Справа № 160/2868/20
Суддя: Чередниченко В.Є.
Дата ухвалення: 2023-12-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

21 грудня 2023 року м. Дніпросправа № 160/2868/20
(суддя Олійник В.М., м. Дніпро)

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Чередниченка В.Є. (доповідач),

суддів: Іванова С.М., Шальєвої В.А.,

за участю секретаря судового засідання Корсун Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційними скаргами Національної поліції України на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08 серпня 2023 року та додаткове рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30 серпня 2023 року у справі №160/2868/20 за позовом ОСОБА_1 до Національної поліції України про визнання протиправним наказу про звільнення, поновлення на службі та стягнення середнього заробітку, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 13 березня 2020 звернулась до суду з позовом до Національної поліції України згідно з яким просить:

визнати протиправним та скасувати наказ № 171 о/с від 11 лютого 2020 року Національної поліції України про звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції;

поновити ОСОБА_1 на посаді старшого інспектора з особливих доручень відділу уповноважених Голови з питань контролю за дотриманням прав людини в поліцейській діяльності Управління забезпечення прав людини;

стягнути з Національної поліції України () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 11 лютого 2020 року по дату винесення Дніпропетровським окружним адміністративним судом рішення по справі №160/2868/20;

стягнути з Національної поліції України () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) моральну шкоду, завдану внаслідок незаконного звільнення, у сумі 50 000 грн.;

стягнути з Національної поліції України () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати на правничу допомогу адвоката;

допустити негайне виконання рішення по справі № 160/2868/20 в частині поновлення ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на службі в поліції та виплати на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) заробітної плати у межах суми стягнення за один місяць.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що її звільнення є незаконним, оскільки відповідачем не було запропоновано позивачу продовжувати службу на іншій посаді та не враховано її переважне права на залишення на роботі.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08 серпня 2023 року адміністративний позов було задоволено частково. Суд:

визнав протиправним та скасував наказ Національної поліції України від 11 лютого 2020 року №171 о/с по особовому складу в частині звільнення старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 , старшого інспектора з особливих доручень відділу уповноважених Голови з питань контролю за дотриманням прав людини в поліцейській діяльності Управління забезпечення прав людини;

поновив ОСОБА_1 , старшого лейтенанта поліції, на посаді старшого інспектора з особливих доручень відділу уповноважених Голови з питань контролю за дотриманням прав людини в поліцейській діяльності Управління забезпечення прав людини Національної поліції України з 12 лютого 2020 року;

стягнув з Національної поліції України () на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 12 лютого 2020 року по 08 серпня 2023 року.

У задоволенні решти позовних вимог відмовив.

Допустив до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 , старшого лейтенанта поліції, на посаді старшого інспектора з особливих доручень відділу уповноважених Голови з питань контролю за дотриманням прав людини в поліцейській діяльності Управління забезпечення прав людини.

Допустити до негайного виконання рішення суду в частині стягнення з Національної поліції України на користь ОСОБА_1 заробітної плати за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць.

Додатковим рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30 серпня 2023 року заяву про ухвалення додаткового рішення було задоволено частково.

Суд стягнув на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Національної поліції України () судові витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, у розмірі 6000,00 грн. (шість тисяч гривень).

Рішення суду мотивовано тим, що реорганізація державного органу, яка супроводжувалася змінами в організації виробництва і праці, зумовлювала обов`язок відповідач як роботодавця відповідно до вимог статті 49-2 КЗпП України одночасно з попередженням позивача про звільнення запропонувати йому іншу рівноцінну посаду державної служби або іншу роботу (посаду державної служби). Проте ці вимоги при звільненні позивача відповідач не виконав та зазначеної процедури не дотримався.

Не погодившись з рішенням та додатковим рішенням суду першої інстанції відповідач, оскаржив його в апеляційному порядку з підстав порушення судом першої інстанції норм процесуального права, неправильного застосування норм матеріального права, неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, «недоведеності висновків суду дійсним обставинам справи». Просить скасувати рішення та додаткове рішення суду першої інстанції та прийняти нове «рішення», яким у задоволені позову та заяви про ухвалення додаткового рішення відмовити.

В апеляційній скарзі зазначає про порушення позивачем положень ст. 47 КАС України у зв`язку зі зміною предмета та підстав позову при поданні уточненої позовної заяви від 03.07.2023 року.

Посилається на правову позицію Верховного суду викладену у постанові від 25.05.2023 року у справі №620/3663/19 згідно з якою спеціальний закон не містить обов`язку пропонувати поліцейському, посада якого скорочується, наявні вакантні посади.

Щодо вимог про скасування додаткового рішення суду зазначає, що судом першої інстанції було вирішено питання щодо стягнення витрат на правничу допомогу без прийняття до розгляду заяви позивача від 03.07.2023 року у процесуально визначеному порядку та доказів на підтвердження наданих позивачці послуг.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача який підтримав доводи апеляційних скарг, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, обговоривши доводи апеляційних скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції з`ясовано та знайшло підтвердження під час апеляційного розгляду справи, що ОСОБА_1 з 07 листопада 2015 року по 11 лютого 2020 року проходила службу старшим інспектором з особливих доручень відділу уповноважених Голови з питань контролю за дотриманням прав людини в поліцейській діяльності Управління забезпечення прав людини.

Наказом Національної поліції України від 03 грудня 2019 року №1255 затверджений Перелік змін у штатах Національної поліції України, у тому числі по Управлінню забезпечення прав людини, відповідно до якого в Управлінні забезпечення прав людини скорочено 67 посад, включно з посадами старших інспекторів з особливих доручень, на якій перебувала позивач.

З наказу Національної поліції України від 13.12.2019 №1255 вбачається, що в структурі Управління забезпечення прав людини зменшено кількість посад та змінено структуру самого Управління.

11 листопада 2019 року старший лейтенант поліції, ОСОБА_1 , старший інспектор з особливих доручень відділу уповноважених Голови з питань контролю за дотриманням прав людини в поліцейській діяльності Управління забезпечення прав людини Національної поліції України на підставі частини 1 статті 68 Закону України Про Національну поліцію попереджена про наступне вивільнення.

11 лютого 2020 року наказом голови Національної поліції України №171 по особовому складу, відповідно до Закону України Про Національну поліцію позивача звільнено зі служби в поліції за пунктом 4 (у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів) частини 1 статті 77 Закону України Про Національну поліцію:

старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 (0006920), старшого інспектора з особливих доручень відділу уповноважених Голови з питань контролю за дотриманням прав людини в поліцейській діяльності Управління забезпечення прав людини, установивши їй щомісячну премію за лютий 2020 року в розмірі 46 відсотків, з виплатою компенсації за невикористані 03 доби щорічної чергової основної оплачуваної відпустки за фактично відпрацьований час у 2020 році.

Станом на день звільнення стаж служби в поліції для виплати надбавки за вислугу років становить 04 роки 03 місяці 12 днів.

Підстава: наказ Національної поліції від 03.12.2019 №1255.

Правомірність та обґрунтованість вказаного наказу відповідача є предметом спору переданого на вирішення суду.

Вирішуючи спірні відносини між сторонами та задовольняючи позов частково, суд першої інстанції враховуючи правову позицію викладену Верховним судом у постанові від 18.05.2023 року у цій справі дійшов висновку про те, що відповідачем було порушено процедуру звільнення позивача, оскільки нормами загального трудового законодавства, а саме статтею 49-2 КЗпП України врегульовано, що одночасно з попередженням про звільнення, у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці, власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, установі, організації.

Колегія суддів, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при ухвалені оскаржених рішень, виходить з наступного.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України, визначаються Законом України Про Національну поліцію від 02.07.2015 №580-VIII (далі - Закон України №580-VIII).

За приписами статті 1 Закону України №580-VIII Національна поліція України (поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. Діяльність поліції спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України згідно із законом.

Відповідно до пункту 5 частини 10 статті 62 Закону №580-VIII, поліцейський у повному обсязі користується гарантіями соціального та правового захисту, передбаченими цим Законом та іншими актами законодавства.

В силу статті 68 Закону України "Про Національну поліцію" у разі здійснення реорганізації, внаслідок якої на підставі відповідного наказу скорочуються посади в органі чи окремому підрозділі органу (закладу, установи) поліції, поліцейський, посада якого буде скорочена, має бути персонально письмово попереджений про можливе наступне звільнення зі служби в поліції за два місяці до такого звільнення.

Поліцейський, посада якого скорочена, може бути призначений за його згодою з урахуванням досвіду роботи, освітнього рівня, стану здоров`я, ставлення до виконання службових обов`язків на іншу посаду в будь-якому органі (закладі, установі) поліції до закінчення двомісячного строку з дня його персонального попередження про можливе подальше звільнення зі служби в поліції відповідно до частини першої цієї статті.

Поліцейський, посада якого була скорочена і якого не призначено на іншу посаду в поліції відповідно до частини другої цієї статті, після закінчення двомісячного строку з дня попередження про можливе подальше звільнення зі служби в поліції має бути звільнений зі служби в поліції на підставі пункту 4 частини 1 статті 77 цього Закону.

Перебування поліцейського, посада якого скорочена, на лікарняному, у відрядженні чи у відпустці не є перешкодою для його призначення на іншу посаду або звільнення зі служби в поліції відповідно до положень цієї статті, за умови його персонального у письмовій формі попередження у встановлений законом строк.

Переважне право на залишення на службі в поліції при реорганізації надається поліцейським з більш високими кваліфікацією та досягненнями у службовій діяльності. За рівних умов щодо кваліфікації та досягнень у службовій діяльності перевага в залишенні на службі надається особам, які мають таке право відповідно до вимог законодавства.

Пунктом 4 частини 1 статті 77 Закону України "Про Національну поліцію" обумовлено, що поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється, зокрема, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів.

Відповідно до частин 2, 3 статті 68 Закону України Про Національну поліцію, поліцейський, посада якого скорочена, може бути призначений за його згодою з урахуванням досвіду роботи, освітнього рівня, стану здоров`я, ставлення до виконання службових обов`язків на іншу посаду в будь-якому органі (закладі, установі) поліції до закінчення двомісячного строку з дня його персонального попередження про можливе подальше звільнення зі служби в поліції відповідно до частини першої цієї статті.

Згідно з постановою Верховного Суду від 24 червня 2019 року по справі №814/2607/16, надання згоди поліцейського щодо призначення на посаду неможливе без його обізнаності з переліком усіх наявних вакантних посад, які йому пропонуються, з урахуванням критеріїв, визначених положеннями статті 68 Закону України "Про Національну поліцію", тобто досвіду роботи, освітнього рівня, стану здоров`я, ставлення до виконання службових обов`язків.

Отже, враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що Законом України Про Національну поліцію окремо не визначено процедуру здійснення пропозиції наявних вакантних посад поліцейському, який попереджається про можливе звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

При цьому, суд першої інстанції з урахуванням положень п.5 ч.10 ст.62 Закону України №580-VIII, обґрунтовано звернув увагу на те, що з огляду на відсутність в Законі України Про Національну поліцію спеціальних положень, які регулюють порядок пропонування поліцейському іншої вакантної посади, в цьому випадку підлягають застосуванню загальні положення Кодексу законів про працю України.

Згідно з правовою позицією Верховного суду викладеною у постанові від 18.05.2023 року, у цій справі, з системного аналізу частин 3 статті 68 Закону України Про Національну поліцію, вбачається, що надання згоди поліцейського щодо призначення на посаду неможливе без його обізнаності із переліком усіх наявних вакантних посад, які пропонуються йому, з врахуванням критеріїв, визначених приписами цієї статті.

Пропозиція усіх наявних вакантних посад є невід`ємним атрибутом належного дотримання процедури звільнення поліцейського з причин скорочення штату у разі реорганізації, в якій визначальними критеріями є досвід роботи, освітній рівень, стан здоров`я, ставлення до виконання службових обов`язків.

Відтак, відсутність доказів щодо здійснення відповідачем пропозиції позивачу усіх наявних вакантних посад, з врахуванням критеріїв, вказаних вище, не може бути свідченням дотримання процедури звільнення поліцейського з причин скорочення штатів або проведення організаційних заходів.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

Нормами спеціального законодавства, а саме статті 68 Закону України "Про Національну поліцію" передбачено, що призначення поліцейського, посада якого скорочується, на іншу посаду в будь-якому органі (закладі, установі) поліції здійснюється за умови можливості його подальшого використання на службі та з урахуванням його досвіду роботи, освітнього рівня, стану здоров`я, ставлення до виконання службових обов`язків.

Отже враховуючи зазначені правові норми та правильно з`ясувавши обставини справи які свідчать про те, що позивачу не пропонувались вакантні посади, які були наявні в інших структурних підрозділах, що входять до складу центрального органу управління Національної поліції України, та які вона могла обіймати відповідно до своєї кваліфікації дійшов правильного висновку щодо протиправності та необхідності скасування наказу відповідача № 171 о/с від 11 лютого 2020 року про звільнення позивача та необхідності поновлення ОСОБА_1 на посаді старшого інспектора з особливих доручень відділу уповноважених Голови з питань контролю за дотриманням прав людини в поліцейській діяльності Управління забезпечення прав людини зі стягненням з Національної поліції України середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Суд апеляційної інстанції вважає безпідставними доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції положень ст. 47 КАС України, «у зв`язку зі зміною предмета та підстав позову при поданні уточненої позовної заяви від 03.07.2023 року», оскільки такі висновки не підтверджуються матеріалами справи, згідно з якими предметом позову: є поновлення позивача на роботі, а підставою позову: порушення трудових прав позивача внаслідок прийняття незаконного наказу про звільнення позивача, що залишилось незмінним після подання позивачем уточненої позовної заяви.

Також суд апеляційної інстанції вважає безпідставними посилання відповідача в обґрунтування своїх доводів на правові позиції Верховного суду викладені в інших справах, оскільки суд першої інстанції при ухвалені оскарженого рішення врахував обов`язкову для нього позицію Верховного суду викладену у його постанові від 18.05.2023 року саме у цій справі.

Щодо доводів апеляційної скарги відносно на додаткового рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30 серпня 2023 року з посиланням на вирішення судом першої інстанції питання щодо стягнення витрат на правничу допомогу без доказів на підтвердження наданих позивачці послуг колегія суддів вважає необхідним зазначити наступне.

Відповідно до статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Тобто в цілому нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 134 КАС України).

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина сьома статті 134 КАС України).

Згідно з частиною дев`ятою статті 139 КАС України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Аналіз положень процесуального законодавства, якими врегульовано питання стягнення витрат на професійну правничу допомогу дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Отже, при визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, до предмета доказування у питанні компенсації, понесених у зв`язку з розглядом справи витрат на правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

Водночас, незважаючи на те, що при застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, такий, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині п`ятій статті 134 КАС України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям.

Саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог.

Правова позиція щодо застосування норм права у аналогічних правовідносинах викладена у постанові Верховного Суду від 26.04.2023 у справі № 540/2505/19.

Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц вказала на виключення ініціативи суду щодо вирішення питань з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Аналогічних висновків дійшла Велика Палата в додатковій постанові №910/12876/19.

Наведений підхід до вирішення питання зменшення витрат на правничу допомогу знайшов своє відображення і в постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 815/1479/18, від 15 липня 2020 року у справі № 640/10548/19, від 21 січня 2021 року у справі № 280/2635/20, від 18 травня 2022 року у справі № 640/4035/20, від 16 червня 2022 року у справі № 380/4759/21.

Також, у постанові Верховного Суду від 13 травня 2021 року у справі №200/9888/19-а Верховний Суд виклав висновок щодо застосування статей 134, 139 КАС України щодо ролі суду під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу.

Верховний Суд у вказаній постанові зазначив, що: Відповідно до частини шостої статті 134 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. А згідно з частиною сьомою цієї ж статті КАС України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Тобто, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог.

Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до КАС України законодавцем принципово по-новому визначено роль суду при вирішенні питання розподілу судових витрат, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами, та не може діяти на користь будь-якої із сторін.

Отже, принцип співмірності розміру витрат на професійну правничу допомогу повинен застосовуватися відповідно до вимог частини шостої статті 134 КАС України за наявності клопотання іншої сторони.

Це означає, що відповідач, як особа, яка заперечує зазначений позивачем розмір витрат на оплату правничої допомоги, зобов`язаний навести обґрунтування та надати відповідні докази на підтвердження його доводів щодо неспівмірності заявлених судових витрат із заявленими позовними вимогами, подавши відповідне клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, а суд, керуючись принципом співмірності, обґрунтованості та фактичності, вирішує питання розподілу судових витрат, керуючись критеріями, закріпленими у статті 139 КАС України.

Аналогічні висновки викладені також у постановах Верховного Суду від 05 серпня 2020 року у справі № 640/15803/19, від 28 жовтня 2021 року у справі № 160/15983/20.

Така ж правова позиція була викладена і в постановах об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19, від 22 листопада 2019 року у справі № 902/347/18, від 22 листопада 2019 року у справі № 910/906/18, від 06 грудня 2019 року у справі № 910/353/19), де зазначено, що оскільки зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, відповідно до норм процесуального кодексу можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони з підстав недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт, суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Як вбачається з матеріалів справи, копію заяви позивача про ухвалення додаткового рішення щодо вирішення питання про стягнення судових витрат у цій справі, відповідачем отримано 12.08.2023 року 16:12, що підтверджується квитанцією №206313 від 12.08.2023 року.

Відповідно до частини 3 статті 252 КАС України суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів з дня надходження відповідної заяви.

Враховуючи вищезазначену практику Верховного Суду, яка є обов`язковою для врахування, а також те, що відповідачем протягом встановленого законом строку для розгляду заяви про ухвалення додаткового рішення не було подано клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, колегія суддів зробила висновок про відсутність підстав для скасування додаткового рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30 серпня 2023 року у справі №160/2868/20 щодо стягнення з відповідача за рахунок його бюджетних асигнувань на користь позивача в рахунок відшкодування судових витрат понесених на професійну правничу допомогу суму у розмірі 6000 грн.

Щодо інших доводів, викладених в апеляційній скарзі щодо скасування рішення та додаткового рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду у справі №160/2868/20, слід зазначити наступне.

Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду.

На підставі зазначеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції під час розгляду цієї справи об`єктивно, повно та всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, дав їм правильну юридичну оцінку і ухвалив законне, обґрунтоване рішення та додаткове рішення без порушень норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують, тому рішення та додаткове рішення суду першої інстанції у цій справі необхідно залишити без змін, а апеляційні скарги без задоволення.

Керуючись: статтями 241-245, 250, пунктом 1 частини 1 статті 315, статтями 316, 321, 322, 327, 329 КАС України, Третій апеляційний адміністративний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Національної поліції України залишити без задоволення, а рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08 серпня 2023 року та додаткове рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30 серпня 2023 року у справі №160/2868/20 без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених частиною 5 статті 291, пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Вступну та резолютивну частини постанови проголошено 21 грудня 2023 року.

Повне судове рішення складено 26 грудня 2023 року.

Головуючий - суддя В.Є. Чередниченко

суддя С.М. Іванов

суддя В.А. Шальєва