст і разом з визначеними Основним Законом України складають єдину систему гарантій незалежності суддів та повинні бути реально забезпечені.

Однією з гарантій незалежності суддів є їх належне матеріальне та соціальне забезпечення, зокрема надання суддям за рахунок держави суддівської винагороди. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності суддів.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 3 червня 2013 року №3-рп/2013 по справі №1-2/2013 будь-яке зниження рівня гарантій незалежності суддів суперечить конституційній вимозі неухильного забезпечення незалежного правосуддя та права людини і громадянина на захист прав і свобод незалежним судом, оскільки призводить до обмеження можливостей реалізації цього конституційного права, а отже, суперечить частині першій статті 55 Конституції України.

У рішенні від 4 грудня 2018 року №11-р/2018 по справі №1-7/2018 (4062/15) Конституційний Суд України вказав, що обов`язок держави щодо забезпечення фінансування та належних умов для функціонування судів і діяльності суддів, закріплений у статті 130 Конституції України, є однією з конституційних гарантій незалежності суддів. Системний аналіз положень Конституції України свідчить про те, що ними встановлено обов`язок держави забезпечити належні умови праці та фінансування для суддів, а отже, сформувати та законодавчо закріпити таку систему фінансування, в тому числі розмір винагороди суддів, яка гарантуватиме їх незалежність.

Така позиція Конституційного Суду України узгоджується з положеннями Європейської хартії щодо статусу суддів від 10 липня 1998 року, у підпункті 6.1 пункту 6 якої зазначено, що суддям, які здійснюють суддівські функції на професійній основі, надається винагорода, рівень якої встановлюється з тим, щоб захистити їх від тиску, спрямованого на здійснення впливу на їх рішення, а ще загальніше на їх поведінку в рамках здійснення правосуддя, тим самим підриваючи їх незалежність і безсторонність. Зменшення органом законодавчої влади розміру посадового окладу судді призводить до зменшення розміру суддівської винагороди, що, у свою чергу, є посяганням на гарантію незалежності судді у виді матеріального забезпечення та передумовою впливу як на суддю, так і на судову владу в цілому.

Ураховуючи наведене, можна дійти висновку про те, що законодавче регулювання питання суддівської винагороди може здійснюватися виключно Законом України Про судоустрій і статус суддів, що узгоджується з приписами частини другої статті 130 Конституції України, згідно з якою розмір суддівської винагороди встановлюється законом про судоустрій.

18 квітня 2020 року набрав чинності Закон України від 13 квітня 2020 року №553-IX Про внесення змін до Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік (далі Закон №553-IX), яким Закон України Про Державний бюджет України на 2020 рік доповнено статтею 29.

Так, статтею 29 Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік установлено, що в квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. При цьому у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки.

Зазначене обмеження не застосовується при нарахуванні заробітної плати, грошового забезпечення особам із числа осіб, зазначених у частині першій цієї статті, які безпосередньо задіяні у заходах, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та які беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, у тому числі в операції Об`єднаних сил (ООС). Перелік відповідних посад встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Обмеження, встановлене у частині першій цієї статті, застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам Вищої ради правосуддя, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до частини другої цієї статті).

Судом встановлено, що в період з 18 квітня по 28 серпня 2020 року суддівська винагорода нараховувалась та виплачувалась позивачу з урахуванням обмеження, встановленого Законом №553-ІХ, а не на підставі положень статті 135 Закону №1402-VIII): тобто розмір суддівської винагороди було обмежено розміром, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року.

Вказане обмеження припинене з 29 серпня 2020 року, у зв`язку з прийняттям Конституційним Судом України рішення від 28 серпня 2020 року №10-р/2020.

Так, рішенням Конституційного Суду України від 28 серпня 2020 року №10-р/2020 визнано такими, що не відповідають Конституції України положення частин першої, третьої статті 29 Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік від 14 листопада 2019 року №294-ІХ зі змінами, абзацу дев`ятого пункту 2 розділу ІІ Прикінцеві положення Закону України Про внесення змін до Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік від 13 квітня 2020 року №553-ІХ.

Водночас у вказаному рішенні зазначено, що при вирішенні питання щодо конституційності оспорюваних положень Закону №294-IX, Конституційний Суд України виходить із юридичної позиції, яку він неодноразово висловлював: оскільки предмет закону про Державний бюджет України чітко визначений у Конституції України, то цей закон не може скасовувати чи змінювати обсяг прав і обов`язків, пільг, компенсацій і гарантій, передбачених іншими законами України (абзац восьмий пункту 4 мотивувальної частини Рішення від 9 липня 2007 року №6-рп/2007).

Крім того, виходячи з того, що предмет регулювання Бюджетного кодексу України (далі - Кодекс), так само, як і предмет регулювання законів України про Державний бюджет України на кожний рік, є спеціальним, що обумовлено положеннями пункту 1 частини другої статті 92 Основного Закону України, Конституційний Суд України в Рішенні від 27 лютого 2020 року №3-р/2020 дійшов висновку, що Кодексом не можна вносити зміни до інших законів України, зупиняти їх дію або скасовувати їх, а також встановлювати інше (додаткове) законодавче регулювання відносин, відмінне від того, що є предметом спеціального регулювання іншими законами України (абзац восьмий підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини).

Ураховуючи викладене, Конституційний Суд України вкотре наголосив на тому, що скасування чи зміна законом про Державний бюджет України обсягу прав і гарантій та законодавчого регулювання, передбачених у спеціальних законах, суперечить статті 6, частині другій статті 19, статті 130 Конституції України.

Крім того, в рішенні Конституційного Суду України від 28 серпня 2020 року №10-р/2020 констатовано, що юридичну визначеність слід розуміти через такі її складові елементи як чіткість, зрозумілість, однозначність норм права; право особи у своїх діях розраховувати на розумну та передбачувану стабільність існуючого законодавства та можливість передбачати наслідки застосування норм права (легітимні очікування) (абзац п`ятий підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 23 січня 2020 року №1-р/2020). Установлення граничного розміру заробітної плати, грошового забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування), передбачене у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України (частини перша, третя статті 29 Закону №294), є невизначеним щодо дії в часі та не забезпечує передбачуваності застосування цих норм права.

Згідно з частиною 1 статті 113 Конституції України, частиною першою статті 1 Закону України Про Кабінет Міністрів України Кабінет Міністрів України (Уряд України) є вищим органом у системі органів виконавчої влади.

Тобто, оспорюваними положеннями статті 29 Закону №294-IX заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб органів законодавчої та судової влади поставлені в залежність від виконавчої влади.

Також у вищезазначеному рішенні Конституційний Суд України звернув увагу на те, що згідно з Конституцією України виключно законами України визначається, зокрема, статус суддів (пункт 14 частини першої статті 92); незалежність і недоторканність судді гарантуються Конституцією і законами України; вплив на суддю у будь-який спосіб забороняється (частини перша, друга статті 126); держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів; розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій (перше речення частини першої, частина друга статті 130). Конституційний Суд України неодноразово звертав увагу на недопустимість обмеження законом незалежності суддів, зокрема їх належного матеріального забезпечення, зміни розміру суддівської винагороди, рівня довічного грошового утримання суддів у відставці (рішення від 24 червня 1999 року №6-рп/99, від 20 березня 2002 року №5-рп/2002, від 1 грудня 2004 року №19-рп/2004, від 11 жовтня 2005 року №8-рп/2005, від 18 червня 2007 року №4-рп/2007, від 22 травня 2008 року №10-рп/2008, від 3 червня 2013 року №3-рп/2013, від 19 листопада 2013 року №10-рп/2013, від 8 червня 2016 року №4-рп/2016, від 4 грудня 2018 року №11-р/2018, від 18 лютого 2020 року №2-р/2020, від 11 березня 2020 року №4-р/2020).

Проаналізувавши юридичні позиції щодо незалежності суддів, Конституційний Суд України дійшов висновку, що гарантії незалежності суддів зумовлені конституційно визначеною виключною функцією судів здійснювати правосуддя; законодавець не може свавільно встановлювати або змінювати розмір винагороди судді, використовуючи свої повноваження як інструмент впливу на судову владу (абзаци сьомий, восьмий підпункту 4.1 пункту 4 мотивувальної частини Рішення від 11 березня 2020 року №4-р/2020).

Суд ураховує, що Рішенням Конституційного Суду України від 28 серпня 2020 року №10-р/2020 зазначено про необхідність компенсувати відповідними виплатами, встановленні обмеження суддівської винагороди.

Крім того, Конституційний Суд України дійшов висновку, що обмеження відповідних виплат є допустимим за умов воєнного або надзвичайного стану. Однак такого роду обмеження має запроваджуватися пропорційно, із встановленням чітких часових строків та в жорсткій відповідності до Конституції та законів України. Таке обмеження також може застосовуватися й до суддів, однак після закінчення терміну його дії втрачені у зв`язку з цим обмеженням кошти необхідно компенсувати відповідними виплатами, оскільки суддівська винагорода є складовим елементом статусу судді, визначеного Конституцією України (пункт 4.3 рішення від 28 серпня 2020 року №10-р/2020).

Також суд наголосив, що в силу ч.2 ст.130 Конституції України питання обрахунку та розміру суддівської винагороди регламентується виключно статтею 135 Закону України Про судоустрій і статус суддів, що, в свою чергу, виключає можливість застосування до правовідносин стосовно суддівської винагороди норм інших законів.

З урахуванням наведеного, суд вважає, що обмежуючи розмір суддівської винагороди позивача шляхом застосування Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік із змінами, внесеними на підставі Закону України №553-ІХ, відповідач-1, як розпорядник бюджетних коштів, вчинив дії, що порушують права та гарантії незалежності судді.

Таким чином, дії Луганського окружного адміністративного суду щодо обмеження розміру суддівської винагороди позивача у період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року є протиправними, оскільки вони суперечать вимогам частини 2 статті 130 Конституції України та статті 135 Закону №1402-VIII та порушують охоронювані права та інтереси позивача внаслідок істотного зменшення суддівської винагороди, яку останній отримував до 18 квітня 2020 року.

На підставі викладеного вище, суд дійшов висновку, що дії Луганського окружного адміністративного суду щодо нарахування та виплати позивачеві суддівської винагороди в період з 18 квітня по 27 серпня 2020 року із застосуванням обмеження, встановленого статтею 29 Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік із змінами, внесеними Законом №553-ІХ, є протиправними. Тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Разом з тим, оскільки судом встановлено, що відповідачем-1 обмежено розмір суддівської винагороди позивача (із застосуванням обмеження, передбаченого статтею 29 Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік) з 18 серпня 2020 року, при цьому проведено перерахунок суддівської винагороди за 28 та 31 серпня 2020 року згідно з рішенням Конституційного Суду України №10-р/2020 від 28 серпня 2020 року, позовні вимоги в частині визнання протиправними дії відповідача-1 щодо нарахування та виплати суддівської винагороди із застосуванням обмеження, передбаченого статтею 29 Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік за період з 1 квітня 2020 року по 17 квітня 2020 року та 28 серпня 2020 року задоволенню не підлягають.

Оцінюючи позовні вимоги зобов`язального характеру, суд зауважує, що такі вимоги є похідними від основних, які стосуються визнання протиправними дій Луганського окружного адміністративного суду щодо виплати в спірний період суддівської винагороди у неналежному розмірі.

Таким чином, суд вважає за необхідне зобов`язати Луганський окружний адміністративний суд провести перерахунок суддівської винагороди позивача за період з 18 квітня по 27 серпня 2020 року, обчисливши її відповідно до статті 130 Конституції України та статті 135 Закону України Про судоустрій і статус суддів та виплатити недоотриману частину.

Стосовно бездіяльності Державної судової адміністрації України щодо незабезпечення Луганського окружного адміністративного суду в повному обсязі бюджетними асигнуваннями для проведення видатків з виплати суддівської винагороди ОСОБА_1 у період з 1 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року відповідно до вимог статті 135 Закону України Про судоустрій і статус суддів, суд зазначає наступне.

Відповідно до положень статті 148 Закону № 1402-VІІІ, Державна судова адміністрація України здійснює функції головного розпорядника бюджетних коштів щодо фінансового забезпечення усіх інших судів, окрім Верховного Суду та вищих спеціалізованих судів; функції розпорядника бюджетних коштів щодо місцевих судів здійснюють територіальні управління ДСА.

Відповідно до статті 149 Закону №1402-VІІІ, суди фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, визначених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України.

Повноваження та види розпорядників бюджетних коштів визначені статтею 22 Бюджетного кодексу України (далі - БК України), відповідно до частини першої якої, за обсягом наданих повноважень розпорядники бюджетних коштів поділяються на головних розпорядників бюджетних коштів та розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня. Головними розпорядниками бюджетних коштів можуть бути виключно: за бюджетними призначеннями, визначеними законом про Державний бюджет України, Державна судова адміністрація України, інші установи, уповноважені законом або Кабінетом Міністрів України на реалізацію державної політики у відповідній сфері, в особі їх керівників (пункт 1 частини другої статті 22 БК України).

Відповідно до частини 5 статті 22 БК України головний розпорядник бюджетних коштів, зокрема, отримує бюджетні призначення шляхом їх затвердження у законі про Державний бюджет України (рішенні про місцевий бюджет); приймає рішення щодо делегування повноважень на виконання бюджетної програми розпорядниками бюджетних коштів нижчого рівня та/або одержувачами бюджетних коштів, розподіляє та доводить до них у встановленому порядку обсяги бюджетних асигнувань (пункт 3); затверджує кошториси розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня (плани використання бюджетних коштів одержувачів бюджетних коштів), якщо інше не передбачено законодавством (пункт 4).

Згідно з частиною 1 статті 23 БК України будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України.

У постановах Верховного суду у справах №400/2031/21 та №360/503/21 суд касаційної інстанції дійшов висновку про необхідність направлення їх на новий розгляд через те, що у цих справах позови були пред`явлені до розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня (територіального органу ДСА), що здійснює свої повноваження в межах асигнувань, які ДСА України затвердила у його кошторисі. Разом з тим, зважаючи на положення статей 148, 149 Закону №1402-VІІІ у системному взаємозв`язку з положеннями частин першої, другої, п`ятої статті 22, частини першої статті 23 БК України виплата суддівської винагороди здійснюється в межах бюджетних призначень, головним розпорядником яких є ДСА України, процесуальний статус якого був у цих справах визначений в якості третьої особи.

У постанові Верховного Суду від 15 серпня 2023 року у справі №120/19262/21-а наведено такі правові висновки: … у системному взаємозв`язку з положеннями частин першої, другої, п`ятої статті 22, частини першої статті 23 БК України виплата суддівської винагороди здійснюється в межах бюджетних призначень, головним розпорядником яких є ДСА України…. Ураховуючи те, що у цій справі ДСА України має статус відповідача і суд першої інстанції зобов`язав його, як головного розпорядника коштів, вирішити питання щодо фінансування спірних виплат, Верховний Суд дійшов висновку, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Разом із цим, у суду наявні підстави вважати, що Державною судовою адміністрацією України допущено протиправну бездіяльність щодо незабезпечення фінансування виплати належної позивачу суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року включно в повному обсязі без застосування обмеження, передбаченого статтею 29 Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік.

Оскільки судом встановлено, що позивачеві протиправно обмежено розмір суддівської винагороди за період з 18 квітня по 27 серпня 2020 року включно, позовні вимоги в цій частині також підлягають задоволенню щодо виплати суддівської винагороди за період з 18 квітня по 27 серпня 2020 року включно.

На підставі викладеного вище, суд дійшов висновку про необхідність зобов`язати Державну судову адміністрацію України здійснити фінансування виплати позивачеві суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року включно в повному обсязі без застосування обмеження, передбаченого статтею 29 Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік.

За практикою Європейського суду з прав людини пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. "РуїзТорія проти Іспанії" (RuizToriya v. Spaine), рішення від 09 грудня 1994 року, Серія A, № 303-A, параграф 29). Водночас, відповідь суду повинна бути достатньо детальною для відповіді на основні (суттєві) аргументи сторін.

З урахуванням зазначеного суд не надає оцінку іншим доводам сторін, оскільки вони не мають суттєвого впливу на рішення суду за результатами вирішення цього спору.

Згідно з частиною 1 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Розподіл судових витрат не здійснюється, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору в силу положень п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України Про судовий збір.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2-15, 31-32, 72-80, 160-161, 168, 171, 173-183, 192-198, 210, 223-225, 227-229, 241-246, 250-251, 255, 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Луганського окружного адміністративного суду, Державної судової адміністрації України про визнання протиправними дій, визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії, задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Луганського окружного адміністративного суду щодо нарахування та виплати судді Луганського окружного адміністративного суду ОСОБА_1 суми суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року включно із застосуванням обмеження, передбаченого статтею 29 Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік.

Зобов`язати Луганський окружний адміністративний суд (місцезнаходження: Луганська область, м. Сєвєродонецьк, пр-т. Космонавтів, б. 18; ) здійснити перерахунок та виплату суддівської винагороди судді Луганського окружного адміністративного суду ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року включно, обчисливши її відповідно до вимог статті 135 Закону України Про судоустрій і статус суддів, без застосування обмеження, передбаченого статтею 29 Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік, з урахуванням раніше сплачених сум та з відрахуванням обов`язкових податків і зборів.

Визнати протиправною бездіяльність Державної судової адміністрації України щодо незабезпечення фінансування виплати належної ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року включно в повному обсязі без застосування обмеження, передбаченого статтею 29 Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік.

Зобов`язати Державну судову адміністрацію України (місцезнаходження: м. Київ, вул. Липська, б. 18/5; ) здійснити фінансування виплати належної ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року включно без застосування обмеження, передбаченого статтею 29 Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Першого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Текст рішення розміщений в Єдиному державному реєстрі судових рішень (веб-адреса сторінки: http://www.reyestr.court.gov.ua/).

Суддя В.С. Дмитрієв