Справа № 420/13137/23
Суддя: Танасогло Т.М.
Дата ухвалення: 2023-12-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 грудня 2023 р.м. ОдесаСправа № 420/13137/23

Перша інстанція: суддя Аракелян М.М.,

повний текст судового рішення

складено 31.08.2023, м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача: Танасогло Т.М.,

суддів: Димерлія О.О., Крусяна А.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 31 серпня 2023 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Херсонської обласної прокуратури про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

У червні 2023 року ОСОБА_1 (позивач) звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Херсонської обласної прокуратури (відповідач), в якому просив визнати протиправною бездіяльність Херсонської обласної прокуратури () щодо безпідставного припинення нарахування та виплати позивачу - прокурору ОСОБА_1 заробітної плати з 19 липня 2022 року і по даний час, із одночасним зобов`язанням Херсонської обласної прокуратури () нараховувати та виплачувати позивачу прокурору ОСОБА_1 заробітну плату з 19 липня 2022 року в розмірі, визначеному ст.81 3У «Про прокуратуру», а також вирішити питання щодо розподілу судових витрат.

Обґрунтовуючи позовні вимоги ОСОБА_1 вказував, що є прокурором Скадовської окружної прокуратури Херсонської області та 28 лютого 2022 року був мобілізований до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України. З 19.07.2022 р., у зв`язку із набранням чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», та внесенням зміни до ч. 3 ст. 119 КЗпП України, згідно з яким передбачено збереження за працівниками лише місця роботи та посади, відповідно до наказу керівника Херсонської обласної прокуратури від 19.07.2022 року № 346 з указаної дати середня заробітна плата працівникам органів прокуратури Херсонської області, які проходять військову службу, в тому числі й позивачу, не зберігається, внаслідок чого її нарахування та виплату припинено. Між тим, на думку позивача проходження ним військової служби у зв`язку із мобілізацією не є підставою для припинення виплати заробітної плати прокурора, що свідчить про допущення відповідачем протиправної бездіяльності яка виразилась у не нарахуванні та не виплаті позивачу заробітної плати прокурора з 19.07.2022 року. Позивач зауважував, що ст.81 ЗУ Про прокуратуру є імперативним приписом та охоплює всі аспекти нарахування та виплати прокурорам заробітної плати.

Відповідач проти позову заперечував, мотивуючи відсутністю передбачених нормами чинного законодавства підстав для його задоволення, оскільки у зв`язку із внесеними зміни до ч. 3 ст. 119 КЗпП України з 19.07.2022 року передбачено лише збереження за працівниками, які проходять військову службу місця роботи і посади. Тому, припинення виплати позивачу заробітної плати на підставі наказу керівника Херсонської обласної прокуратури від 19.07.2022 року № 346 є правомірним. Відповідач також вказував, що у статті 81 Закону України «Про прокуратуру» фактично йдеться про розмір і складові частини заробітної плати, а не про порядок її нарахування та виплату, що регламентовано іншими законодавчими актами (зокрема, ЗУ «Про оплату праці», Податковим кодексом України, тощо). Тобто, не можна ототожнювати поняття «заробітна плата» та «середній заробіток», оскільки заробітна плата виплачується за фактично виконану роботу, а середній заробіток обчислюється в установленому законодавством порядку та по суті є передбаченою державою виплатою у разі невиконання роботи у певних випадках, визначених відповідним нормативно-правовим актом.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 31 серпня 2023 року у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено повністю.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, позивачем подано на вказане рішення суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, врозріз практиці судів вищих інстанцій та Конституційного Суду України з покладенням в основу рішення висновків, які суперечать фактичним обставинам справи, апелянт просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги посилаючись на ч.1 ст.81 ЗУ Про прокуратуру зауважує, що заробітна плата прокурора регулюється цим Законом та не може визначатись іншими нормативно-правовими актами, на що суд першої інстанції не звернув належної уваги. На думку скаржника, суд першої інстанції застосував до спірних правовідносин норми КЗпП України, мотивувавши потребу їх застосування ст.58 Конституції України, ЗУ Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей, висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 16 січня 2020 у справі №814/1905/17, не здійснивши при цьому аналізу норм Закону України «Про прокуратуру» в частині гарантій передбачених працівникам прокуратури, статусу прокурора та повноважень прокурора, тощо. Скаржник вважає безпідставним застосування судом першої інстанції до спірних правовідносин норм трудового законодавства, як таких, що не регулюють відносини грошової винагороди (оплати праці) прокурора, адже такі є загальними нормами. В той час як норми ЗУ Про прокуратуру є спеціальними відносно скаржника, порядку проходження ним служби в органах прокуратури і його грошового забезпечення, яке включає в себе порядок встановлення і виплати заробітної плати, є нормами законодавства спеціального, профільного і новішого, які мають пряму імперативну вказівку на регулювання правовідносин грошового забезпечення прокурора виключно цим галузевим законом як з точки зору часу прийняття, так і зі сторони принципу переваги спеціального закону над загальним. До того ж наголошує, що стаття 81 профільного Закону Про прокуратуру встановлює пряму заборону проти регулювання грошового забезпечення прокурора іншими нормативними актами, тобто виключає можливість застосування до спірних правовідносин КЗпП України.

Відповідач надав відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , у якому вказуючи про хибність та необґрунтованість доводів апелянта, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін зокрема мотивуючи тим, що на його думку судове рішення є законним та обґрунтованим, висновки суду першої інстанції щодо можливості застосування до спірних правовідносин ч.3 ст.119 КЗпП України є правильними.

За приписами ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів вважає, що справу можливо розглянути без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами у відповідності до ч. 1 ст. 311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, виходячи з меж апеляційного перегляду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції вірно встановлено наступні обставини справи з якими погоджується апеляційний суд проаналізувавши матеріали справи.

ОСОБА_1 з 22 грудня 2021 року працює на посаді прокурора Скадовської окружної прокуратури.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 Західного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України № 47 (по стройовій частині) від 28.02.2022 року ОСОБА_1 зараховано до списків особового складу військової частини та на всі види забезпечення (а.с. 16).

Згідно листа Херсонської обласної прокуратури № 07-19-23 від 02.05.2023 року адвоката позивача проінформовано, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», який набрав чинності з 19.07.2022 року, внесено зміни до ч. 3 ст. 119 КЗпП України, згідно з яким передбачено збереження за працівниками лише місця роботи та посади.

У зв`язку із цим, відповідно до наказу керівника Херсонської обласної прокуратури від 19.07.2022 року № 346 з указаної дати середня заробітна плата працівникам органів прокуратури Херсонської області, які проходять військову службу, в тому числі прокурору Шашенку Д.В., не зберігається, внаслідок чого її нарахування та виплату припинено (а.с.12), що визнається сторонами.

Згідно довідки про заробітну плату від 01.05.2023 року № 21-60вих23, ОСОБА_1 за період з 01.07.2022-18.07.2022 рр. нараховано заробітну плату у розмірі 29 484, 55 грн., з 19.07.2022-30.04.2023 0 грн. (а.с. 13).

Не погоджуючись із припиненням виплати заробітної плати з 19.07.2022 року, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що до спірних відносин підлягає застосуванню ч.3 ст.119 КЗпП України в редакції з 19.07.2022 року, якою передбачено зупинення нарахування та виплати середнього заробітку працівникам, увільненим від роботи та призваним на військову службу в тому числі за призовом під час мобілізації, адже спірні правовідносини мають місце в період часу після набрання чинності вказаною нормою права, відтак відповідач припинивши нарахування і виплату ОСОБА_1 заробітної плати з 19.07.2022 діяв правомірно.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам та обґрунтованості висновків суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи відповідають вони встановленим ч. 2 ст. 2 КАС України вимогам.

Згідно з ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 24 Конституції України гарантується рівність конституційних прав і свобод та рівність всіх громадян перед законом.

Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробітті з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Як визначено ч.ч.1-3 ст. 1 Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон № 2232-XII) захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту, посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає у тому числі проходження військової служби.

У відповідності до приписів ч.ч. 1, 2 ст. 2 Закону № 2232-XII, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Проходження військової служби здійснюється громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Глава VII Закону №2232-XII врегульовує особливості призову під час мобілізації.

Згідно з ч.2 ст.39 Закону № 2232-XII громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частиною третьою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 53 і частиною другою статті 57 Закону України «Про освіту», частиною другою статті 44, частиною першою статті 54 і частиною третьою статті 63 Закону України «Про фахову передвищу освіту», частиною другою статті 46 Закону України «Про вищу освіту».

Громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами 3, 4 статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України «Про освіту».

24 лютого 2022 року у зв`язку з військовою агресію Російською Федерації проти України Указом Президента України № 64/2022 введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який триває і на теперішній час.

Частиною 3 статті 119 Кодексу законів про працю України (у редакції, що діяла до 19 липня 2022 року) передбачено було, що за працівниками, призваними на строкову військову службу; військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у том числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

У подальшому, Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» внесено зміни до частини 3 статті 119 КЗпП України, згідно з якими у частині третій статті 119 слова «зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток» замінено словами «зберігаються місце роботи і посада».

Вказаний Закон набрав чинності з 19 липня 2022 року.

Тобто, з 19 липня 2022 року припинено нарахування середнього заробітку працівникам у період проходження ними військової служби за призовом під час мобілізації, за такими працівниками з 19.07.2022 зберігається лише місце роботи і посада.

Як свідчать матеріали справи, наказом командира військової частини НОМЕР_1 Західного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України № 47 (по стройовій частині) від 28.02.2022 року ОСОБА_1 зараховано до списків особового складу військової частини та на всі види забезпечення.

Колегія суддів зауважує, що відповідно до конституційних повноважень Верховна Рада України як єдиний орган законодавчої влади в Україні виключно законами України закріплює права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення, засади регулювання праці і зайнятості.

Із матеріалів справи слідує та не заперечується сторонами, що ОСОБА_1 за період з 01.07.2022 по 18.07.2022 нараховано заробітну плату у розмірі 29 484,55 грн.

Водночас, у зв`язку із набранням чинності ЗУ Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин від 01.07.2022 №2351-ІХ, яким внесено зміни до ч.3 ст.119 КЗпП України, відповідно до наказу керівника Херсонської обласної прокуратури від 19.07.2022 року № 346, згідно якого з указаної дати середня заробітна плата працівникам органів прокуратури Херсонської області, які проходять військову службу, в тому числі прокурору ОСОБА_1 , не зберігається, позивачу припинено нарахування та виплату такої , що визнається сторонами.

Скаржником же в апеляційній скарзі зазначено, що Закон України «Про прокуратуру» не містить обмежень у виплаті заробітної плати прокурору, який перебуває на військовій службі. Також вказано, що відповідно до частини 1 статті 81 Закону України «Про прокуратуру» - заробітна плата прокурора регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Між тим, указані вище доводи скаржника колегія суддів вважає неґрунтовними, оскільки Законом України «Про прокуратуру» не врегульовано питання призову прокурорів на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період та збереження у зв`язку з цим заробітної плати.

Апеляційний суд при цьому враховує посилання скаржника на те, що за загальним правилом, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Отже, оскільки нормами спеціального Закону, про що вказано вище не врегульовано питання призову прокурорів на військову службу та гарантій на час виконання державних обов`язків, тому у цій справі застосуванню підлягають приписи ст. 119 КЗпП України, Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Окрім того, виходячи з наведено та з врахуванням приписів Закону №2232-ХІІ, позивач, як громадянин України, призваний на військову службу за призовом під час мобілізації, користується гарантіями, передбаченими в тому числі ч.3 ст.119 КЗпП України, що прямо закріплено Законом №2232-ХІІ, який в свою чергу, - є спеціальним у сфері регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції ґрунтовно врахував правову позицію Конституційного Суду України, викладену в рішенні від 26 грудня 2011 року №20-рп/2011, згідно якої передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

Крім того, як вірно зазначив суд першої інстанції, Конституційний Суд України у п. 2.3. рішення від 22 травня 2018 року №5-р/2018 сформулював юридичну позицію, відповідно до якої: «На думку Конституційного Суду України, держава виходячи з існуючих фінансово-економічних можливостей має право вирішувати соціальні питання на власний розсуд. Тобто у разі значного погіршення фінансово - економічної ситуації, виникнення умов воєнного або надзвичайного стану, необхідності забезпечення національної безпеки України, модернізації системи соціального захисту тощо держава може здійснити відповідний перерозподіл своїх видатків з метою збереження справедливого балансу між інтересами особи та суспільства. Проте держава не може вдаватися до обмежень, що порушують сутність конституційних соціальних прав осіб, яка безпосередньо пов`язана з обов`язком держави за будь-яких обставин забезпечувати достатні умови життя, сумісні з людською гідністю.»

У п. 3 вказаного рішення зазначено, що Верховна Рада України виходячи з існуючих фінансово-економічних можливостей держави та з метою збереження справедливого балансу між інтересами особи та суспільства має змогу запроваджувати, змінювати, скасовувати або поновлювати такі пільги, оскільки вони не мають фундаментального характеру, а отже, не можуть розглядатися як конституційні права, свободи та гарантії їх реалізації.

Контексті надання оцінки доводам сторін суд апеляційної інстанції зауважує, що на даний час Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року №2352-ІХ є чинним та обов`язковим до виконання, а, в свою чергу, виплата середнього заробітку на підприємстві (в установі/організації), де працювала особа на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності здійснюється по 18 липня 2022 року включно, тобто до набрання чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року.

З урахуванням зазначеного, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про те, що у позивача з 19 липня 2022 року відсутнє право на нарахування та виплату середнього заробітку.

Також, апеляційний суд звертає увагу, що у рішенні від 03 жовтня 1997 року № 4-зп Конституційний Суд України зазначає, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше.

У рішенні від 08 жовтня 2008 року №20-рп/2008 у справі про страхові виплати Конституційний Суд України вказав, що види і розміри соціальних послуг та виплат потерпілим, які здійснюються і відшкодовуються Фондом, встановлюються державою з урахуванням його фінансових можливостей.

Такий принцип закладений, зокрема, в Загальній декларації прав людини 1948 року, згідно з якою кожна людина, як член суспільства, має право на соціальне забезпечення та на здійснення необхідних для підтримання її гідності та для вільного розвитку її особистості прав у економічній, соціальній і культурній галузях за допомогою національних зусиль і міжнародного співробітництва та відповідно до структури і ресурсів кожної держави (стаття 22). Міжнародний пакт про економічні, соціальні і культурні права 1966 року встановлює загальний обов`язок держав забезпечити здійснення прав, що передбачені цим пактом, у максимальних межах наявних ресурсів (пункт 1 статті 2).

Європейський суд з прав людини у рішенні від 09 жовтня 1979 рокуу справі «Ейрі проти Ірландії» також констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії» від 12 жовтня 2004 року.

У рішенні Конституційного Суду України від 22 травня 2018 року № № 5-р/2018 зазначається, що звуження змісту та обсягу існуючих конституційних прав, свобод людини є їх обмеженням. Верховна Рада України повноважна ухвалювати закони, що встановлюють обмеження, відповідно до таких критеріїв: «обмеження щодо реалізації конституційних прав і свобод не можуть бути свавільними та несправедливими, вони мають встановлюватися виключно Конституцією і законами України, переслідувати легітимну мету, бути обумовленими суспільною необхідністю досягнення цієї мети, пропорційними та обґрунтованими, у разі обмеження конституційного права або свободи законодавець зобов`язаний запровадити таке правове регулювання, яке дасть можливість оптимально досягти легітимної мети з мінімальним втручанням у реалізацію цього права або свободи і не порушувати сутнісний зміст такого права» (абзац третій підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 01 червня 2016 року № 2- рп/2016).

Суд першої інстанції ґрунтовно врахував, що з метою уникнення дискримінаційних підходів відносно працівників, які будуть прийняті (призвані) на військову службу після дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ, припинення збереження заробітної плати за працівниками, які були прийнятті (призвані) на військову службу до дня набрання чинності вказаним Законом, є виправданим та відповідає Конституції України.

Апеляційний суд зауважує, що у ч.3 ст.119 КЗпП, серед іншого, зазначено, що таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

До того ж, Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 28 лютого 2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», пунктом 1 якої установлено, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям, зокрема, Збройних Сил, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні), виплачується додаткова винагорода в розмірі 30000 гривень щомісячно (крім осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, яким така винагорода виплачується пропорційно часу проходження служби в розрахунку на місяць), а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.

Таким чином, законодавець компенсував скасування збереження середньомісячної заробітної плати одночасним збільшенням грошового забезпечення військовослужбовцям за місцем проходження служби.

Як правильно зазначив суд першої інстанції, Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ є чинним та обов`язковим до виконання.

Відтак, із моменту набрання чинності Законом № 2352-ІХ відсутні правові підстави для продовження виплати роботодавцем середньої заробітної плати працівникам, які були призвані на військову службу до дня набрання чинності Законом.

Окремо колегією суддів враховується й відсутність доказів скасування чи втрати чинності безпосередньо наказу керівника обласної прокуратури №346 від 19.07.2022 Про припинення нарахування та виплати середньої заробітної плати працівникам органів прокуратури Херсонської області, які проходять військову службу, яким визначено було не зберігати з 19.07.2022 середню заробітну плату працівникам органів прокуратури Херсонської області, яких увільнено від роботи на період проходження військової служби, у тому числі прокурору ОСОБА_1 .

Згідно із ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Частиною 2 ст. 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З урахуванням усього вищенаведеного, апеляційний суд вважає, що відповідачем доведено правомірності своїх дій щодо припинення нарахування та виплати позивачу заробітної плати з 19.07.2022, що своєю чергою свідчить на користь обґрунтованості висновку суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову з огляду на те, що у спірних правовідносинах права позивача не порушені.

Доводи апелянта про те, що він має право на отримання заробітку за посадою прокурора, адже його повноваження як прокурора не припинені, також спростовуються вищевикладеним, оскільки такі ствердження ОСОБА_1 суперечать вимогам законодавства України, яке підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Посилання апелянта на судову практику щодо розгляду справ які стосуються виплати суддівської винагороди мобілізованим суддям, зокрема у справах №400/5402/22, №120/6575/22, тощо, колегія суддів оцінює критично, позаяк в силу приписів ч. 5 ст. 242 КАС України, за якою при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У даних справах, на які послався апелянт відсутні рішення саме Верховного Суду.

Інші доводи апеляційної скарги, доводи та заперечення сторін встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Сторонами суду не наведено інших специфічних, доречних та важливих аргументів, які суд зобов`язаний оцінити, виконуючи свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

При цьому, надаючи оцінку доводам апеляційної скарги, судова колегія враховує, що згідно Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Підсумовуючи викладене у сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається.

За вказаного, судове рішення відповідає зазначеним вимогам ст. 242 КАС України.

Колегія суддів підтверджує, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та ухвалено рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до ст.316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає вказану апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 241-243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 326, 328 КАС України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 31 серпня 2023 року у справі №420/13137/23 - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Суддя-доповідач Т.М. Танасогло
Судді О.О. Димерлій А.В. Крусян