Справа № 120/12996/23
Суддя: Воробйова Інна Анатоліївна
Дата ухвалення: 2023-12-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

27 грудня 2023 р. Справа № 120/12996/23

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Воробйової Інни Анатоліївни, розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ,) з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач, в/ч НОМЕР_1 ) про:

- визнання бездіяльності протиправною щодо не нарахування та невиплати додаткової винагороди , передбаченої постановою КМУ № 168 від 28.02.2022 р. Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану у розмірі 30 000 грн. в розрахунку на місяць пропорційно дня перебування на військовій службі за вересень-серпень 2022 р.;

- зобов`язання нарахувати та виплатити додаткову винагороду, передбачену постановою КМУ № 168 від 28.02.2022 р. Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану у розмірі 30 000 грн. в розрахунку н амісяць пропорційно дня перебування на військовій службі за вересень-серпень 2022 р.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що проходить військову службу в Збройних Силах України на особливий період воєнного стану у складі військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України. У зв`язку з проходженням військової служби на період дії воєнного стану, має право на отримання додаткової винагороди в розмірі до 30 000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць, відповідно до пункту 1 Постанови КМУ № 168 від 28.02.2022 р. Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану. Разом з тим, відповідачем не було нараховано позивачу додаткову винагороду в розмірі до 30 000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць за проходження військової служби протягом періоду за вересень-серпень 2022 р.

Як зазначає позивач, підставою для не виплати йому додаткової винагороди є самовільне залишення військової частини. Однак позивач вважає, що Окреме доручення, яке є підставою для ненарахування винагороди не підлягає застосуванню до спірних правовідносин. У звязку з чим звернувся до суду.

Ухвалою суду від 28.08.2023 р. відкрито провадження у справі та вирішено здійснювати розгляд в порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.

Представником відповідача подано відзив на позовну заяву, яким заперечує проти задоволення позовних вимог. В обґрунтування своєї позиції представник зазначає, що позивач самовільно залишив військову частину, відтак, наказом від 05.09.2022 р. вирішено припинити виплату винагороду за спірні періоди. Зокрема вказав, що висновком ВЛК рекомендовано було надати позизвачу відпустку, зокрема з 05.08.2022 р. по 04.09.2022 р., однак позивач рапорт на надання відпустки не подав, у військову частину не з`явився, що є самовільним залишенням військової частини

Представник зазначає, що згідно з пунктом 2-1 Постанови №168 від 28.02.2022 порядок і умови виплати додаткової винагороди, а також одноразової грошової допомоги, передбачених цією постановою, визначаються керівниками відповідних міністерств та державних органів.

Відповідно до п. 9.4 Окремого доручення від 23.06.2022 №912/з/29 не виплачується винагорода військовослужбовцям , які самовільно залишили військову частину .

Розглянувши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 проходить військову службу в Збройних Силах України на особливий період воєнного стану у складі військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України. Відтак, у зв`язку з проходженням військової служби на період дії воєнного стану, позивач набув право на отримання додаткової винагороди в розмірі до 30 000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць, відповідно до пункту 1 Постанови КМУ № 168 від 28.02.2022 р. Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану.

05.03.2022 р. на підставі наказу №50 від 05.03.2022 р. ОСОБА_1 вибув в оперативние підпорядкування 1 дшб 80одшбр 239.

Наказом військової частини НОМЕР_1 №175 від 08.07.2023 р. ОСОБА_1 у зв`язку із хворобою виключено із котлового забезпечення.

В подальшому наказом військової частини НОМЕР_1 №176 від 09.07.2023 р. ОСОБА_1 надано відпустку за сімейними обставинами з 09.07.2022 р. по 07.08.2022 р.

Наказом №202 від 04.08.2022 р. ОСОБА_1 , ввжається таким, що вибув на підставі направлення ВЛК №3/3192 від 04.08.2022 р.

Наказом №234 від 05.09.2022 р. солдат ОСОБА_1 вважається таким, що повернувся із самовільного залишення військової частини.

Відповідно до пункту 4 наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно- господарської діяльності) від 05.09.2022 № 677 визначено не виплачувати ОСОБА_1 додаткову винагороду за серпень - вересень 2022 р. Г з підстав самовільного залишення військової частини.

Позивач вважає протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахуваня та невиплати 30000 грн. додаткової винагороди за серпень - вересень 2022 року, у зв`язку з чим звернувся до суду з цим позовом.

Визначаючись щодо позовних вимог , суд виходить з наступного.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснює Закон України Про військовий обов`язок і військову службу (далі - Закон № 2232-ХІІ).

Частиною 1 статті 1 Закону №2232-ХІІ визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Згідно із частиною 1 статті 2 Закону №2232-ХІІ військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни.

Частинами другою-четвертою статті 2 Закону України №2232-ХІІ передбачено, що проходження військової служби здійснюється: громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом; іноземцями та особами без громадянства - у добровільному порядку (за контрактом) на посадах, що підлягають заміщенню військовослужбовцями рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил України.

Громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями.

Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Сутність військової дисципліни, обов`язки військовослужбовців, а також військовозобов`язаних та резервістів під час проходження навчальних (перевірочних) і спеціальних зборів щодо її додержання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування, а також порядок подання і розгляду заяв, пропозицій та скарг визначає Дисциплінарний статут Збройних Сил України, затверджений Законом України від 24.03.1999 №551-XIV (далі Статут, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Так, за приписами статей 1, 2 Дисциплінарного статуту ЗСУ військова дисципліна - це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених статутами Збройних Сил України та іншим законодавством України. Військова дисципліна ґрунтується на усвідомленні військовослужбовцями свого військового обов`язку, відповідальності за захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, на їх вірності Військовій присязі.

Статтею 4 Дисциплінарного статуту ЗСУ передбачено, що військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця:

додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги військових статутів, накази командирів;

бути пильним, зберігати державну та військову таємницю;

додержуватися визначених військовими статутами правил взаємовідносин між військовослужбовцями, зміцнювати військове товариство;

виявляти повагу до командирів і один до одного, бути ввічливими і додержуватися військового етикету;

поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків, не вживати під час проходження військової служби (крім медичного призначення) наркотичні засоби, психотропні речовини чи їх аналоги, а також не вживати спиртні напої під час виконання обов`язків військової служби.

Відповідно до частини 5 Дисциплінарного статуту ЗСУ за стан військової дисципліни у з`єднанні, військовій частині (підрозділі), закладі та установі відповідає командир. Інтереси захисту Вітчизни зобов`язують командира постійно підтримувати військову дисципліну, вимагати її додержання від підлеглих, не залишати поза увагою жодного дисциплінарного правопорушення.

Відповідно до пункту 1 Постанови Кабінету Міністрів України "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану №168 від 28.02.2023" (далі - Постанова № 168, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил виплачується додаткова винагорода в розмірі до 30000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць, а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.

Виплата такої додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників).

Згідно з пунктом 2-1 Постанови №168 від 28.02.2022 встановлено, що порядок і умови виплати додаткової винагороди, а також одноразової грошової допомоги, передбачених цією постановою, визначаються керівниками відповідних міністерств та державних органів.

З метою врегулювання виплати військовослужбовцям додаткової винагороди, передбаченої Постановою №168 від 28.02.2022, на виконання зазначеного пункту 2-1, Міністром оборони України видано окреме доручення від 23.06.2022 №912/з/29 (далі - Окреме доручення, застосовувалося до січня 2023 включно).

Згідно з підпунктом 9.4 пункту 9 Окремого доручення вимагалось до наказів про виплату додаткової винагороди в розмірі 100 000 гривень або 30 000 гривень не включати військовослужбовців, які, серед іншого, самовільно залишили військові частини, місця служби або дезертували за місяць, у якому здійснено порушення, та за весь період самовільного залишення військової частини або місця служби (дезертирства) включаючи місяць повернення, оголошеного наказом командира (начальника).

Відповідно до пунктів 5, 6 Окремого доручення наказано виплату додаткової винагороди в розмірі 100 000 гривень або 30 000 гривень здійснювати на підставі наказів командирів військових частин - особовому складу військових частин. Накази про виплату додаткової винагороди за минулий місяць видавати до 5 числа поточного місяця на підставі рапортів командирів підрозділів.

Таким чином, за процедурою, встановленою вищенаведеними приписами Окремого доручення, встановлено ряд підстав для невключення військовослужбовців до наказу про виплату додаткової винагороди, передбаченої постановою КМУ № 168 у конкретному місяці, зокрема, самовільно залишили військові частини, місця служби або дезертували за місяць, у якому здійснено порушення, та за весь період самовільного залишення військової частини або місця служби (дезертирства) включаючи місяць повернення, оголошеного наказом командира (начальника).

Прийняття Міністром оборони України розпорядження від 23.06.2022 №912/з/29 узгоджується з повноваженнями, визначеними пунктом 17 Порядку № 260, а тому відповідні рішення підлягають врахуванню при вирішення питання про виплату додаткової винагороди, передбаченої Постановою №168.

Відповідна позиція викладена в постановах Сьомого апеляційного адміністративного суду від 01.11.2023 р. у справі №560/8818/23 та від 06.12.2023 р. у справі 240/4207/23 .

Так відповідно до пункту 4 наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно- господарської діяльності) від 05.09.2022 № 677 визначено не виплачувати додаткову винагороду за серпень - вересень 2022 р. ОСОБА_1 з підстав самовільного залишення військової частини.

Зазначений наказ прийнятий із урахуванням постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168 "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану" та на підставі окремого доручення Міністра оборони України від 23.06.2022 № 912/з/29.

Суд акцентує увагу, що даний наказ не скасований, а отже є чинним.

При цьому, обґрунтовуючи позовні вимоги, представник позивача акцентує увагу на тому, що Окреме доручення Міністра оборони України від 23.06.2022 № 912/з/29 не зареєстроване в Міністерстві юстиції України, відтак, не може бути застосоване до спірних правовідносин, а тому, на його думку, позивача протиправно позбавлено додаткової винагороди в розмірі 30000,00 грн. серпень- вересень 2022 року.

Надаючи оцінку вказаним доводам, суд зазначає наступне.

Нормативно-правовий акт офіційний письмовий документ, ухвалений уповноваженими на це суб`єктами правотворчості у визначеній формі та за встановленою процедурою, спрямований на встановлення, зміну або скасування норми права.

Іншими словами, нормативно-правовий акт це документ, ухвалений у визначеному порядку компетентним органом публічної влади, у якому містяться норми права.

У правовій системі України нормативно-правовий акт є основним джерелом права.

Нормативно-правовим актам протистоять акти ненормативного характеру, що мають індивідуальне спрямування.

З наведеного видно, що нормативно-правовий акт це офіційний документ, спрямований на встановлення, зміну або скасування норми права.

Згідно з пунктом 1 Положення про Міністерство оборони України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 р. № 671 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 19 жовтня 2016 р. № 730 ( в редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) Міністерство оборони України (Міноборони) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.

Міноборони є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику з питань національної безпеки у воєнній сфері, сферах оборони і військового будівництва у мирний час та особливий період.

Міноборони є центральним органом виконавчої влади та військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили та Держспецтрансслужба.

Відповідно до пункту 3 Положення № 671 основними завданнями Міноборони є: 1) забезпечення формування та реалізація державної політики з питань національної безпеки у воєнній сфері, сферах оборони і військового будівництва у мирний час та особливий період щодо: організації в силах оборони заходів оборонного планування; визначення засад воєнної, військової кадрової та військово-технічної політики у сфері оборони; 2) здійснення військово-політичного та адміністративного керівництва Збройними Силами.

Згідно пп. 2 п. 4 Положення № 671 Міноборони відповідно до покладених на нього завдань: узагальнює практику застосування законодавства з питань, що належать до його компетенції, розробляє пропозиції щодо вдосконалення законодавчих актів, актів Президента України і Кабінету Міністрів України та вносить їх в установленому порядку на розгляд Кабінету Міністрів України, забезпечує їх виконання у Збройних Силах.

Згідно з пунктом 9 Положення № 671 Міноборони очолює Міністр, якого з числа цивільних осіб призначає на посаду за поданням Президента України і звільняє з посади Верховна Рада України.

Згідно пп. 24 п. 10 Положення № 671 Міністр дає обов`язкові для виконання військовослужбовцями, державними службовцями і працівниками апарату Міноборони доручення.

Із процитованого видно, що Міноборони в особі Міністра забезпечує виконання Збройними Силами України, зокрема, актів Кабінету Міністрів України. Відповідно до покладених обов`язків Міністр дає обов`язкові для виконання військовослужбовцями, державними службовцями і працівниками апарату Міноборони доручення.

За приписами пункту 1 Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.1992 № 731 (далі - Положення № 731; у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), державна реєстрація нормативно-правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади, які є суб`єктами нормотворення, здійснюється відповідно до Указу Президента України від 3 жовтня 1992 р. № 493 Про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади, цього Положення та інших актів законодавства про державну реєстрацію нормативно-правових актів.

Відповідно до пункту 5 Положення № 731 на державну реєстрацію не подаються акти:

а) персонального характеру (про склад комісій, призначення на посаду і звільнення з неї, заохочення працівників тощо);

б) дія яких вичерпується одноразовим застосуванням, крім актів про затвердження положень, інструкцій та інших, що містять правові норми;

в) оперативно-розпорядчого характеру (разові доручення);

г) якими доводяться до відома підприємств, установ і організацій рішення вищестоящих органів;

д) спрямовані на організацію виконання рішень вищестоящих органів і власних рішень міністерств, інших органів виконавчої влади, що не мають нових правових норм;

е) рекомендаційного, роз`яснювального та інформаційного характеру (методичні рекомендації, роз`яснення, у тому числі податкові, тощо), нормативно-технічні документи (національні та регіональні стандарти, технічні умови, будівельні норми і правила, правила спортивних змагань з видів спорту, визнаних в Україні, тарифно-кваліфікаційні довідники, кодекси усталеної практики, форми звітності, у тому числі щодо державних статистичних спостережень, адміністративних даних та інші).

Із аналізу вказаних норм видно, що на державну реєстрацію не подаються акти, спрямовані на організацію виконання рішень вищестоящих органів і власних рішень міністерств, інших органів виконавчої влади, що не мають нових правових норм.

Як видно із Окремого доручення Міністра оборони України № 912/з/29 від 23.06.2022, положення якого враховані при виданні наказу про позбавлення позивача додаткової винагороди в розмірі 30000 грн., передбаченої Постановою КМУ № 168 за період серпень -вересень 2022 року, - воно прийнято з метою врегулювання виплат військовослужбовцям додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168. Тобто, вказане доручення Міністра оборони України спрямоване на організацію виконання рішення вищестоящого органу - Постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168, та з метою детального роз`яснення порядку виплати та/або невиплати військовослужбовцям додаткової винагороди, передбаченої Постановою № 168, враховуючи різні ситуації (виконання бойових завдань, перебування на стаціонарному лікуванні, вживання спиртних напоїв військовослужбовцями тощо), що трапляються під час несення військової служби в умовах воєнного стану.

Як було зазначено вище, згідно з пунктом 2-1 Постанови №168 від 28.02.2022 встановлено, що порядок і умови виплати додаткової винагороди, а також одноразової грошової допомоги, передбачених цією постановою, визначаються керівниками відповідних міністерств та державних органів.

При цьому, у вказаній нормі не зазначено вид документа, яким керівники відповідних міністерств мають визначити порядок і умови виплати додаткової винагороди.

Судом не приймаються до уваги доводи представника позивача стосовно того, що накази Міноборони, які відповідно до закону є регуляторними актами, розробляються, розглядаються, приймаються та оприлюднюються з урахуванням вимог Закону України Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності, оскільки цей Закон визначає правові та організаційні засади реалізації державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності.

В свою чергу, відповідно до статті 1 Закону України Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності регуляторний акт - це: прийнятий уповноваженим регуляторним органом нормативно-правовий акт, який або окремі положення якого спрямовані на правове регулювання господарських відносин, а також адміністративних відносин між регуляторними органами або іншими органами державної влади та суб`єктами господарювання; прийнятий уповноваженим регуляторним органом інший офіційний письмовий документ, який встановлює, змінює чи скасовує норми права, застосовується неодноразово та щодо невизначеного кола осіб і який або окремі положення якого спрямовані на правове регулювання господарських відносин, а також адміністративних відносин між регуляторними органами або іншими органами державної влади та суб`єктами господарювання, незалежно від того, чи вважається цей документ відповідно до закону, що регулює відносини у певній сфері, нормативно-правовим актом.

Відтак, всі вимоги щодо розробки, розгляду, прийняття та оприлюднення, які висуваються до наказів Міністра оборони України, є правомірними лише у випадках прийняття наказів, які стосуються діяльності Міністерства оборони України у регулюванні сфери господарської діяльності.

За таких обставин суд доходить висновку, що для очільника Міністерства оборони України в період воєнного стану та ведення активних бойових дій на певній території України врегулювання питання виплати додаткової винагороди військовослужбовцям Збройних Сил України шляхом видання Окремого доручення відповідало меті оперативності, доцільності та достатності, здійсненого на законних підставах відповідно до підпункту 24 пункту 10 Положення про Міністерство оборони України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 №671, згідно якого Міністр оборони України дає обов`язкові для виконання військовослужбовцями, державними службовцями і працівниками апарату Міноборони доручення.

Відтак, позиція представника позивача щодо відсутності на момент спірних правовідносин наказів Міністерства оборони України, якими було необхідно, на його думку, врегулювати питання виплати додаткової винагороди військовослужбовцям, є необґрунтованою .

Окремо суд вказує, що положення Окремого доручення № 912/з/29 від 23.06.2022 Міністра оборони України визначають не лише порядок позбавлення військовослужбовців виплати додаткової винагороди, передбаченої Постановою № 168, а й встановлюють порядок її виплати.

Враховуючи вищенаведене, суд доходить висновку, що позивачу правомірно з серпня по вересень 2022 р. включно не виплачено додаткову винагороду з підстав самовільного залишення військової частини.

За змістом статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Враховуючи вище наведене, на думку суду, відповідач не виплачуючи додаткову винагороду діяв за наявності на те правових підстав.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності оскаржуваних дій та докази, надані позивачем, суд доходить висновку, що встановлені у справі обставини не підтверджують позицію позивача, покладену в основу позовних вимог, а відтак, в задоволенні адміністративного позову слід відмовити.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у справі, суд враховує, що особі, що не є суб`єктом владних повноважень у разі відмови у задоволені позову судовий збір не відшкодовуються.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, -

ВИРІШИВ:

в задоволенні позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Інформація про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІН НОМЕР_2 )

Відповідач: Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРОПУ НОМЕР_3 )

Повний текст рішення сформовано 27.12.23 р.

Суддя Воробйова Інна Анатоліївна