Справа № 280/8485/23
Суддя: Мінаєва Катерина Володимирівна
Дата ухвалення: 2023-12-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 грудня 2023 року Справа № 280/8485/23 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Мінаєвої К.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі позивач) до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (далі відповідач 1), в якій позивач просить суд:

1) визнати протиправним та скасувати рішення відповідача від 21.07.2023 № 2000-0302-9/99469 про відмову в призначенні пенсії у зв`язку з втратою годувальника позивачу;

2) зобов`язати відповідача призначити позивачу з 16.07.2023 пенсію у зв`язку з втратою годувальника на підставі Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992№ 2262-ХІІ.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Запорізькій області та з 20.04.2023 отримує пенсію за віком. Позивач звернулась до відповідача 1 із запитом про надання інформації щодо переходу на пенсію її померлого чоловіка, який отримував пенсію за вислугу років, та отримала відповідь про необхідність особистого звернення до пенсійного органу. Разом з тим, позивач зауважує, що перебуває у місті Мелітополь, яке є тимчасово окупованою територією України, у зв`язку з чим відсутня об`єктивна можливість особисто подати відповідну заяву. Подавши заяву про призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника через вебпортал електронних послуг Пенсійного фонду України, позивач отримала рішення про відмову через те, що позивач вже отримує пенсію за віком. Не погоджуючись із зазначеним рішенням, позивач подала скаргу на нього, та отримала відповідь про те, що не зверталась із заявою встановленого зразка та необхідними документами для призначення пенсії в разі втрати годувальника. Зазначене рішення про відмову в призначенні пенсії позивач вважає протиправним та таким, що порушує її законні права та інтереси. Просить позов задовольнити у повному обсязі.

Ухвалою від 13.10.2023 суд відстрочив ОСОБА_1 сплату судового збору у розмірі 858,88 грн за подання до суду позовної заяви до ухвалення судового рішення у цій справі.

Ухвалою від 13.10.2023 суд відкрив провадження у справі, призначив її до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у відповідності до положень статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України); витребував від Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області належним чином засвідчену копію пенсійної справи ОСОБА_1 та інші докази, на підставі яких прийнято оскаржуване рішення.

27.10.2023 до суду надійшов відзив на позовну заяву Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (вх.№47822), в якій представник зазначає, що позивачу було відмовлено у переході на пенсію в разі втрати годувальника відповідно ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у зв`язку з відсутністю документів про спільне проживання із годувальником за однією адресою та факту перебування на утриманні померлого чоловіка. На думку представника, відсутні підстави для переведення позивача на пенсію в разі втрати годувальника. З огляду на вказане, просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

30.10.2023 надійшла відповідь на відзив (вх.№48026), в якій зазначає, що зазначені у відзиві твердження представника відповідача не відповідають дійсності та спростовуються документами, доданими до позовної заяви. Зауважує, що рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 14.09.2023 не має відношення до цієї справи, адже воно було прийнято на підставі заяви позивачки від 06.09.2023 (подана вже після прийняття відповідачем оскаржуваного рішення) та не оскаржується у цій справі. Крім того, звертає увагу, що в оскаржуваному рішенні не зазначено про необхідність надання документів про спільне проживання із годувальником за однією адресою та факту перебування на утриманні померлого чоловіка.

Ухвалою від 13.11.2023 суд залучив до участі у справі в якості другого відповідача Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області (далі відповідач 2); розпочато розгляд адміністративної справи спочатку.

15.11.2023 до суду надійшла заява позивача (вх.№50664), в якій остання просить поновити позивачу процесуальний строк на подання заяви про зміну предмету позову, який було пропущено з поважної причини, а також змінити предмет позову, виклавши позовні вимоги у наступній редакції:

«1) визнати протиправним та скасувати рішення відповідача 2 від 21.07.2023 № 2000-0302-9/99469 про відмову в призначенні пенсії у зв`язку з втратою годувальника позивачу;

2) зобов`язати відповідача 2 призначити позивачу з 16.07.2023 пенсію у зв`язку з втратою годувальника на підставі Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992№ 2262-ХІІ.»

Ухвалою від 20.11.2023 суд прийняти до розгляду заяву про зміну предмету позову з урахуванням уточнених позовних вимог.

30.11.2023 до суду надійшов відзив на позовну заяву Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (вх.№53478), в якому зазначено, що відповідачем 2 прийнято рішення від 21.07.2023 №69 про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії у зв`язку з втратою годувальника відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», оскільки Позивач скористалась своїм правом на призначення пенсії, а отже відсутні підстави для призначення пенсії. Крім цього, звертає увагу суду, що позивачу запропоновано надати відповідну заяву для переведення на пенсію у зв`язку з втратою годувальника. Просить відмовити позивачу у задоволенні позовної заяви у повному обсязі.

04.12.2023 до суду надійшла відповідь на відзив відповідача 2 (вх.№53853), в якій позивач зазначає, що Порядком № 3-1 передбачена можливість подання заяви про призначення пенсії через вебпортал ПФУ, а подана заява за змістом повністю відповідає затвердженій формі. Вказує, що відповідачем 2 не надано належні докази, що позивач у заяві від 16.07.2023 просила призначити пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до вимог іншого закону, а саме - Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Крім того, не зазначено, яку іншу заяву та за якою іншою формою вона мала б подати через вебпортал електронних послуг Пенсійного фонду України у разі призначення пенсії в разі втрати годувальника саме відповідно до пункту б статті 30 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». Позивач вважає, що враховуючи, те що Закон України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» передбачає інші підстави та порядок призначення пенсії, ніж Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», має місце саме призначення пенсії, а не переведення.

Дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, суд встановив такі обставини.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Запорізькій області та отримує пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», що підтверджується рішенням про призначення пенсії № 036 від 20.04.2023 (а.с.14).

ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), чоловік позивача, помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 від 15.08.1981 та свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 , видане 30.11.2020 Мелітопольським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) (а.с.10,12).

За життя ОСОБА_2 отримував пенсію за вислугу років, про що свідчить його пенсійне посвідчення № НОМЕР_3 (а.с.11).

За змістом довідки № 162 від 13.01.2021, виданої Товариством з обмеженою відповідальністю «ПРОЕКТНО--БУДІВЕЛЬНА КОМПАНІЯ «АКВІ-БУД», ОСОБА_1 , зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 , проживала разом з померлим чоловіком ОСОБА_2 за адресою АДРЕСА_2 до дня смерті, вели спільне господарство та була на його утриманні (а.с.13).

14.06.2023 позивач через вебпортал ПФУ звернулась із запитом про надання інформації щодо переведення на пенсію її чоловіка, чи можливе подання всіх необхідних документів через вебпортал (а.с.15).

Листом Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 13.07.2023 № 11050-10060/Ш-02/8-0800/23 роз`яснено положення пункту б статті 30 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та вимоги Порядку № 3-1 про особисте подання заяви про призначення пенсії до органу Пенсійного фонду України (а.с.16).

16.07.2023 позивач через вебпортал Пенсійного фонду України звернулась із заявою про призначення пенсії у разі втрати годувальника (а.с.17-19).

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 21.07.2023 № 2000-0302-9/99469 позивачу відмовлено у призначенні пенсії у зв`язку з втратою годувальника. Вказано, що згідно статті 10 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» особі яка, має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника), призначається один із цих видів пенсії за її вибором. Оскільки заявниця вже отримує пенсію за віком, згідно особистої заяви від 11.04.2023, тому право на призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника відсутнє. Для переведення на пенсію у зв`язку з втратою годувальника необхідно надати відповідну заяву (а.с.20).

28.07.2023 позивачем через вебпортал ПФУ подано скаргу на зазначене рішення про відмову у призначенні пенсії у зв`язку з втратою годувальника (а.с.21-22).

Листом Пенсійного фонду України від 29.08.2023 № 32581-33314/Ш-93/8-2800/23 роз`яснено, що перелік документів, необхідних для призначення пенсії в разі втрати годувальника, визначено Порядком № 3-1. Водночас повідомлено, що за інформацією Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області із заявою встановленого зразка та необхідними документами для призначення позивачу пенсії в разі втрати годувальника за нормами Закону № 2262 до Головного управління вона не зверталась (а.с.23).

Вважаючи рішення про відмову у призначенні пенсії у зв`язку з втратою годувальника протиправним, позивач звернулась до суду з цим позовом.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Згідно зі статтею 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також, у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Пункт 6 частини першої статті 92 Конституції України передбачає, що основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян регулюються, зокрема, Законом України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-XII (далі Закон №1788-XII) та Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV (далі - Закон №1058-IV).

Закон №1058-IV визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.

За приписами частини першої статті 9 Закону №1058-IV (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Відповідно до частини першої статті 10 Закону №1058-IV особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника), призначається один із цих видів пенсії за її вибором.

Частинами першою-третьою статті 36 Закону № 1058-IV передбачено, що пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається непрацездатним членам сім`ї померлого годувальника, які були на його утриманні, за наявності в годувальника на день смерті страхового стажу, який був би необхідний йому для призначення пенсії по III групі інвалідності, а в разі смерті особи, яка виконала функцію донора анатомічних матеріалів людини, пенсіонера або осіб, зазначених у частині другій статті 32 цього Закону, у разі смерті (загибелі) особи внаслідок поранення, каліцтва, контузії чи інших ушкоджень здоров`я, одержаних під час участі у масових акціях громадського протесту в Україні з 21 листопада 2013 року по 21 лютого 2014 року за євроінтеграцію та проти режиму Януковича (Революції Гідності), та непрацездатним членам сім`ї особи, якій відповідно до Закону України «Про правовий статус осіб, зниклих безвісти за особливих обставин» надано правовий статус особи, зниклої безвісти за особливих обставин, - незалежно від тривалості страхового стажу. При цьому дітям пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається незалежно від того, чи були вони на утриманні годувальника.

Батьки і чоловік (дружина) померлого, які не були на його утриманні, мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника, якщо втратили джерело засобів до існування.

Непрацездатними членами сім`ї вважаються:

1) чоловік (дружина), батько, мати, якщо вони є особами з інвалідністю або досягли віку 65 років, або пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону;

2) діти (у тому числі діти, які народилися до спливу 10 місяців з дня смерті годувальника) померлого годувальника, які не досягли 18 років або старші цього віку, якщо вони стали особами з інвалідністю до досягнення 18 років.

3) чоловік (дружина), а в разі їх відсутності - один з батьків або брат чи сестра, дідусь чи бабуся померлого годувальника незалежно від віку і працездатності, якщо він (вона) не працюють і зайняті доглядом за дитиною (дітьми) померлого годувальника до досягнення нею (ними) 8 років.

До членів сім`ї, які вважаються такими, що були на утриманні померлого годувальника, відносяться особи, зазначені в частині другій цієї статті, якщо вони:

1) були на повному утриманні померлого годувальника;

2) одержували від померлого годувальника допомогу, що була для них постійним і основним джерелом засобів до існування.

Члени сім`ї померлого годувальника, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які й самі одержували пенсію, мають право, за бажанням, перейти на пенсію у зв`язку з втратою годувальника.

Умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Службі судової охорони, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, визначає Закон України від 09.04.1992 № 2262-XII «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (далі - Закон №2262-ХІІ).

Відповідно до статті 29 Закону №2262-ХІІ пенсії в разі втрати годувальника сім`ям військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом призначаються, якщо годувальник помер у період проходження служби або не пізніше 3 місяців після звільнення зі служби чи пізніше цього строку, але внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних у період проходження служби, а сім`ям пенсіонерів з числа цих військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом - якщо годувальник помер у період одержання пенсії або не пізніше 5 років після припинення її виплати. При цьому сім`ї військовослужбовців, які пропали безвісти в період бойових дій, прирівнюються до сімей загиблих на фронті.

У частині першій, другій статті 30 Закону №2262-ХІІ зазначено, що право на пенсію в разі втрати годувальника мають непрацездатні члени сімей загиблих, померлих або таких, що пропали безвісти військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які перебували на їх утриманні. Незалежно від перебування на утриманні годувальника пенсія призначається: непрацездатним дітям; непрацездатним батькам і дружині (чоловікові), якщо вони після смерті годувальника втратили джерело засобів до існування, а також непрацездатним батькам і дружині (чоловікові) військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які загинули чи померли або пропали безвісти в період проходження служби або пізніше внаслідок поранення, контузії, каліцтва чи захворювання, що мали місце під час служби.

Тобто, за загальним правилом право на пенсію у зв`язку зі втратою годувальника мають саме непрацездатні члени сімей відповідної категорії військовослужбовців, якщо вони перебували на їх утриманні.

Частиною четвертою статті 30 Закону №2262-ХІІ визначено кого слід вважати непрацездатними членами сім`ї, зокрема: б) батьки та дружина (чоловік), якщо вони досягли віку, що дає право на призначення пенсії за віком, встановленого частиною першою статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (незалежно від тривалості страхового стажу), або є особами з інвалідністю.

Згідно зі статтею 31 Закону №2262-ХІІ члени сім`ї померлого вважаються такими, що перебували на його утриманні, якщо вони були на його повному утриманні або одержували від нього допомогу, яка була для них постійним і основним джерелом засобів до існування. Члени сім`ї померлого, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які самі одержували будь-яку пенсію, мають право перейти на нову пенсію.

Отже, непрацездатна дружина, в разі втрати годувальника, та яка отримувала будь-яку пенсію, має право перейти на нову пенсію за її бажанням, при цьому пенсія, яку отримує така особа, не розглядається Законом №2262-XII як джерело засобів до існування, яке впливає на можливість переходу з одного виду пенсії на інший.

Постановою правління Пенсійного фонду України від 30.01.2007 №3-1 затверджено Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (далі - Порядок №3-1).

Порядком № 3-1 передбачено, що у разі, якщо до заяви про призначення пенсії додані не всі необхідні документи, заявнику (посадовій особі уповноваженого структурного підрозділу) роз`яснюється, які документи необхідно надати додатково. При поданні документів до закінчення тримісячного терміну з дня отримання роз`яснення днем звернення за призначенням пенсії вважається день подання заяви або дата відправлення документів поштою. Пенсії призначаються у строки, визначені в статті 50 Закону.

У пункті 10 Порядку № 3-1 вказаний перелік документів, що подаються для призначення пенсії в разі втрати годувальника. Відповідно до пунктів 17, 18 Порядку №3-1 не пізніше 10 днів після надходження заяви з необхідними для призначення, переведення з одного виду пенсії на інший та відновлення раніше призначеної пенсії документами орган, що призначає пенсію, розглядає подані документи та приймає рішення щодо призначення, переведення з одного виду пенсії на інший та відновлення раніше призначеної пенсії або про відмову в призначенні, переведенні з одного виду пенсії на інший та відновленні раніше призначеної пенсії.

Відповідно до пункту 10 Порядку № 3-1, для призначення пенсії в разі втрати годувальника подаються такі документи: заява; копія свідоцтва про смерть годувальника; витяг з наказу про виключення годувальника зі списків особового складу у зв`язку зі смертю; висновок про обставини загибелі чи смерті внаслідок поранення, контузії, каліцтва, одержаних під час проходження служби при виконанні службових обов`язків (обов`язків військової служби); довідка уповноважених органів з місця проживання про перебування членів сім`ї на утриманні померлого (загиблого) годувальника або рішення суду про перебування на утриманні; документи, передбачені абзацами третім, шостим - дев`ятим пункту 7 цього Порядку.

Рішення щодо призначення, переведення з одного виду пенсії на інший та відновлення раніше призначеної пенсії оформляється розпорядженням органу, що призначає пенсії.

Заява про призначення пенсії з усіма поданими документами та рішенням про призначення пенсії зберігаються в окремій пенсійній справі на кожного пенсіонера. Пенсійні справи зберігаються в органах, що призначають пенсії, за місцем проживання пенсіонерів.

Отже, підставою для вчинення дій, спрямованих на перерахунок/призначення пенсії, є відповідна заява особи та додані до неї необхідні документи, подані уповноваженому органу Пенсійного фонду України.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є дружиною ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 у місті Мелітополь Запорізької області.

Як свідчать матеріали справи, ОСОБА_1 подано заяву про призначення пенсії в разі втрати годувальника відповідно до статей 29, 30 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби».

Розглянувши таке звернення, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Харківській області прийнято рішення про відмову позивачу у призначенні пенсії у зв`язку з втратою годувальника. При цьому, підставами прийняття оскаржуваного рішення вказано те, що заявниця вже отримує пенсію за віком, згідно особистої заяви від 11.04.2023, тому право на призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника відсутнє. Крім того, за твердженнями пенсійного органу позивачем подано заяву про призначення, проте в даному випадку має місце переведення на інший вид пенсії.

Суд зауважує, що в національному законодавстві відсутні правові норми, які б чітко врегульовували питання призначення/переведення з одного виду пенсії на інший як в рамках одного закону, так і рамках різних законів.

Позивачу було призначено пенсію відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», який передбачає інші підстави та порядок призначення пенсії, ніж ті, що визначені Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та де яких інших осіб». Так, законодавством передбачено Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», затверджений постановою правління Пенсійного фонду України від 30.01.2007 № 3-1, та Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затверджений постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1 (далі Порядок № 22-1).

Виходячи з системного аналізу норм Закону № 1058-IV та Закону № 2262-XII, виплата пенсії за віком згідно із Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», не входить до правового регулювання цього Закону № 1058-IV, а регулюється виключно Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», оскільки є спеціальною пенсією для конкретно визначеного кола осіб.

Таким чином, на переконання суду, у даному випадку має місце саме призначення позивачу іншого виду пенсії, а не переведення, у зв`язку з чим безпідставними є доводи пенсійного органу щодо подання не того виду заяви (заяви про призначення пенсії замість заяви про переведення на інший вид пенсії).

Слід зазначити, що на запит позивача про перелік необхідних документів для призначення їй пенсії у зв`язку з втратою годувальника відповідно до Закону № 2262-XII у листі про надання інформації від 13.07.2023 № 11050-10060/Ш-02/8-0800/23 Головним управлінням Пенсійного фонду України в Запорізькій області роз`яснено, що до заяви про призначення пенсії подаються: 1) документ про присвоєння реєстраційного номера облікової картки платника податків або свідоцтво про загальнообов`язкове державне соціальне страхування особи, якій призначається пенсія; 2) паспорт особи, якій призначається пенсія; 3) документ, що засвідчує родинні стосунки з померлим годувальником (свідоцтво про шлюб, свідоцтво про народження і т. ін.,); 4) свідоцтво органу ДРАЦС про смерть годувальника; 5) документи про місце проживання (реєстрації); 6) документ (заява) про відкриття рахунку в уповноваженому банку; 7) оригінал (копія) трудової книжки особи, якій призначається пенсія.

Суд зауважує, що позивачем через вебпортал Пенсійного фонду України разом із заявою подано: довідку про присвоєння ідентифікаційного номеру, паспорт, свідоцтво РАГС про смерть годувальника, свідоцтво про шлюб, довідку про відкритий рахунок в банку, трудова книжка позивача, диплом про навчання, пенсійне посвідчення годувальника, витяг з реєстру страхувальників. Відтак, на переконання суду, позивачем подано пакет необхідних документів для призначення їй пенсії у зв`язку з втратою годувальника відповідно до Закону № 2262-XII.

Щодо посилання відповідачів про необхідність особистого звернення позивача із заявою про призначення пенсії до органу, що призначає пенсію, суд звертає увагу, що як Порядком № 3-1, так і Порядком № 22-1 передбачена можливість подання заяви про призначення пенсії через вебпортал електронних послуг Пенсійного фонду України з використанням кваліфікованого електронного підпису, що базується на кваліфікованому сертифікаті електронного підпису.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав проблеми, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист та неприпустимість обмеження конституційного права громадян на достатній життєвий рівень і сформулював правову позицію, згідно якої Конституція України та закони України відокремлюють певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави.

Реалізація права на соціальний захист та неприпустимість обмеження прав громадян на достатній життєвий рівень закріплений нормами Конституції України, відповідно до яких конституційні права і свободи людини і громадянина гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Згідно з частиною першою статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що порушене право позивача підлягає судовому захисту шляхом визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 21.07.2023 № 2000-0302-9/99469 про відмову позивачу у призначенні пенсії у зв`язку з втратою годувальника.

Надаючи правову оцінку обраного позивачем способу захисту шляхом зобов`язання відповідача вчинити дії, варто зважати на його ефективність з точки зору Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

За приписами частини другої статті 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Законом від 17.07.1997 № 475/97-ВР кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У пункті 145 рішення від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. The United Kingdom) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Так, «ефективний засіб правого захисту» у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Крім того, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею Конвенції повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі Афанасьєв проти України від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Водночас Згідно з частиною четвертою статті 245 КАС України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У рішеннях по справах «Клас та інші проти Німеччини», «Фадєєва проти Росії», «Єрузалем проти Австрії» Європейський суд з прав людини зазначив, що суд не повинен підміняти думку національних органів будь-якою своєю думкою. Згідно Рекомендації Комітету Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями, визначеними статтею 2 КАС України.

Завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади не допускає надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішень.

Виходячи зі змісту положень КАС України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

В контексті наведеного суд звертає увагу на те, що рішення про відмову у призначенні позивачу пенсії у зв`язку з втратою годувальника відповідно до Закону № 2262-ХІІ стосується виключно процедурних питань (отримання позивачем пенсії за віком, подання заяви іншого виду), що свідчить про те, що пенсійним органом не було розглянуто заяву позивача по суті.

Слід зазначити, що повноваження щодо призначення пільгової пенсії особі відноситься до виключної компетенції органів Пенсійного фонду України, а тому суд не може втручатися в його дискреційні повноваження та визначати період, який слід враховувати при обчисленні пенсії позивачу.

У постанові від 26.09.2023 у справі № 420/5833/19 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду зауважив, що дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує останнього вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні. Натомість, застосування такого способу захисту прав, свобод та інтересів позивача як зобов`язання суб`єкта владних повноважень прийняти конкретне рішення, є правильним тоді, коли останній розглянув клопотання заявника та прийняв рішення, яким відмовив у його задоволенні.

З урахуванням наведеного, можна зробити висновок, що у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками розгляду звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єктом звернення дотримано усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення.

Якщо ж таким суб`єктом владних повноважень на момент прийняття рішення не перевірено дотримання суб`єктом звернення усіх визначених законом умов або при прийнятті такого рішення суб`єкт владних повноважень дійсно має дискреційні повноваження, то суд повинен зобов`язати його прийняти рішення з урахуванням оцінки суду.

Враховуючи викладене, задля ефективного захисту прав і свобод позивача, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог, самостійно обравши спосіб захисту, який відповідає об`єкту порушеного права та у спірних правовідносинах є достатнім, необхідним та ефективним, а саме зобов`язати відповідача 2 повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії та прийняти рішення по суті заяви з урахуванням правової оцінки, наданої судом у цьому рішенні.

Частинами першою, другою статті 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Відповідно до положень статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи положення частин першої, другої статті 77, 90 КАС України, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд вважає, що заявлені позовні вимоги знайшли своє підтвердження матеріалами справи, є обґрунтованими, а надані сторонами письмові докази є належними та достатніми для постановлення судового рішення про часткове задоволення адміністративного позову.

Враховуючи положення частини другої статті 133 КАС України, беручи до уваги ухвалу суду від 13.10.2023, якою, зокрема, відстрочено позивачу сплату судового збору у розмірі 858,88 грн за подання до суду позовної заяви до ухвалення судового рішення у цій справі, судові витрати на оплату судового збору підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (як суб`єкта владних повноважень, яким прийнято оскаржуване рішення) в дохід Державного бюджету України.

Керуючись статтями 2, 5, 72, 77, 133, 139, 241, 243-246, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 21.07.2023 № 2000-0302-9/99469 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії у зв`язку з втратою годувальника.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 16.07.2023 про призначення їй пенсії по втраті годувальника відповідно до Закону України від 09.04.1992 № 2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та прийняти рішення по суті заяви з урахуванням правової оцінки, наданої судом у цьому рішенні.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області до Державного бюджету України судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 858,88 грн (вісімсот п`ятдесят вісім гривень 88 копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Третього апеляційного адміністративного суду.

Повне найменування сторін:

Позивач ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_3 ; РНОКПП НОМЕР_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідач 1 Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, місцезнаходження: пр.Соборний, буд.158-Б, м.Запоріжжя, 69057; .

Відповідач 2 Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області, місцезнаходження: Держпром, 3 під`їзд, 2 поверх, Майдан Свободи, м.Харків, 61022; .

Рішення у повному обсязі складено та підписано 25.12.2023

Суддя К.В. Мінаєва