Справа № 200/6277/23
Суддя: Галатіна О.О.
Дата ухвалення: 2023-12-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 грудня 2023 року Справа№200/6277/23

Донецький окружний адміністративний суд у складі судді Галатіної О.О. розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, за участю третьої особи: Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

На адресу Донецького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, за участю третьої особи: Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що звернулась до Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії відповідно до ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Однак, рішенням, відповідач відмовив у призначенні пенсії відповідно до Закону України № 1058-IV з підстав відсутності необхідного страхового стажу. До страхового стажу не враховані певні періоди роботи. Позивач вважає, що відповідач грубо порушує її конституційні права на пенсію та просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду в Харківській області від 16 жовтня 2023 року №47 щодо відмови в призначенні ОСОБА_1 пенсії відповідно до ст.26 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду в Харківській області зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу періоди роботи з 12 квітня 1982 року по 13 серпня 1982 року, з 06 жовтня 1982 року по 16 грудня 1996 року, з 16 червня 1998 року по 21 липня 1998 року, з 20 січня 2000 року по 29 лютого 2000 року, з 13 квітня 2015 року по 09 листопада 2020 року та повторно розглянути заяву про призначення пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 жовтня 2023 року.

Ухвалою суду від 10 листопада 2023 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження суддею одноособово, без повідомлення (виклику) сторін.

Від Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області на електрону адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого, зокрема зазначено, що 09.10.2023 Позивач звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області із заявою про призначення пенсії відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування. Після реєстрації в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Донецькій області, заява ОСОБА_1 про призначення пенсії, за принципом екстериторіальності, розглянута Головним управлінням Пенсійного фонду України в Харківській області та винесено Рішення від 16.10.2023 р. №47 про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування. До страхового стажу позивача не зараховано, зокрема, наступні спірні періоди: - з 12.04.1982 по 13.08.1982, оскільки наявні виправлення в даті наказу про прийняття на роботу; - з 06.10.1982 по 16.12.1996, оскільки по відбитку печатки неможливо визначити підприємство; - з 15.06.1998 по 21.07.1998, оскільки наявні виправлення в даті прийняття на роботу. Окрім цього, до стажу також не зараховано період отримання матеріальної допомоги з 20.01.2000 по 29.02.2000, оскільки відповідно до абзацу третього частини першої ст. 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» до страхового стажу зараховується тільки період, протягом якого особа, яка підлягала загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню на випадок безробіття, отримувала допомогу по безробіттю та матеріальну допомогу у період професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації. Період роботи на території російської федерації згідно запису в трудовій книжці НОМЕР_1 від 16.04.1982 з 13.04.2015 по 09.11.2020, до страхового стажу позивача не зараховані, оскільки стаж набутий на території російської федерації. Вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, які не підлягають задоволенню.

Від третьої особи Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, надійшли пояснення по справі, згідно яких зазначає, що Головним управлінням не допущені порушення при здійсненні владних повноважень відносно позивача, то підстави для задоволення позовних вимог позивача відсутні.

Відповідно до ч. 9 ст. 205 Кодексу адміністративного судочинства України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Згідно ч. 4 ст. 243 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

Приписами частини 5 статті 250 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що датою ухвалення судового рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, доводи позовної заяви, суд з`ясував наступні обставини справи.

Позивач, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернулася із заявою від 09.10.2023 про призначення пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV (далі - Закон № 1058)., що сторонами не заперечується.

Засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначено структурний підрозділ органу, що призначає пенсію - Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області, яке було уповноважене розглянути подану Позивачем заяву.

Відповідно до рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 16 жовтня 2023 року №47 в призначенні пенсії за віком Позивачці було відмовлено, у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу.

Відмова в призначенні пенсії була аргументована тим, що вік заявника 60 років, страховий стаж позивача на дату звернення становить 23 роки 00 місяців 19 днів.

За доданими документами до страхового стажу не враховано: періоди роботи згідно трудової книжки НОМЕР_2 від 16.04.1982:

- з 12.04.1982 по 13.08.1982, оскільки наявні виправлення в даті наказу про прийняття на роботу запис не завірене в установленому порядку;

- з 06.10.1982 по 16.12.1996, оскільки запис засвідчений печаткою, непридатну для сприйняття змісту;

- з 15.06.1998 по 21.07.1998, оскільки в записі про прийом на роботу наявне виправлення дати прийому не завірене в установленому порядку.

Не зараховано до страхового стажу:

- період отримання матеріальної допомоги з 20.01.2000 по 29.02.2000, оскільки відповідно до абзацу 3 пункту 1 статті 24 Закону № 1058 до страхового стажу зараховується тільки період, протягом якого особа, яка підлягала загальнообов`язкове державне соціальному страхуванню на випадок безробіття, отримувала допомогу по безробіттю та матеріальну допомогу у період професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації;

- період роботи з 13.04.2015 по 09.11.2020, згідно трудової книжки НОМЕР_1 від 16.04.1982, у зв`язку із припиненням з 01.01.2023 росією участі в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992, стаж рахуємо по 31.12.1991.

За доданими документами до страхового стажу не зараховано період догляду за дитиною до 3-х років ІНФОРМАЦІЯ_2 , оскільки відсутня інформація про факт догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Для зарахування необхідно долучити документи, що підтверджують факт догляду за дітиною до досягнення трирічного віку (потрібно надати паспорт дитини або зазначити у заяві інформацію про його отримання).

Згідно записів в трудовій книжці НОМЕР_3 від 16 квітня 1982 року (в частині спірних періодів) Позивачка працювала:

- з 12 квітня 1982 року по 13 серпня 1982 року на посаді «чергового електромонтера підстанції»;

- з 06 жовтня 1982 року по 16 грудня 1996 року, в Костянтинівському заводі «Автоскло»;

- з 16 червня 1998 року по 21 липня 1998 року, на посаді «вихователя» в санаторії профілакторії Костянтинівського державного хімічного заводу;

- з 20 січня 2000 року по 29 лютого 2000 року, період отримання матеріальної допомоги, в Костянтинівському міському центрі зайнятості;

- з 13 квітня 2015 року по 09 листопада 2020 року, на посаді «керівника гуртка» та «костюмера» в Санкт-Петербурзькій державній бюджетній установі «Палац культури «Нева».

Згідно архівної довідки №40/12 від 18 лютого 2020 року, ОСОБА_1 працювала з 06 жовтня 1982 року по 16 грудня 1996 року, на різних посадах в Костянтинівському заводі «Автоскло».

На думку позивача та його представника оскаржуване рішення є протиправним та підлягає скасуванню.

Проаналізувавши встановлені обставини справи та норми законодавства України, яке регулює спірні правовідносини, суд виходить з наступного.

Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв`язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов`язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян на соціальну захищеність пенсіонерів шляхом встановлення пенсій на рівні, орієнтованому на прожитковий мінімум, а також регулярного перегляду їх розмірів у зв`язку із збільшенням розміру мінімального споживчого бюджету і підвищенням ефективності економіки республіки, визначені у Законі України Про пенсійне забезпечення.

Як передбачено Положенням про Пенсійний фонд України, затвердженим Указом Президента України від 06 квітня 2011 року № 384/2011, Пенсійний фонд України (його територіальні органи) входить до системи органів виконавчої влади і забезпечує реалізацію державної політики з питань пенсійного забезпечення та ведення персоніфікованого обліку надходжень від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Одними з основних завдань Пенсійного фонду України є: реалізація державної політики з питань пенсійного забезпечення та ведення персоніфікованого обліку надходжень від сплати єдиного внеску; керівництво та управління солідарною системою загальнообов`язкового державного пенсійного страхування; призначення (перерахунок) пенсій, забезпечення своєчасного і в повному обсязі фінансування та виплати пенсій, допомоги на поховання, інших виплат, які згідно із законодавством здійснюються за рахунок коштів Пенсійного фонду України та інших джерел, визначених законодавством.

Відповідно до покладених завдань і функцій, саме Пенсійний фонд України є суб`єктом владних повноважень у сфері правовідносин щодо призначення (перерахунку) і виплати пенсій, а спори, що виникають між учасниками цих відносин, є публічно-правовими, тому згідно з вимогами частини 2статті 4 КАС України їх вирішення належить до юрисдикції адміністративних судів.

Законом України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування визначаються періоди, з яких складається страховий стаж. Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше (ч. 4 ст. 24 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування).

Статтею 62 Закону України Про пенсійне забезпечення встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Щодо не зарахування спірних періодів роботи з 12 квітня 1982 року по 13 серпня 1982 року, з 06 жовтня 1982 року по 16 грудня 1996 року, з 16 червня 1998 року по 21 липня 1998 року, у зв`язку з порушенням Інструкції ведення трудових книжок, суд зазначає наступне.

Як вже встановлено судом, до страхового стажу Позивачки не зараховано періоди роботи з 12 квітня 1982 року по 13 серпня 1982 року, з 06 жовтня 1982 року по 16 грудня 1996 року, з 16 червня 1998 року по 21 липня 1998 року згідно записів трудової книжки НОМЕР_2 від 16.04.1982, оскільки наявні виправлення в даті наказу про прийняття на роботу, запис не завірено в установленому порядку, запис засвідчений печаткою, непридатну для сприйняття змісту, в записі про прийом на роботу наявне виправлення дати прийому не завірене в установленому порядку.

Згідно з пунктом 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.93 року № 637, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Під час розгляду справи, судом встановлено, що у відповідності до записів у трудовій книжці НОМЕР_3 від 16 квітня 1982 року (в частині спірних періодів) Позивачка працювала:

- з 12 квітня 1982 року по 13 серпня 1982 року на посаді «чергового електромонтера підстанції»;

- з 06 жовтня 1982 року по 16 грудня 1996 року, в Костянтинівському заводі «Автоскло»;

- з 16 червня 1998 року по 21 липня 1998 року, на посаді «вихователя» в санаторії профілакторії Костянтинівського державного хімічного заводу.

Поряд із цим, згідно архівної довідки №40/12 від 18 лютого 2020 року, підтверджується факт роботи Позивачки з 06 жовтня 1982 року по 16 грудня 1996 року, на різних посадах в Костянтинівському заводі «Автоскло» вказано як періоди роботи так і посади на яких я працювала в Костянтинівському заводі «Автокло».

Суд зазначає, що УПФ не враховані положення пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 року №301 «Про трудові книжки працівників», згідно з якими відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, представництва іноземного суб`єкта господарювання.

Суд звертає увагу, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.

Вказаний висновок узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним у постановах від 24 травня 2018 року у справі №490/12392/16-а, від 30 листопада 2018 року у справі №235/4179/17.

Таким чином суд приходить до висновку, що періоди роботи з 12 квітня 1982 року по 13 серпня 1982 року, з 06 жовтня 1982 року по 16 грудня 1996 року, з 16 червня 1998 року по 21 липня 1998 року, підлягають зарахуванню до страхового стажу Позивачки.

Щодо неврахування Відповідачем періоду роботи з 13 квітня 2015 року по 09 листопада 2020 року, у зв`язку із припиненням з 01 січня 2023 року російською федерацією участі в угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності незалежних держав у галузи пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року, суд виходить з наступного.

Відповідно до основних положень Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року, членами якої є Україна та Російська Федерація, Уряди держав-учасниць цієї Угоди, керуючись статтями 2, 4 Угоди про створення Співдружності Незалежних Держав, виходячи з необхідності захисту прав громадян в області пенсійного забезпечення, усвідомлюючи, що кожна держава-учасниця Співдружності повинна нести безпосередню відповідальність за пенсійне забезпечення своїх громадян, визнаючи, що держави-учасниці Співдружності мають зобов`язання щодо непрацездатних осіб, які придбали право на пенсійне забезпечення на їхній території або на території інших республік за період їх входження в СРСР і реалізують це право на території держав-учасниць Угоди, визнаючи необхідність неухильного дотримання зобов`язань за міжнародними угодами, укладеними СРСР по питань пенсійного забезпечення.

Статтею 1 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав в галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року визначено, що пенсійне забезпечення громадян держав-учасників цієї Угоди і членів їх сімей здійснюється за законодавством держави, на території якої вони проживають.

Статтею 4 Угоди передбачено, що Держави-учасниці Угоди проводять політику гармонізації законодавства про пенсійне забезпечення.

Відповідно до частини 2 статті 6 Угоди для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсій на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав-учасниць Угоди враховується трудовий стаж, набутий на території будь з цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до набрання чинності цієї Угоди.

Згідно з частиною 1 статті 15 Закону України "Про міжнародні договори України" чинні міжнародні договори України підлягають сумлінному дотриманню Україною відповідно до норм міжнародного права.

Зі змісту наведених норм слідує, що пенсія призначається за нормами законодавства країни, де проживає особа, а стаж, набутий на території однієї із зазначених в Угоді держав, зараховується до пільгового у разі, якщо такий стаж взаємно визначений Сторонами.

Суд зазначає, що при зверненні із заявою про призначення пенсії Позивачка надала трудову книжку НОМЕР_3 від 16 квітня 1982 року, зокрема, в якій наявні записи про спірний період її роботи з 13 квітня 2015 року по 09 листопада 2020 року, на посаді «керівника гуртка» та «костюмера» в Санкт-Петербурзькій державній бюджетній установі «Палац культури «Нева».

Постановою Кабінету Міністрів України № 1328 від 29.11.2022 "Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення" постановлено вийти з Угоди про гарантії прав громадян держав учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, вчиненої 13 березня 1992 р. у м. Москві. Вказана постанова набрала чинності 02.12.2022.

Згідно ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Отже, до набрання чинності постановою Кабінету Міністрів України №1328 від 29.11.2022 Україна, як держава учасниця Угоди виконує зобов`язання, взяті згідно Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних держав в галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992, а тому припинення російською федерацією з 01.01.2023 участі в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 року, не стосуються періодів трудової діяльності осіб, що мали місце в період дії вказаної Угоди, тобто до 01.01.2023.

За наявності чинних у період роботи особи положень Угоди, що передбачали відповідне право, така особа не може нести негативні наслідки у вигляді відмови у зарахуванні спірного періоду роботи до страхового стажу позивача.

Отже, відповідачем неправомірно відмовлено у включені до страхового стажу періодів роботи позивача на підприємствах, розташованих на території російської федерації з 13 квітня 2015 року по 09 листопада 2020 року.

Таким чином суд приходить до висновку, що період роботи з 13 квітня 2015 року по 09 листопада 2020 року, підлягає зарахуванню до страхового стажу Позивачки.

Щодо не врахування періоду отримання матеріальної допомоги з 20.01.2000 по 29.02.2000, суд зазначає наступне.

Як вже встановлено судом та про що зазначено вище, згідно Рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 16 жовтня 2023 року №47, до страхового стажу Позивачки не зараховано період отримання матеріальної допомоги з 20.01.2000 по 29.02.2000, оскільки відповідно до абзацу 3 пункту 1 статті 24 Закону № 1058 до страхового стажу зараховується тільки період, протягом якого особа, яка підлягала загальнообов`язкове державне соціальному страхуванню на випадок безробіття, отримувала допомогу по безробіттю та матеріальну допомогу у період професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації.

Як вже зазначалось судом, статтею 62 Закону України Про пенсійне забезпечення встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Судом встановлено, що згідно БТ-1 №9566489 від 16 квітня 1982 року Позивачка з 20 січня 2000 року по 29 лютого 2000 року, отримувала матеріальну допомогу в Костянтинівському міському центрі зайнятості.

Відповідачем до суду не надано жодних доказів не отримання Позивачкою вищевказаної допомоги.

Таки чином, період отримання матеріальної допомоги з 20.01.2000 по 29.02.2000 підлягає зарахуванню до страхового стажу.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною 2 статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Зважаючи на фактичні обставини справи, враховуючи наявність рішення відповідача про відмову в призначенні пенсії, суд вважає ефективним способом захисту порушеного права позивача визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду в Харківській області від 16 жовтня 2023 року №47 щодо відмови в призначенні ОСОБА_1 пенсії відповідно до ст.26 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997, кожен, чиї права і свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Таким чином, спосіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 (заява № 38722/02)).

«Ефективний засіб правого захисту» в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Як видно з положень Рекомендації Комітету Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом 11.03.1980, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.

Згідно з пунктом 1.6 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 23.06.2010 р. № 1380/5, дискреційні повноваження - сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності, вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами.

Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями - вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта, він не може ухилятися від реалізації своєї компетенції, але й не має права виходити за її межі. Тобто дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають у застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень. У більш звуженому розумінні дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчиняти конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 21.05.2013 року № 21-87а13.

Завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішення, а тому рішення суду про зобов`язання відповідача перерахувати позивачу пенсію є формою втручання у дискреційні повноваження.

З системного аналізу положень Кодексу адміністративного судочинства України вбачається, що законодавством передбачено право суду у випадку встановлення порушення прав позивача зобов`язувати суб`єкта владних повноважень приймати рішення або вчиняти певні дії.

Згідно абзацу другому частини 4 статті 245 КАС Україні у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Враховуючи викладене, а також з урахуванням дискреційних повноважень пенсійного органу на прийняття рішення про призначення (перерахунку) пенсії та визначення наявності підстав, за яких призначається (перераховується) пенсія або приймається рішення про відмову в її призначенні (перерахунку), суд вважає за необхідне зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду в Харківській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 жовтня 2023 року зарахувавши до страхового стажу періоди роботи з 12 квітня 1982 року по 13 серпня 1982 року, з 06 жовтня 1982 року по 16 грудня 1996 року, з 16 червня 1998 року по 21 липня 1998 року, з 20 січня 2000 року по 29 лютого 2000 року, з 13 квітня 2015 року по 09 листопада 2020 року.

Відповідно до вимог частин першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Таким чином, позов підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 5-10, 72-90, 139, 242-246, 205, 250, 255, 257-263, 293-295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (61000, м. Харків, пл. Свободи, 5, Держпром, 3 під. 2 пов, ), за участю третьої особи: Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (84122, Донецька область, м. Слов`янськ, пл. Соборна, 3, ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду в Харківській області від 16 жовтня 2023 року №47 щодо відмови в призначенні ОСОБА_1 пенсії відповідно до ст.26 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду в Харківській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 жовтня 2023 року зарахувавши до страхового стажу періоди роботи з 12 квітня 1982 року по 13 серпня 1982 року, з 06 жовтня 1982 року по 16 грудня 1996 року, з 16 червня 1998 року по 21 липня 1998 року, з 20 січня 2000 року по 29 лютого 2000 року, з 13 квітня 2015 року по 09 листопада 2020 року.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 858 (вісімсот п`ятдесят вісім) грн. 88 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Направлення даного рішення суду здійснювати шляхом електронного листування на електронні адреси учасників справи.

Інформацію щодо роботи суду можна отримати на сторінці суду на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою: https://adm.dn.court.gov.ua.

Суддя О.О. Галатіна