Справа № 120/15766/23
Суддя: Крапівницька Н. Л.
Дата ухвалення: 2023-12-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Вінниця

26 грудня 2023 р. Справа № 120/15766/23

Вінницький окружний адміністративний суд у складі

головуючого судді Крапівницької Н.Л.,

розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1

до Військової частини НОМЕР_1

про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В :

До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі- ОСОБА_1 , позивач) з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 ( далі- відповідач), в якому просив:

-визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 , яка полягає у не звільненні з військової служби ОСОБА_1 за сімейними обставинами, а саме, у зв`язку з перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років.

-зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 прийняти рішення про звільнення ОСОБА_1 з військової служби за підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок військову службу» як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставинами у зв`язку з перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років.

Позов обґрунтовано тим, що позивач звернувся до відповідача із рапортом про звільнення з військової служби у запас за сімейними обставинами у зв`язку з тим, що на його утриманні перебуває троє дітей віком до 18 років та відповідним пакетом документів. Водночас відповідач не виконав свій прямий обов`язок та не звільнив позивача з військової служби. Посилання відповідача як на підставу відмови видати наказ про звільнення позивача з військової служби за сімейними обставинами оскільки позивач не є біологічним батьком 2 дітей, на думку позивача, не спростовують тих обставин, які викладені в рапорті позивача, та які підтверджуються відповідними доказами, долученими до рапорту. Позивач вважає, що у нього безумовно наявні підстави для його звільнення з військової служби за підпунктом «г» пункту 2 частини 4статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу».

Ухвалою від 17.10.2023 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Вирішено розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення (виклику) учасників справи. Також даною ухвалою встановлено строк на подачу відзиву на позов.

01.12.2023 від відповідача надійшов відзив на позов, в якому останній заперечив щодо задоволення позову. Зазначив, що позивачем не доведено, що саме на його утриманні перебуває троє неповнолітніх дітей, оскільки до рапорту не було надано рішення суду про позбавлення батьківських прав та усиновлення дітей. Крім того, відповідач вказав, що звільнення військовослужбовця з військової служби не може бути здійснене, тому що наказом Командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » від 25.10.2023 №322-РС ОСОБА_1 зараховано у розпорядження командира 57-ї окремої мотопіхотної бригади.

11.12.2023 та 12.12.2023 від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якій останній просив відмовити відповідачу в прийнятті відзиву у зв`язку з порушенням строку для подання відзиву встановленого судом та визнати дії військової частини НОМЕР_1 щодо його переведення не законними та такими, що порушують його право на захист.

Так, за приписами частини п`ятої статті 162 КАС України відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Суд має встановити такий строк подання відзиву, який дасть змогу відповідачу підготувати його та відповідні докази, а іншим учасникам справи отримати відзив до початку першого підготовчого засідання у справі.

Отже, 15-денний строк для подання відзиву це визначений законом мінімальний строк для вчинення відповідної процесуальної дії. Відповідно, саме такий мінімальний строк і був визначений судом в ухвалі про відкриття провадження у справі від 17.10.2023.

Згідно з матеріалами справи ухвала про відкриття провадження у справі доставлена на адресу відповідача «с. Джулинка, Гайсинський район, Вінницька область» 25.10.2023, а тому, суд критично ставиться до доводів відповідача, що останній отримав копію ухвали про відкриття провадження лише 20.11.2023.

Відзив на позовну заяву надійшов до суду 01.12.2023, тоді як кінцевий строк на його подання закінчився 09.11.2023.

Тобто, відповідач дійсно пропустив встановлений судом мінімальний строк для подання відзиву, при цьому клопотання про поновлення строку для подачі відзиву відповідач не заявив, а тому суд не бере до уваги поданий військовою частиною НОМЕР_2 відзив на позов, який надійшов на адресу суду 01.12.2023.Інших заяв по суті спору не надходило.

Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступне.

ОСОБА_1 , на момент звернення до суду, є стрільцем, помічником гранатометника 2 піхотного відділення 3 піхотного взводу 3 піхотної роти, військової частини НОМЕР_1 .

21.04.2023 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (змінила прізвище на ОСОБА_3 ) укладено шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб, серія НОМЕР_3 , виданого Тростянецьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Гайсинському районі Вінницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) 21.04.2023.

Позивач є батьком дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 41).

Крім цього, дружина позивача - ОСОБА_5 (до шлюбу - ОСОБА_6 ) від попередніх шлюбів має двох дітей - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 42-43).

Відповідно до акту обстеження умов проживання, наданої позивачу службою у справах дітей Ладижинської міської ради № 93 від 24.08.2023, позивач проживає АДРЕСА_1 , склад сім`ї: мати - ОСОБА_5 , вітчим - ОСОБА_1 , син - ОСОБА_7 , донька - ОСОБА_8 , син - ОСОБА_9 , дід - ОСОБА_10 , баба- ОСОБА_11 (а.с. 34).

Відповідно до судового наказу Ладижинського міського суду Вінницької області від 02.10.2022 (справа № 135/1183/20) наказано стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_12 (колишня дружина) на двох дітей ОСОБА_13 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 ) та ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходу) але не менш 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину, починаючи з 28.09.2022 щомісячно і до досягнення старшою дитиною повноліття.

15.09.2023 позивач звернувся до відповідача з рапортом про звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а саме у зв`язку з перебуванням на його утриманні трьох і більше дітей віком до 18 років.

До вказаного рапорту позивачем було надано копії наступних документів:

-копія свідоцтва про народження ОСОБА_4 ;

-копія судового наказу про стягнення аліментів від 02.10.2020 року;

-копія заяви ОСОБА_12 від 20.05.2023 року ;

-довідка філії «МХП Логістика» ПРАТ «МХП» ;

-копія паспорта ОСОБА_5 ;

-завірена копія свідоцтва про шлюб ;

-завірена копія свідоцтва про народження ОСОБА_8 ;

-завірена копія свідоцтва про народження ОСОБА_7 ;

-завірена копія Акту обстеження умов проживання та утримання дітей виданим Службою у справах дітей Ладижинської міської ради;

-завірена копія нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_5 ;

-розрахунок заборгованості зі сплати аліментів від 08.2023 року № 5815 Ладижинського відділу ДВС у Гайсинському районі Вінницька області з ОСОБА_14 ;

-довідка від 23.08.2023 №5814 Ладижинського відділу ДВС у Гайсинському районі Вінницької області про відсутність виконавчого провадження про стягнення аліментів відносно ОСОБА_15 ;

-довідка з банку.

Листом від 23.09.2023 № 56 відповідач повідомив позивача про відсутність підстав для його звільнення з військової служби за сімейними обставинами - у зв`язку з перебуванням на утриманні трьох і більше дітей віком до 18 років, оскільки ОСОБА_1 не є біологічним батьком 2-х неповнолітніх дітей. Відповідно ( частина 1 статті 180 Сімейного кодексу України) батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Також слід звернути увагу на питання утримання рідних дітей при розлученні батьків та утримання нерідних батькові дітей при спільному проживанні з матір`ю. Якщо біологічний батько сплачує аліменти, то вважається, що саме він утримує своїх дітей. У цій ситуації батько не буде визнаний тим, хто утримує трьох дітей і норма статті 268 СК України стосовно обов`язку мачухи та вітчима утримувати малолітніх, неповнолітніх падчерку, пасинка, які з ними проживають, не застосовуватиметься. Відповідно, вище перелічені пункти не дають підстави для звільнення позивача з військової служби.

Не погодившись з такою відмовою, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Вирішуючи спір, суд зазначає наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною першою та другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" Указом Президента України від 24.02.2022 №64/202 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-IX "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні", постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб (з подальшим продовженням).

Законом, який здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби, є Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 р. № 2232-XII (далі - Закон 2232-XII).

Відповідно до ст. 1 Закону 2232-XII, Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Частинами 1, 4, 6, 14 статті 2 Закону 2232-XII встановлено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами. До видів військової служби відноситься, зокрема, військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період. Виконання військового обов`язку в особливий період здійснюється з особливостями, визначеними цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Підстави звільнення з військової служби передбачені статтею 26 Закону № 2232-XII.

Відповідно підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону № 2232-XII військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах (під час воєнного стану): через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу):

- у зв`язку з вихованням дитини з інвалідністю віком до 18 років;

- у зв`язку з вихованням дитини, хворої на тяжкі перинатальні ураження нервової системи, тяжкі вроджені вади розвитку, рідкісні орфанні захворювання, онкологічні, онкогематологічні захворювання, дитячий церебральний параліч, тяжкі психічні розлади, цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), гострі або хронічні захворювання нирок IV ступеня, дитини, яка отримала тяжку травму, потребує трансплантації органа, потребує паліативної допомоги, що підтверджується документом, виданим лікарсько-консультативною комісією закладу охорони здоров`я в порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, але якій не встановлено інвалідність;

- у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я;

- у зв`язку з наявністю дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи;

- у зв`язку з необхідністю здійснення опіки над особою з інвалідністю, визнаною судом недієздатною;

- у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю I групи;

- у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю II групи або за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд;

- військовослужбовці-жінки - у зв`язку з вагітністю;

- військовослужбовці-жінки, які перебувають у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а також якщо дитина потребує домашнього догляду тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку;

- один із подружжя, обоє з яких проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років;

- військовослужбовці, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років;

- перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років.

Отже, однією з підстав для звільнення з військової служби під час воєнного стану є перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років.

Аналіз зазначеної норми закону свідчить про те, що законодавець не ставить право військовослужбовця на звільнення з військової служби у залежність від того, чи рідні діти перебувають у нього на утриманні, водночас вирішальне значення має саме факт перебування дітей на утриманні.

Зазначеним Законом не визначено поняття «утримання дітей», проте такі правовідносини є предметом регулювання Сімейного кодексу України.

Згідно обставин справи, позивач обґрунтовує наявність у нього підстав для звільнення з військової служби саме у зв`язку з перебуванням в нього на утриманні трьох і більше неповнолітніх дітей, а саме його доньки - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та дітей його дружини ОСОБА_5 , а саме: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , батьком якого є ОСОБА_15 , та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , батьком якої є ОСОБА_14 , що підтверджується відомостями в свідоцтвах про народження.

Так, частиною 1 статті 180 СК України встановлено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Закон покладає на батьків обов`язок щодо надання утримання своїм неповнолітнім дітям, тобто дітям, які не досягли 18 років. Обов`язок батьків утримувати своїх дітей виникає з моменту їх народження та зберігається до досягнення дітьми повноліття.

Обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, причому, обов`язком особистим, індивідуальним, а не солідарним. Батьки зобов`язані утримувати свою дитину незалежно від того, одружені вони чи ні, або чи розірвано їх шлюб.

Обов`язок по утриманню зберігається також і у випадку позбавлення батьківських прав батьків (ч. 2 ст. 166 СК).

У випадку невиконання батьками обов`язку утримувати неповнолітню дитину добровільно, аліменти можуть стягуватися за рішенням суду. При злісному ухиленні батьків від сплати аліментів вони підлягають притягненню до кримінальної відповідальності, відповідно до ст.164 КК України.

Визнання батьків або одного із них недієздатними не припиняє їх обов`язку утримувати свою неповнолітню дитину. Водночас, смерть матері або батька чи оголошення їх померлими припиняє їх обов`язок по утриманню дитини. До спадкоємців померлих батьків обов`язок по утриманню дитини не переходить.

Отже, аналізуючи викладене, суд доходить висновку, що у батьків дитини зберігається обов`язок утримання своєї дитини з моменту її народження до досягнення нею повноліття, при чому такий обов`язок не залежить від наявності зареєстрованого шлюбу між батьками, факту позбавлення батьківських прав, визнання батьків недієздатними, тощо, а припиняється лише фактом смерті батьків.

Водночас, з матеріалів справи вбачається, що позивач є батьком лише однієї дитини - ОСОБА_4 , щодо інших зазначених ним у позові дітей позивач є вітчимом.

Вітчим - це чоловік (нерідний батько) рідної матері дитини, з яким мати й дитина постійно проживають однією сім`єю.

Вітчим має особливий правовий статус, що істотно відрізняється від статусу батька, усиновлювача, опікуна та піклувальника, характеризується мінімально необхідним набором прав та обов`язків щодо пасинка, падчерки.

Сімейне законодавство передбачає права та обов`язки щодо утримання вітчимом падчерки, пасинка (стаття 268 Сімейного кодексу України).

Так, відповідно до статті 268 СК України, мачуха, вітчим зобов`язані утримувати малолітніх, неповнолітніх падчерку, пасинка, які з ними проживають, якщо у них немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання, за умови, що мачуха, вітчим можуть надавати матеріальну допомогу.

Отже, вітчим має обов`язок утримувати своїх падчерку та пасинків, прямо передбачений законом, лише за сукупності таких обставин:

- такі діти не мають матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер, або ж ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання;

- вітчим може надавати матеріальну допомогу.

Матеріали справи свідчать про те, що падчерка та пасинок позивача мають рідних батьків - для ОСОБА_7 батьком є ОСОБА_15 ; для ОСОБА_8 батьком є ОСОБА_14 .

Згідно довідки-розрахунку заборгованості по сплаті аліментів, наданою позивачем, вбачається, що ОСОБА_14 , з 2020 року, сплачує аліменти для ОСОБА_8 , хоча й не щомісячно, проте періодично сплачує такі аліменти.

Також в матеріалах справи наявна довідка № 6833 від 02.10.2023, яка видана Ладижинським відділом ДВС у Гайсинському районі Вінницької області Центрального міжрегоінального управління Міністерства юстиції (м. Київ), про те , що згідно даних Автоматизованої системи виконавчого провадження в Ладижинському відділі державної виконавчої служби у Гайсинському районі, виконавчий документ про стягнення аліментів з ОСОБА_15 на користь ОСОБА_5 не перебуває.

Так, надана до суду довідка про відсутність виконавчого документу щодо стягнення аліментів з ОСОБА_15 на користь ОСОБА_5 підтверджує лише факт відсутності таких відомостей в Автоматизованій системі виконавчого провадження в Ладижинському відділі державної виконавчої служби у Гайсинському районі, проте така довідка не свідчить про не утриманням ОСОБА_15 свого сина - ОСОБА_7 .

Разом з тим, доказів, які б вказували на злісне ухилення ОСОБА_14 та ОСОБА_16 від сплати аліментів, що має своїм наслідком притягнення таких осіб до кримінальної відповідальності за статтею 164 КК України, матеріали справи не містять.

При цьому позивачем не надано належних та достовірних доказів того, що безпосередньо позивач здійснює утримання неповнолітніх дітей своєї дружини.

Подані позивачем документи на підтвердження факту його спільного проживання зі своєю дружиною та її дітьми не підтверджують утримання позивачем неповнолітніх дітей дружини позивача.

Матеріали справи також не містять жодних даних щодо місця роботи або ж роду занять позивача, що виконувалась ним до його призову на військову службу, та щодо розміру отриманих ним доходів, що не дозволяє суду встановити, чи дійсно позивач мав фактичну можливість надавати матеріальну допомогу падчерці та пасинку, тобто утримувати їх.

Водночас суд зауважує, що позивач, який не є батьком цих дітей, і не несе обов`язку щодо їх утримання, позаяк такий обов`язок за ним законодавчо відсутній і утримання вказаних дітей він може здійснювати лише з власної волі.

Також, суд не бере до увагу наявну в матеріалах справи нотаріально засвідчену заяву ОСОБА_5 до Гайсинського РТЦК та СП від 29.08.2023 про те, що ОСОБА_1 приймає активну участь у вихованні та утриманні її неповнолітніх дітей, оскільки остання не є доказом розумінні положень КАС України.

Крім цього, суд звертає увагу, що відповідно до частини першої статті 67 Цивільного кодексу України опікун зобов`язаний дбати про підопічного, про створення йому необхідних побутових умов, забезпечення його доглядом та лікуванням. Опікун малолітньої особи зобов`язаний дбати про її виховання, навчання та розвиток.

Частина перша статті 249 Сімейного кодексу України визначає, що опікун, піклувальник зобов`язаний виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, психічний, духовний розвиток, забезпечити одержання дитиною повної загальної середньої освіти. Опікун, піклувальник має право самостійно визначати способи виховання дитини з урахуванням думки дитини та рекомендацій органу опіки та піклування.

Згідно частини першої статті 207 Сімейного кодексу України усиновленням є прийняття усиновлювачем у свою сім`ю особи на правах дочки чи сина, що здійснене на підставі рішення суду, крім випадку, передбаченого статтею 282 цього Кодексу.

Відповідно до статті 232 Сімейного кодексу України з моменту здійснення усиновлення припиняються особисті та майнові права і обов`язки між батьками та особою, яка усиновлена, а також між нею та іншими її родичами за походженням.

Частинами третьою та четвертою статті 232 Сімейного кодексу України передбачено, що з моменту усиновлення виникають взаємні особисті немайнові та майнові права і обов`язки між особою, яка усиновлена (а в майбутньому - між її дітьми, внуками), та усиновлювачем і його родичами за походженням. Усиновлення надає усиновлювачеві права і накладає на нього обов`язки щодо дитини, яку він усиновив, у такому ж обсязі, який мають батьки щодо дитини.

Оскільки ОСОБА_1 не надав суду доказів того, що він є опікуном чи усиновителем неповнолітніх дітей ОСОБА_7 та ОСОБА_8 та має законодавчо встановлені обов`язки щодо них, в тому числі обов`язок по їх утриманню, тому підстави вважати, що на його утриманні перебуває троє неповнолітніх дітей, відсутні.

Будь-яких інших доказів, які б свідчили про перебування на утриманні позивача трьох чи більше неповнолітніх дітей, матеріали справи не містять.

Подібного висновку дійшов Сьомий апеляційний адміністративний суд у постанові від 06.12.2023 у справі № 600/3110/23, Третій апеляційний адміністративний суд у постанові від 11.09.2023 у справі № 340/1410/23.

Щодо зазначеного представником позивача у відповіді на відзив про визнання дій військової частини НОМЕР_1 щодо переведення ОСОБА_1 незаконними та такими, що порушують його право на захист, то суд зазначає, що дані обставини не стосуються предмета спору, оскільки позивачем самостійно в позовній заяві вказано, що цей спір виник в результаті незвільнення з військової служби ОСОБА_1 за сімейними обставинами у зв`язку з перебуванням на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років, а не зв`язку із його переведенням в іншу військову частину для подальшого проходження служби.

Більше того, про вказані обставини представник позивача зазначив лише після ознайомленням із відзивом на позовну заяву, та такі обставини не були покладені в основу даного позову.

Статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У разі надання відповідачем доводів, які в сукупності з іншими доказами у справі свідчать про правомірність його рішень, дій чи бездіяльності, позивач має спростовувати ці доводи. Наведене випливає зі змісту частини першої статті 77 КАС України.

З огляду на викладене, позивач, всупереч вимогам статті 77 КАС України, не довів ті обставини, на яких ґрунтуються його позовні вимоги, в той час як відповідачем правомірність спірних дій підтверджено належними та допустимими доказами.

Отже, судом не встановлено будь-яких ознак протиправності в діях відповідача щодо відмови у звільненні позивача з військової служби, а тому позовні вимоги щодо визнання таких дій або ж бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії є такими, що задоволенню не підлягають.

Враховуючи викладене, у задоволенні позову необхідно відмовити.

Розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд,-

В И Р І Ш И В :

В задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Інформація про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; адреса місця реєстрації: АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_4 )

Відповідач: Військова частина НОМЕР_1 АДРЕСА_3 / АДРЕСА_4 , код ЄДРПОУ НОМЕР_5

Суддя підпис Крапівницька Н. Л.

Згідно з оригіналом

Суддя:

Секретар: