Справа № 214/7518/23
Суддя: Попов В. В.
Дата ухвалення: 2023-12-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 214/7518/23
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

26 грудня 2023 року Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, у складі:

головуючого судді Попова В.В.,

при секретарі Собченко Н.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, у м. Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Саксаганського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, третя особа начальник Саксаганського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки ОСОБА_2 , -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просить визнати протиправною та скасувати постанову №268/2023 від 21.09.2023 року у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 210-1 КУпАП, якою його притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 210-1 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 5100 грн. 00 коп. та закрити провадження у справі, а також просить стягнути з відповідача за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень на його користь понесені витрати зі сплати судового збору.

В обґрунтування позову зазначає, що 21.09.2023 року була винесена постанова №268/2023, якою його було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 210-1 КУпАП та накладено стягнення у вигляді штрафу. Із винесеною щодо нього постановою позивач не згоден, вважає, що в його діях відсутній склад правопорушення. Також зазначає, що він належить до релігійної організації «Релігійний центр Свідків Єгови в Україні», яка у відповідності до Положення «Про порядок проходження альтернативної (невійськової) служби», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №2066 від 10.11.1999 року відноситься до переліку релігійних організацій, віровчення яких не допускає користування зброєю. Про даний факт позивач неодноразово повідомляв відповідача. У зв`язку із викладеними у позові обставинами, позивач вважає, що його було протиправно притягнуто до адміністративної відповідальності.

Ухвалою суду від 06.10.2023 року відкрито провадження у справі та призначено її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження без повідомленням (виклику) сторін.

11.12.2023 року від представника відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого останній просить у задоволенні позову відмовити, оскільки спірна постанова є правомірною. Так, позивач відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 року №2232-ХІІ має статус військовозобов`язаного та перебуває на військовому обліку військовозобов`язаних в ІНФОРМАЦІЯ_1 . 29.08.2023 року посадовою особою ІНФОРМАЦІЯ_2 позивачу під особистий підпис, як військовозобов`язаному громадянину України, було вручено повістку для явки у ІНФОРМАЦІЯ_3 на 04.09.2023 року. 04.09.2023 року позивач не з`явився до ІНФОРМАЦІЯ_2 , про підстави неприбуття не повідомив, підтверджуючих документів щодо поважних причин неприбуття не надав. Після неприбуття по повістці відомості щодо позивача були передані зверненням щодо доставлення громадянина, який вчинив адміністративне правопорушення до Відділення поліції №4. 19.09.2023 року співробітниками органів поліції позивач був доставлений до Саксаганського РТЦК та СП, після чого уповноваженою особою було досліджено всі обставини справи та вислухано пояснення позивача стосовно його неявки 04.09.2023 року. Після чого було прийнято рішення про складення протоколу про адміністративне правопорушення за ч. 2 ст. 210-1 КУпАП під час дії особливого періоду. Складення протоколу про адміністративне правопорушення та винесення постанови було здійснено у присутності позивача та розглянуто в період з 19.09.2023 року по 21.09.2023 року з ознайомленням його під підпис. Під час складання протоколу позивач зазначив, що заяв та клопотань він не має. Також, представник відповідача у відзиві зазначив, що позивачем не надано будь-яких доказів, які б спростовували відсутність складу адміністративного правопорушення.

Від третьої особи будь-яких заяв чи клопотань до суду не находило.

Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до такого.

Так, 19.09.2023 року відносно ОСОБА_1 складено протокол №268/2023 про адміністративне правопорушення за ч. 2 ст. 210-1 КУпАП, оскільки останній, як військовозобов`язаний громадянин, не з`явився (не прибув) до Саксаганського РТЦК та СП по повістці 04.09.2023 року, яку отримав особисто під підпис 29.08.2023 року. Позивача було повідомлено про час, дату та місце розгляду справи про адміністративне правопорушення. У протоколі позивач також надав пояснення та зазначив про відсутність заяв та клопотань.

Постановою №268/2023 від 21.09.2023 року позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 210-1 КУпАП та накладено стягнення у вигляді штрафу в розмірі 5100 грн. 00 коп.

Згідно Довідки №1937 від 22.05.2023 року, за підписом голови Керівного комітету І.М. Кобеля, ОСОБА_1 є присвяченим охрещеним служителем Релігійного об`єднання Свідків Єгови в Україні.

Про свої несумісні з військовою службою релігійні переконання позивач письмово повідомляв ІНФОРМАЦІЯ_3 шляхом звернення до відповідача із відповідною заявою від 31.08.2023 року та надсилання аналогічної заяви від 01.09.2023 року поштовим зв`язком.

Відповідно до ст. 256 КУпАП у протоколі про адміністративне правопорушення зазначаються: дата і місце його складення, посада, прізвище, ім`я, по батькові, особи, яка склала протокол; відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності (у разі її виявлення); місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення; прізвища, адреси свідків і потерпілих, якщо вони є; пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; інші відомості, необхідні для вирішення справи.

Протокол підписується особою, яка його склала, і особою, яка притягається до адміністративної відповідальності; при наявності свідків і потерпілих протокол може бути підписано також і цими особами. Особа, яка притягається то адміністративної відповідальності, має право подані пояснення і зауваження щодо змісту протоколу, які додаються до протоколу, а також викласти мотиви свого відмовлення від його підписання.

У разі відмови особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, від підписання протоколу, в ньому робиться запис про це. Особа, яка притягається до адміністративної відповідальності має право подати пояснення і зауваження щодо змісту протоколу, які додаються до протоколу, а також викласти мотиви відмови від його підписання.

Згідно ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосується забезпечення безпеки дорожнього руху, а також іншими документами.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 ст. 210-1 КУпАП передбачена відповідальність за порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію.

Частиною 2 ст. 210-1 КУпАП передбачена відповідальність за повторне протягом року вчинення порушення, передбаченого частиною першою цієї статті, за яке особу вже було піддано адміністративному стягненню, а також вчинення такого порушення в особливий період, що тягне за собою накладення штрафу на громадян від двохсот до трьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і на посадових осіб від трьохсот до п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оборону України» особливий період це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Згідно з Указом Президента України №303/2014 від 17.03.2014 року «Про часткову мобілізацію» було прийнято рішення про оголошення та проведення часткової мобілізації, а отже з цього періоду в Україні діє особливий період.

Відповідно Указу Президента України від 24.02.2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24.02.2022 року №2102-ІХ, в Україні введено воєнний стан. З цієї дати діє воєнний стан, а тому порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію є підставою для притягнення до відповідальності за ч. 2 ст. 210-1 КУпАП.

Відповідно до положень ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» громадяни зобов`язані з`являтися за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки (військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, військовозобов`язані, резервісти Служби зовнішньої розвідки України - за викликом Служби зовнішньої розвідки України) для взяття на військовий облік військовозобов`язаних чи резервістів, визначення їх призначення на особливий період.

Під час мобілізації громадяни зобов`язані з`явитися до військових частин або на збірні пункти територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені в отриманих ними документах (мобілізаційних розпорядженнях, повістках керівників територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки), або у строки, визначені командирами військових частин (військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом керівників органів, в яких вони перебувають на військовому обліку, військовозобов`язані, резервісти Служби зовнішньої розвідки України - за викликом керівників відповідних підрозділів Служби зовнішньої розвідки України, військовозобов`язані Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - за викликом керівників відповідних органів управління центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері цивільного захисту).

З аналізу вищезазначених норм вбачається обов`язок громадян з`явитися, зокрема до територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені в отриманих ними документах (мобілізаційних розпорядженнях, повістках керівників територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки) для взяття на військовий облік військовозобов`язаних чи резервістів, визначення їх призначення на особливий період.

Як вбачається з матеріалів справи, 29.08.2023 року позивачем під особистий підпис було отримано повістку про його виклик до Саксаганського РТЦК та СП на 04.09.2023 року. Дана обставина сторонами не оспорюється. При цьому, у вказану дату позивач до РТЦК не з`явився.

Разом з тим, відповідно до п. 3 Указу Президента від 24.02.2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені ст.ст. 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені ч. 1 ст. 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Пунктом 16 ч. 1 ст. 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» допускається обмежувати проходження альтернативної (невійськової) служби.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про альтернативну (невійськову) службу» альтернативна служба є службою, яка запроваджується замість проходження строкової військової служби і має на меті виконання обов`язку перед суспільством. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про альтернативну (невійськову) службу» право на таку службу мають громадяни України, якщо виконання військового обов`язку суперечить їхнім релігійним переконанням і ці громадяни належать до діючих згідно з законодавством України релігійних організацій, віровчення яких не допускає користування зброєю.

Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» альтернативна (невійськова) служба під час війни не визначена.

Указом Президента України від 24.02.2022 року №65/2022 «Про загальну мобілізацію» (зі змінами), затвердженого Законом України від 03.03.2022 року №2105-IX, оголошено проведення загальної мобілізації. Згідно з цим Указом призову на військову службу за мобілізацією підлягають військовозобов`язані та резервісти.

Згідно зі ст. 65 Конституції України, ч. 1 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.

За змістом ч. 4 ст. 35 Конституції України, ніхто не може бути увільнений від своїх обов`язків перед державою або відмовитися від виконання законів за мотивами релігійних переконань. У разі якщо виконання військового обов`язку суперечить релігійним переконанням громадянина, виконання цього обов`язку має бути замінене альтернативною (невійськовою) службою.

Відповідно до положень ст. 64 Конституції України в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені ст.ст. 24, 25, 27-29, 40, 47, 51, 52, 55-63 цієї Конституції.

Згідно з ч. 2 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження права громадян на проходження альтернативної служби із зазначенням строку дії цих обмежень.

Основним національним нормативно-правовим актом у сфері свободи віросповідання є Закон України «Про свободу совісті та релігійні організації», відповідно до якого видаються інші вітчизняні законодавчі документи. Стаття 3 цього Закону кожному громадянину в Україні гарантує право на свободу совісті. Це право включає свободу мати, приймати і змінювати релігію або переконання за своїм вибором і свободу одноособово чи разом з іншими сповідувати будь-яку релігію або не сповідувати ніякої, відправляти релігійні культи, відкрито виражати і вільно поширювати свої релігійні або атеїстичні переконання.

Ніхто не може встановлювати обов`язкових переконань і світогляду. Не допускається будь-яке примушування при визначенні громадянином свого ставлення до релігії, до сповідання або відмови від сповідання релігії, до участі або неучасті в богослужіннях, релігійних обрядах і церемоніях, навчання релігії. Батьки або особи, які їх замінюють, за взаємною згодою мають право виховувати своїх дітей відповідно до своїх власних переконань та ставлення до релігії.

Здійснення свободи сповідувати релігію або переконання підлягає лише тим обмеженням, які необхідні для охорони громадської безпеки та порядку, життя, здоров`я і моралі, а також прав і свобод інших громадян, встановлені законом і відповідають міжнародним зобов`язанням України.

Згідно з положеннями ч. 3 ст. 4 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» ніхто не може з мотивів своїх релігійних переконань ухилятися від виконання конституційних обов`язків. Заміна виконання одного обов`язку іншим з мотивів переконань допускається лише у випадках, передбачених законодавством України.

Проаналізувавши в сукупності надані сторонами по справі докази, суд приходить до висновку, що оскаржувана постанова прийнята уповноваженим на те органом відповідно до вимог КУпАП, права ОСОБА_1 , як під час складання протоколу, так і під час розгляду справи були дотримані, а вина позивача у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 210-1 КУпАП є доведеною та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами.

Посилання позивача на незаконність оскаржуваної постанови через те, що він за релігійним переконанням не був зобов`язаний з`являтися до РТЦК, суд не бере до уваги, оскільки протокол та постанова винесені відносно позивача за порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, вчинене в особливий період.

Об`єктивна сторона правопорушення, полягає у порушенні законодавства про мобілізаційну підготовку та мобілізацію, а саме: нез`явлення за викликом до РТЦК для постановки на військовий облік та визначення призначення на воєнний час.

Релігійне віросповідання, не є законною підставою для неявки до РТЦК.

Отже, всебічно дослідивши обставини справи, а також надані сторонами докази кожен окремо та у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

У зв`язку із відмовою у задоволенні позовних вимог, судові витрати по справі суд залишає за позивачем.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 6, 8, 9, 72-77, 90, 241-242, 244-246, 250-251, 255, 286, 295 КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Третього апеляційного адміністративного суду протягом 10-ти днів з дня його складення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Суддя В.В. Попов