Справа № 480/974/23
Суддя: Жигилій С.П.
Дата ухвалення: 2023-12-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2023 р. Справа № 480/974/23
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Жигилія С.П.,

Суддів: Перцової Т.С. , Русанової В.Б. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 03.05.2023 (суддя І інстанції: Н.В. Савицька, м. Суми) по справі № 480/974/23

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області третя особа Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області (далі - ГУ ПФ України в Закарпатській області, відповідач, пенсійний орган), третя особа - Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області (далі ГУ ПФУ в Сумській області, третя особа), в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просив суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення від 06.01.2023 №32 Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні пенсії за вислугою років;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області зарахувати до стажу роботи ОСОБА_1 , що дає право на призначення пенсії за вислугою років, відповідно до положень пункту «2» частини першої статті 86 Закону України «Про прокуратуру», періоди роботи з 05.01.1999 по 15.12.2003 в Пенсійному фонді України, призначити і виплачувати ОСОБА_1 пенсію за вислугу років.

В обґрунтування позову зазначив, що оскаржуване рішення ГУ ПФ України в Закарпатській області від 06.01.2023 про відмову у призначенні позивачу пенсії за вислугу років на підставі статті 86 Закону України "Про прокуратуру", мотивоване недостатністю стажу роботи, що пов`язано з незарахуванням відповідачем часу роботи позивача на посаді державної служби в органах Пенсійного фонду України з 05.01.1999 по 15.12.2003, є протиправним та підлягає скасуванню, оскільки у вказаний період він мав освітньо-кваліфікаційний рівень молодшого спеціаліста. Відтак, на думку позивача, період його роботи з 05.01.1999 по 15.12.2003 вважається роботою на державній посаді державного службовця, яку обіймає особа з вищою юридичною освітою, а тому має зараховуватись до вислуги років, що дає право на призначення пенсії на підставі статті 86 Закону України "Про прокуратуру".

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 03.05.2023 У задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області, третя особа - Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії відмовлено.

Позивач, не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить суд апеляційної інстанції рішення Сумського окружного адміністративного суду від 03.05.2023 по справі № 480/974/23 скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Мотивуючи вимоги апеляційної скарги, посилаючись, зокрема, на приписи ст. 9 Закону України «Про вищу освіту», позивач стверджує, що отриманий ним у 1993 році диплом молодшого спеціаліста свідчить про здобуття ним вищої юридичної освіти, що і дозволило йому в період з 05.01.1993 по 15.12.2003 обіймати посаду головного спеціаліста-юриста в Пенсійному фонді України. З огляду на викладене, вважає, що вказаний період підлягає зарахуванню до вислуги років, що дає право призначення пенсії на підставі статті 86 Закону України "Про прокуратуру", оскільки є періодом роботи позивача на посаді державного службовця, яку обіймає особа з вищою юридичною освітою.

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Наполягав на відсутності підстав для зарахування періоду роботи позивача з 05.01.1993 по 15.12.2003 на посаді головного спеціаліста-юриста до вислуги років, що дає право на призначення пенсії відповідно до ст. 86 Закону України "Про прокуратуру", з огляду на те, що в розумінні наведеної норми така посада не вважається посадою державного службовця, яку обіймає особа з вищою юридичною освітою, оскільки, як вбачається з документів, наданих позивачем до пенсійного органу повну вищу освіту ОСОБА_1 отримав лише у 2014 році, закінчивши Національну академію прокуратури України (диплом серії КВ № 47170149 від 24.06.2014).

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Згідно з ч. 4 ст.229 КАС України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачем 02.01.2023 було подано заяву до територіального органу Пенсійного фонду України про призначення пенсії за вислугу років відповідно до ст. 86 Закону України «Про прокуратуру».

За результатами розгляду вказаної заяви, враховуючи принцип екстериторіальності, Головним управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області було прийнято рішення №32 від 06.01.2023 про відмову у призначенні пенсії позивачу, в якому зазначено: "Відповідно до ст. 86 ЗУ «Про прокуратуру» мають право на призначення пенсії за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення 25 років стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугу років, в тому числі 15 років на посадах прокурорів. Стаж заявника становить 30 років 4 місяці 14 днів. Стаж роботи, що дає право на пенсію за вислугу років відповідно до ст. 86 ЗУ «Про Прокуратуру» становить 12 років 0 місяці 16 дні. Результати розгляду документів, доданих до заяви: до стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугу років, заявнику зараховано всі періоди роботи. Заявник не має права на призначення пенсії за вислугу років у зв`язку з відсутністю вислуги років на день звернення 15 років (п.1 ст. 86 ЗУ «Про Прокуратуру»)".

Зі змісту наведеного рішення вбачається, що до спеціального стажу ОСОБА_1 не зараховано період його роботи з 05.01.1999 по 15.12.2003 в Пенсійному фонді на посаді головного спеціаліста юрисконсульта.

Також, судом встановлено, що диплом молодшого спеціаліста зі спеціальності "Правознавство" позивач отримав 01.07.1993, а диплом магістра за спеціальністю "Правознавство" - 24.06.2014.

Вважаючи рішення відповідача про відмову у призначенні пенсії за вислугою років протиправним, ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем правомірно, у відповідності до вимог частини 6 статті 86 Закону України «Про прокуратуру», не враховано до вислуги років позивача, що дає право на пенсію - період роботи в Пенсійному фонді на посаді головного спеціаліста-юрисконсульта, оскільки станом на вказаний період у ОСОБА_1 не було повної вищої освіти. У зв`язку з чим, суд дійшов висновку про відсутність підстав для скасування рішення ГУ ПФУ В Закарпатській області від 06.01.2023 про відмову у призначенні пенсії.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості й в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Статтею 1 Закону України "Про пенсійне забезпечення" № 1788-XII від 05.11.1991 передбачено, що громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

Судами встановлено, що позивач звернувся до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії відповідно до статті 86 Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 № 1697-VІІ (далі - Закон №1697-VII).

Закон №1697-VII визначає правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України.

Порядок пенсійного забезпечення працівників прокуратури врегульовано статтею 86 Закону № 1697-VII, відповідно до частини двадцятої якої (у редакції Закону України від 28.12.2014, № 76-VIII) умови та порядок перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури визначаються Кабінетом Міністрів України.

Статтею 86 Закону №1697-VII унормовані підстави та порядок призначення пенсії за вислугу років.

Відповідно до частини 1 та 2 вказаної статті Закону, прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше, зокрема: з 1 жовтня 2020 року і пізніше - 25 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 15 років.

Пенсія призначається в розмірі 60 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії.

Частинами 6-8 статті 86 Закону №1697-VII передбачено, що до вислуги років, що дає право на пенсію згідно з цією статтею, зараховується час роботи на посадах прокурорів (в тому числі адміністративних) органів прокуратури, стажистами, на посадах помічників і старших помічників прокурорів; слідчими, суддями; на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ, податкової міліції, кримінально-виконавчої служби, офіцерського складу Збройних Сил України, Служби безпеки України, інших утворених відповідно до законодавства України військових формувань, на посадах державних службовців, які обіймають особи з вищою юридичною освітою; у науково-навчальних закладах Офісу Генерального прокурора працівникам, яким до набрання чинності цим законом було присвоєно класні чини (працівникам військової прокуратури - відповідні військові звання), у тому числі час наукової та викладацької роботи в інших науково-навчальних закладах, якщо вони мали науковий ступінь чи вчене звання; на адміністративних та викладацьких посадах, посадах наукових працівників у Тренінговому центрі прокурорів України; на виборних посадах у державних органах, на посадах в інших організаціях, якщо працівники, яким до набрання чинності цим Законом було присвоєно класні чини (працівникам військової прокуратури - відповідні військові звання), були направлені туди, а потім повернулися в органи прокуратури; військова служба, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах денної форми навчання або на юридичних факультетах вищих навчальних закладів денної форми навчання; відпустка по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, якщо така відпустка надавалася.

Право на пенсію за вислугу років мають особи, які безпосередньо перед зверненням за призначенням такої пенсії працюють в органах прокуратури чи в науково-навчальних закладах Офісу Генерального прокурора, а також особи, звільнені з прокурорських посад органів прокуратури за станом здоров`я, у зв`язку з ліквідацією чи реорганізацією органу прокуратури, в якому особа обіймає посаду, або у зв`язку із скороченням кількості прокурорів, у зв`язку з обранням їх на виборні посади в органах державної влади чи органах місцевого самоврядування. Ветеранам війни, які мають необхідний стаж роботи для призначення пенсії за вислугу років, така пенсія призначається незалежно від того, чи працювали вони в органах прокуратури перед зверненням за призначенням пенсії.

За частиною 13 статті 86 Закону №1697-VII, пенсії за вислугу років відповідно до цієї статті призначаються, перераховуються і виплачуються уповноваженими на це державними органами.

Таким чином, необхідною умовою для призначення пенсії за вислуги років є наявність на день звернення необхідного стажу роботи, що зараховується до вислуги років у розмірі 25 років, з якого обов`язкова наявність стажу роботи на посадах прокурорів не менше 15 років, до якого, зокрема, зараховується час роботи на посадах державних службовців, які обіймають особи з вищою юридичною освітою.

Варто зазначити, що наведені вище положення ч.6 ст. 86 Закону № 1697-VII передбачають зарахування до стажу часу роботи особи на посадах державних службовців за наявності у такої особи вищої юридичної освіти, а не обіймання посади державного службовця, яка вимагає наявність вищої юридичної освіти. Тобто, у даному випадку норми передбачають обов`язкову наявність у особи вищої юридичної освіти.

Матеріалами справи підтверджено, що 01.07.1993 ОСОБА_1 отримав диплом молодшого спеціаліста серії НОМЕР_1 , виданий Сумським сільськогосподарським технікумом, за спеціальністю правознавство із присвоєнням кваліфікації юрист.

У 2003 році позивач закінчив навчання в Національному університеті внутрішніх справ і отримав диплом спеціаліста серії НОМЕР_2 від 07.12.2003.

Відповідно до диплома НОМЕР_3 від 24.06.2014, виданого Національною академією прокуратури України, ОСОБА_1 отримав повну вищу освіту за спеціальністю «Правознавство» та здобув кваліфікацію магістр права.

Отже, станом на час роботи позивача в органах Пенсійного фонду України в період з 05.01.1999 по 15.12.2003 останній мав освітньо-кваліфікаційний рівень молодшого спеціаліста по закінченню Сумського сільськогосподарського технікуму. Вищу ж юридичну освіту позивач здобув лише у 2014 році.

Колегія суддів зазначає, що навчання в такому закладі освіти, як технікум не може прирівнюватись до навчання у вищому навчальному юридичному закладі, а здобуті в ньому знання і спеціальність вважаються такими, що не відповідають вищій юридичній освіті.

З огляду на викладене, враховуючи відсутність вищої юридичної освіти у позивача на час обіймання посади державного службовця в період з 05.01.1999 по 15.12.2003, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для зарахування до вислуги років для призначення пенсії за Законом України «Про прокуратуру» періоду роботи позивача з 05.01.1999 по 15.12.2003 в органах Пенсійного фонду України на посаді головного спеціаліста юрисконсульта та, відповідно, визнання протиправним та скасування рішення ГУ ПФУ в Закарпатській області від 06.01.2023.

Суд наголошує, що Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (даліКонвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі Трофимчук проти України ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відповідно до пункту 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Деякі аргументи не можуть бути підставою для надання детальної відповіді на такі доводи.

Усі інші аргументи апелянта вивчені судом, однак є такими, що не потребують детального аналізу у цьому судовому рішенні, оскільки вищенаведених висновків рішення суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про додержання судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при прийнятті рішення Сумського окружного адміністративного суду від 03.05.2023 по справі № 480/974/23.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ч. 4 ст. 229, ч. 4 ст. 241, 242, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 03.05.2023 по справі № 480/974/23 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)С.П. Жигилій
Судді(підпис) (підпис) Т.С. Перцова В.Б. Русанова