Справа № 200/5139/23
Суддя: Голуб В.А.
Дата ухвалення: 2023-12-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 грудня 2023 року Справа№200/5139/23

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Голуб В.А., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (в письмовому провадженні) справу за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську, про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Донецького окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську, про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що з 25.06.2019 він проходить службу в Територіальному управлінні Державного бюро розслідувань, розташованому у місті Краматорську, на посаді начальника Третього слідчого відділу (відділ з розслідування військових злочинів) слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованому у місті Краматорську. 28.10.2020 він уклав контракт про проходження військової служби на посадах рядового складу терміном на три роки. 01.03.2021 ОСОБА_1 був звільнений зі служби у зв`язку із скороченням посади державної служби. Втім, рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 13.09.2021, яке набрало законної сили на підставі постанови Верховного суду від 23.03.2023, позивач поновлений на посаді з 02.03.2021. На підставі вказаного рішення суду стягнуто на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 02.03.2021 по 13.09.2021 року у сумі 373 398, 07 грн, який було сплачено 26.05.2023. На переконання позивача, вказаними грошима, які належали ОСОБА_1 , відповідач користувався з 02.03.2021 по 26.05.2023.

Крім того, рішенням Донецького окружного адміністративного суду по справі № 200/760/22 зобов`язано Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську, нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток на час увільнення від виконання посадових обов`язків з 29.10.2020 по 01.03.2021 включно відповідно до статті 119 КЗпП України із застосуванням при його розрахунку постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 з відрахуванням фактично виплачених сум. Вказані кошти виплачені відповідачем, що підтверджується транзакцією та квитанцією про зарахування від 08.08.2023 на суму 49 707, 41 грн. Також, на підставі Рішення Донецького окружного адміністративного суду по справі № 200/640/22 зобов`язано відповідача виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2019 по 2021 рік включно. Вказані кошти виплачені відповідачем 08.08.2023 на загальну суму 127 403, 21 грн. Отже вказаними грошима, які належали позивачу, на його переконання, відповідач користувався з 02.03.2021 по 08.08.2023. Позивач вважає, що Територіальним управлінням Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську, допущено затримку розрахунку при звільненні за період з 02.03.2021 по 08.08.2023 (890 днів), а тому необхідно виходити із принципу пропорційності та із показників середнього заробітку, викладеного у довідці відповідача від 01.09.2023 № 11.

Крім того, позивач наголошує, що розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу та грошова компенсація за невикористану відпустку має обраховуватися не із середнього заробітку за два місяці до дати звільнення позивача 01.03.2021, а із розміру середнього заробітку, що передував події - 28.10.2020 (дата укладення контракту на військову службу).

Поряд з цим, ОСОБА_1 вважає, що при нарахуванні сум середнього заробітку та компенсації відповідач мав нарахувати суми індексу інфляції та три проценти річних від простроченої суми.

З огляду на вказане, позивач просить суд:

визнати протиправною бездіяльність Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську, що виразилась у не нарахуванні та не виплаті ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 02.03.2021 по 08.08.2023;

зобов`язати Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Краматорську, нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 02.03.2021 по 08.08.2023;

визнати протиправною бездіяльність відповідача, яка виразилась у не нарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 , середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 02.03.2021 по 13.09.2021 за показниками нарахованої заробітної плати за серпень, вересень 2020 року, викладеними у довідці Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську, від 01.09.2023 № 11 і від цієї суми індексу інфляції за період з 02 березня 2021 року по 26 травня 2023 року та трьох процентів річних від простроченої суми з 02 березня 2021 року по 26 травня 2023 року;

зобов`язати Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Краматорську, нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 02.03.2021 по 13.09.2021 за показниками нарахованої заробітної плати за серпень, вересень 2020 року, викладеними у довідці Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську, від 01.09.2023 № 11 і від цієї суми індекс інфляції за період з 02 березня 2021 року по 26 травня 2023 року та три проценти річних від простроченої суми з 02 березня 2021 року по 26 травня 2023 року;

визнати протиправною бездіяльність Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську, що виразилася у не нарахуванні та не виплаті на користь позивача грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2019 по 2021 роки, виходячи із показників нарахованої заробітної плати за серпень, вересень 2020 року, викладеними у довідці Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську, від 01.09.2023 № 11 і від цієї суми індексу інфляції за період з 02.03.2021 по 08.08.2023 та трьох процентів річних від простроченої суми з 02.03.2021 по 08.08.2023;

зобов`язати Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Краматорську, нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2019 по 2021 роки, виходячи із показників нарахованої заробітної плати за серпень, вересень 2020 року, викладеними у довідці Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську, від 01.09.2023 № 11 і від цієї суми індекс інфляції за період з 02.03.2021 по 08.08.2023 та три проценти річних від простроченої суми з 02.03.2021 по 08.08.2023.

Відповідач позов не визнав. В обґрунтування незгоди з позовними вимогами зазначив, що позивачем пропущено строк звернення до суду. Крім того, представник Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську, зауважує, що на час звільнення зі служби позивач не мав права ані на середній заробіток за час вимушеного прогулу та середній заробіток за час увільнення зі служби, ані на компенсацію за дні невикористаної відпустки, адже вказане право він набув лише після набрання рішенням законної сили.

Щодо сум компенсації відповідач наголошує, що її розрахунок був здійснений саме Донецьким окружним адміністративним судом. Крім того, позовні вимоги щодо зобов`язання нарахувати та виплатити суми індексу інфляції та трьох процентів річних стосуються середнього заробітку за час вимушеного прогулу та грошової компенсації за дні невикористаної відпустки, які не були раніше нараховані і вчасно невиплачені доходи (адже виплачені на підставі судового рішення), то вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.

З огляду на вказане, відповідач просив відмовити у задоволенні позову.

Ухвалою від 25 вересня 2023 року Донецький окружний адміністративний суд залишив позовну заяву ОСОБА_1 без руху.

Ухвалою віл 09 жовтня 2023 року суд відмовив у задоволенні клопотання представника Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську, про відмову у відкритті провадження в частині позовних вимог - відмовити. Прийняв до розгляду позовну заяву ОСОБА_1 до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську, про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, та відкрив провадження по справі № 200/5139/23. Розгляд адміністративної справи № 200/5139/23 суд вирішив здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

30 жовтня 2023 року суд виніс ухвалу, якою відмовив у задоволенні клопотання представника відповідача про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін та про перехід в загальне позовне провадження у справі.

За приписами частини 5 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Враховуючи відмову у задоволенні клопотання сторони щодо розгляду справи у судовому засіданні за правилами загального позовного провадження, справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та повідомлення сторін.

Разом з тим, суд зазначає, що Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», у зв`язку із військовою агресією Російської Федерації в Україні введено воєнний стан із 5 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Станом на день винесення рішення у справі воєнний стан продовжено.

З огляду на введення на території України воєнного стану, справа розглянута судом протягом розумного строку.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Суд зазначає, що рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 13 вересня 2021 року по справі № 200/3471/21 адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано протиправним та скасовано наказ Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську, від 26.02.2021 № 43-ос «Про звільнення ОСОБА_1 » з посади начальника Третього слідчого відділу (відділу з розслідування військових злочинів) слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську. Поновлено Овсяннікова Олексія Валентиновича в органах Державного бюро розслідувань на посаді начальника Третього слідчого відділу (відділу з розслідування військових злочинів) слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську, з 01.03.2021. Стягнуто з Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську, на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.03.2021 по 13.09.2021 в сумі 463 910, 65 грн. Допущено до негайного виконання рішення суду в частині поновлення позивача на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць.

Постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 26.07.2022 рішення Донецького окружного адміністративного суду від 13.09.2021 скасовано та прийнято нове рішення, яким відмовлено в задоволенні позову.

Постановою Верховного суду від 23 березня 2023 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 26.07.2022 скасовано. Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 13.09.2021 залишено в силі.

26 травня 2023 року позивачу виплачено суму середнього заробітку у сумі 373 398, 07 грн., з урахуванням податків та зборів.

Наказом від 21 липня 2023 року № 39-ос позивача поновлено на посаді з 01 березня 2021 року на підставі рішення Донецького окружного адміністративного суду від 13 вересня 2021 року по справі № 200/3471/21.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2022 року по справі № 200/640/22 адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено, а саме суд визнав протиправною бездіяльність Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську, яка полягає у нездійсненні ОСОБА_1 нарахування та виплати грошової компенсації за не використані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, за період з 2019 року по 2021 рік включно. Суд зобов`язав Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську, нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за не використані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2019 року по 2021 рік включно.

Постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 22 березня 2023 року апеляційну скаргу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську, на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2022 року у справі № 200/640/22 - залишено без задоволення. Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2022 року у справі № 200/640/22 - залишено без змін.

Постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 13 червня 2023 року (ВП № 7201977) відкрито виконавче провадження на підставі виконавчого листа по справі № 200/640/22 від 22 травня 2023 року.

На виконання вказаного рішення 08 серпня 2023 року відповідачем сплачено суму компенсації у розмірі 64 734, 35 грн. та у розмірі 12 961, 45 грн (усього 77 695, 80 грн)

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 29 грудня 2022 року по справі № 200/760/22 позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську, що полягає у не нарахуванні та не виплаті ОСОБА_1 середнього заробітку на час увільнення від виконання посадових обов`язків з 29.10.2020 по 01.03.2021 включно відповідно до ст. 119 КЗпП України із застосуванням при його розрахунку Постанови № 100. Зобов`язано Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську, нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток на час увільнення від виконання посадових обов`язків з 29.10.2020 по 01.03.2021 включно відповідно до ст.119 КЗпП України із застосуванням при його розрахунку Постанови № 100 з відрахуванням фактично виплачених сум. Допущено рішення суду до негайного виконання в частині виплати заробітної плати в межах суми стягнення за один місяць. У інший частині позовних вимог - відмовлено.

Постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 18 квітня 2023 року апеляційну скаргу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську, залишено без задоволення. Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 29 грудня 2022 року у справі № 200/760/22 залишено без змін.

Постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 02 червня 2023 року (ВП № 71928814) відкрито виконавче провадження на підставі виконавчого листа по справі № 200/760/22 від 28 квітня 2023 року.

На виконання вказаного рішення 08 серпня 2023 року відповідачем сплачено суму компенсації у розмірі 49 707, 41 грн.

Вважаючи невірним розрахунок середнього заробітку та компенсації, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходив з наступного.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Щодо позовних вимог про нарахування та виплату на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 02.03.2021 по 08.08.2023, суд зазначає наступне.

Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці від 01 липня 1949 року № 95 «Про захист заробітної плати», ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, незалежно від назви оплати праці і методу її обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

Статтею 12 Конвенції установлено, що коли минає термін трудового договору, остаточний розрахунок заробітної плати, належної працівнику, має бути проведено відповідно до національного законодавства, колективного договору чи рішення арбітражного органу, або - коли немає такого законодавства, угоди чи рішення - в розумний термін з урахуванням умов контракту.

У спірних правовідносинах повинні застосовуватись не тільки норми спеціального законодавства, але й трудового.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 07.05.2002 за № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює порядок проходження військової служби, чітко не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату всіх належних сум звільненим працівникам Державного бюро розслідувань, з метою забезпечення принципу рівності прав та недискримінації у трудових відносинах Верховний Суд прийшов до висновку про можливість застосування норм статей 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними, відтак поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби та пов`язані з обов`язком провести виплату усіх належних працівнику коштів при звільненні з роботи (зі служби).

Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 у справі № 910/4518/16 стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності, який застосовується у розмірі середнього заробітку, спрямований на захист прав звільнених працівників на отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлена статтею 117 КЗпП України, згідно з якою при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Таким чином, Верховний Суд прийшов до висновку про можливість застосування норм статей 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби (такий висновок Верховного Суду викладений також у постановах від 31.10.2019 у справі № 2340/4192/18, від 30.04.2020 у справі № 140/2006/19 та від 20.05.2020 у справі № 816/1640/17)

Крім того, слід враховувати висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17, де Велика Палата зазначила, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Зазначено також, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

На переконання суду, позивач має право на стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні саме за несвоєчасну виплату грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2019 по 2021 рік. Втім, на стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивач не має право, адже на момент звільнення позивач не мав право на виплату зазначених сум. Право на отримання вказаних сум виникло у позивача лише після поновлення його на посаді на підставі рішення суду.

Вирішуючи питання щодо розміру суми компенсації середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні суд застосує принцип співмірності, що узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 18.07.2018 у справі № 825/325/16, від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19.

Суд зауважує, що рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2022 року по справі № 200/640/22 адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено, а саме суд визнав протиправною бездіяльність Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську, яка полягає у нездійсненні ОСОБА_1 нарахування та виплати грошової компенсації за не використані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, за період з 2019 року по 2021 рік включно; зобов`язав Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську, нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за не використані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2019 року по 2021 рік включно.

На виконання вказаного рішення 08 серпня 2023 року відповідачем сплачено суму компенсації у розмірі 64 734, 35 грн. та у розмірі 12 961, 45 грн.

Оскільки, повний розрахунок з позивачем проведено 08.08.2023, а не у день його звільнення, тому позивач, відповідно до статті 117 КЗпП України (у редакції, викладеній відповідно до Закону України від 1 липня 2022 року № 2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин»), має право на виплату середнього заробітку за період затримки повного розрахунку.

Тобто, надаючи оцінку викладеному, суд звертає увагу, що остаточний розрахунок з позивачем проведено не в день звільнення позивача, у зв`язку з чим суд критично оцінює доводи відповідача щодо відсутності підстав для стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Отже, відповідач зобов`язаний нарахувати та виплатити позивачу компенсацію за затримку розрахунку при звільненні - середнє грошове забезпечення (середній заробіток) за період затримки, обрахований відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Відповідно до п. 2 постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08 лютого 1995 року № 100 передбачено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Суд зазначає, що рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 15 квітня 2021 року по справі № 200/10318/20-а, яке набрало законної сили 9 вересня 2021 року, відповідно до постанови Першого апеляційного адміністративного суду, у задоволенні позову ОСОБА_1 до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську, про визнання частково протиправним і скасування п. 1 наказу № 184-ос від 29.10.2020 в частині увільнення після закінчення позачергової інвентаризації матеріалів досудового розслідування у кримінальних провадженнях, які здійснюються слідчими Третього слідчого відділу слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Краматорську, та затвердження акта інвентаризації матеріалів досудового розслідування і зобов`язання викласти його в іншій редакції - відмовлено. Постановою Верховного Суду від 21.07.2022 року рішення Донецького окружного адміністративного суду від 15 квітня 2021 року та постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 09 вересня 2021 року у справі № 200/10318/20-а - скасовано, ухвалено нову постанову, якою позовні вимоги задоволено частково. Визнано протиправним пункт 1 наказу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську, від 29 жовтня 2020 року № 184-ос «Про увільнення ОСОБА_1 на час проходження військової служби» у частині визначення дати увільнення ОСОБА_1 . Зобов`язано Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Краматорську, змінити пункт 1 наказу від 29 жовтня 2020 року № 184-ос «Про увільнення ОСОБА_1 на час проходження військової служби», виклавши його у наступній редакції: «Увільнити ОСОБА_1 начальника Третього слідчого відділу (відділ з розслідування військових злочинів) слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську, від виконання роботи з 29 жовтня 2020 року на час проходження ним військової служби за контрактом під час особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення з військової служби, із збереженням за ОСОБА_1 місця роботи, посади та середнього заробітку». У задоволенні позовних вимог у іншій частині відмовлено.

Таким чином, по 28 жовтня 2020 позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем.

У той же час встановлено, що позивач уклав контракт про проходження військової служби у Збройних силах України.

29 жовтня 2020 року відповідач видав наказ № 184-ос про увільнення ОСОБА_1 .

Враховуючи зазначене, суд дійшов висновку, що середня заробітна плата повинна обчислюватись з виплат, отриманих позивачем за попередні два місяці роботи, а саме за серпень-вересень 2020 року.

Як встановлено судом, середньоденна заробітна плата позивача, за період серпень-вересень 2020 року, складає 3 643, 50 грн.

Проте, суд враховує, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України. При цьому, визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, з 02.03.2021 за затримку виплати належних сум при звільненні звільнений працівник має право на отримання середнього заробітку за весь час затpимки по день фактичного розрахунку, але не більше ніж за шість місяців.

Остаточний розрахунок проведено 08.08.2023.

Позивач з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку звернувся у жовтні 2023 року.

Відтак, позивач має право на отримання середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за 184 календарних днів (за період з 02.03.2021 по 02.09.2021).

При цьому, застосування судом критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

За висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладені в постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Тобто, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

При вирішенні даного питання суд враховує такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Отже, істотність частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає 77 695, 80 грн / 670 404 грн (а саме, сума виплаченої компенсації за рішенням суду № 200/640/22 / середній заробіток за весь час затримки розрахунку (3 643, 50 грн * 184 дні) х 100 = 11, 59 %.

З урахуванням вказаного, середнє грошове забезпечення позивача за час затримки розрахунку при звільненні в межах визначеного статтею 117 КЗпП України шестимісячного терміну та з врахуванням принципу співмірності становить 77 699, 82 грн. (3 643, 50 грн. х 184 календарних днів х 11, 59 %).

З огляду на викладене вище, суд дійшов висновку, що пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, середній заробіток за час затримки розрахунку з 02.03.2021 по 02.09.2021 становить 77 699, 82 грн.

При цьому, зазначена сума є тією сумою коштів, з яких в подальшому роботодавцем здійснюються утримання податку з доходів та інших обов`язкових платежів. Аналогічна правова позиція зазначена у постанові Верховного Суду 08 листопада 2018 у справі № 805/1008/16-а.

Щодо позовних вимог про нарахування та виплату індексу інфляції та трьох процентів річних від простроченої суми, суд зазначає наступне.

Так, стягнення з боржника інфляційних втрат регулюється статтею 625 Цивільного кодексу України, відповідно до частини другої якої боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно норм частини першої статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Так, у силу норм частини другої статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

При цьому, за частиною другою статті 11 Цивільного кодексу України, передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини; створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти.

Так, законодавцем окреслено, що грошовим зобов`язанням є зобов`язання боржника сплатити кредитору певну грошову суму відповідно до цивільно-правового правочину (договору) та на інших підставах, передбачених законодавством України. До грошових зобов`язань відносяться також зобов`язання щодо сплати податків, зборів (обов`язкових платежів), страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне та інше соціальне страхування; зобов`язання, що виникають внаслідок неможливості виконання зобов`язань за договорами зберігання, підряду, найму (оренди), ренти тощо, які мають бути виражені у грошових одиницях.

Поряд з цим, як зазначалось вище, стягнення інфляційних втрат регулюється статтею 625 Цивільного кодексу України.

Тож, з наведеного слідує, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Виходячи зі змісту спірних правовідносин, суд зазначає про відсутність цивільно-правових відносин між позивачем та відповідачем, як роботодавцем, відсутність цивільно-правового порушення з боку відповідача, який мав би складатися з протиправної поведінки (умисне протиправне користування відповідачем коштами належними позивачеві), що спричинила збитки, вини заподіювача шкоди та причинно-наслідкового зв`язку між ними. У даному випадку, між сторонами виникли трудові правовідносини, а наслідки прострочення виплати грошового забезпечення/заробітної плати, регулюються спеціальним трудовим законодавством - КЗпП, у вигляді нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Тому, зобов`язання щодо нарахування та виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу та грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, які виникають із судових рішень, до цих зобов`язань не відноситься, а тому, до цих правовідносин та зобов`язань не може застосовуватись положення статті 625 Цивільного кодексу України, а отже, підстави для стягнення на користь позивача суми 3 % річних та втрат від інфляції відсутні.

Аналогічні правові висновки щодо застосування вказаних норм права викладені в постановах Верховного Суду від 15.04.2020 у справі № 807/542/17, від 27.08.2020 у справі № 804/871/16, від 26.07.2021 у справі № 712/23614/12.

Разом із тим, і Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 711/4010/13-ц погодилась з позицією суду апеляційної інстанції, який вказав на те що, приписи статті 625 Цивільного кодексу України не застосовуються до трудових правовідносин, сімейних та інших правовідносин, які регулює спеціальне законодавство.

Підсумовуючи, суд зауважує, що основною ознакою, що відрізняє цивільні відносини від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес організації трудової діяльності. За цивільно-правовим договором, процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату. Передбачена статтею 625 Цивільного кодексу України, норма не застосовується до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством та передбачає інші спеціальні компенсаторні механізми.

Отже, позовні вимоги в цій частині є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог в частині визнання бездіяльності відповідача, яка виразилась у ненарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 02.03.2021 по 13.09.2021 за показниками нарахованої заробітної плати за серпень, вересень 2020 року, викладеними у довідці Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську від 01.09.2023 № 11, суд зауважує, що сума середнього заробітку була чітко визначена у рішенні Донецького окружного адміністративного суду від 13 вересня 2021 року по справі № 200/3471/21, а тому відповідач не здійснював розрахунку, а тому жодним чином не порушив права позивача.

У випадку незгоди із визначенням Донецьким окружним адміністративним судом суми середнього заробітку, позивач мав право оскаржити рішення в апеляційному або касаційному порядку.

Щодо позовних вимог про нарахування та виплату компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2019 по 2021 рік виходячи із показників нарахованої заробітної плати за серпень, вересень 2020 року, суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту 2 Порядку № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

Суд зауважує, що компенсація за дні невикористаної відпустки сплачується виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, а не за два останні місяці, як помилково вважає позивач, а тому вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.

Згідно з вимогами ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Закону.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Таким чином, виходячи з системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та вважає їх такими, що підлягають частковому задоволенню.

З огляду на вказане, позов ОСОБА_1 до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську, про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, підлягає частковому задоволенню.

Визначаючись щодо розподілу судового збору, суд зауважує, що позов задоволено частково, а тому на користь ОСОБА_1 підлягає відшкодуванню судовий збір у розмірі 400, 00 грн.

Керуючись статтями 2, 5, 72, 77, 139, 241, 243-246 та 255 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську (84333, Донецька обл., місто Краматорськ, вулиця Героїв України, буд. 21, ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську, що виразилась у не нарахуванні та не виплаті ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.03.2021 по 02.09.2021 у розмірі 77 699, 82 грн.

Зобов`язати Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Краматорську, нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.03.2021 по 02.09.2021 у розмірі 77 699, 82 грн.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську, на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 400, 00 грн (чотириста гривень).

В решті заявлених вимог - відмовити.

Повний текст рішення складено та підписано 22 грудня 2023 року.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Першого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя В.А. Голуб