Справа № 320/4742/23
Суддя: Мельник-Томенко Ж.М.
Дата ухвалення: 2023-12-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

21 грудня 2023 року

м. Київ

справа №320/4742/23

адміністративне провадження № К/990/42219/23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Мельник-Томенко Ж.М.,

суддів: Загороднюка А.Г., Мартинюк Н.М.,

перевіривши касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора на рішення Київського окружного адміністративного суду від 18 квітня 2023 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 25 жовтня 2023 року у справі №320/4742/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Офісу Генерального прокурора, в якому просив стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки виконання рішення суду у справі №640/1583/20 у розмірі 218 404,74 грн.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 18 квітня 2023 року позов задоволено. Стягнуто з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за затримку виконання рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 25 липня 2022 року у справі №640/1583/20 про поновлення ОСОБА_1 на роботі з 26 липня 2022 року по 25 січня 2023 року у сумі 218 404,74 грн.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 25 жовтня 2023 року змінено рішення суду першої інстанції, абзац другий резолютивної частини якого викладено в наступній редакції: «Стягнути з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за затримку виконання рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 25 липня 2022 року у справі №640/1583/20 про поновлення ОСОБА_1 на роботі з 08 серпня 2022 року по 25 січня 2023 року у сумі 208 246,38 грн без врахування утримань на сплату податків, зборів та інших обов`язкових платежів». В іншій частині рішення Київського окружного адміністративного суду від 18 квітня 2023 року залишено без змін.

14 грудня 2023 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга рішення Київського окружного адміністративного суду від 18 квітня 2023 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 25 жовтня 2023 року у справі №320/4742/23.

За правилами частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 4 частини другої статті 330 КАС України у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).

Заявник, посилаючись на положення пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України, зазначає, що відсутній висновок Верховного Суду з питань застосування статті 236 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) у взаємозв?язку із статтями 21, 24 цього Кодексу щодо видання уповноваженою особою наказу про поновлення особи на роботі за відсутності її заяви, яка не тільки підтверджує волевиявлення на продовження роботи, але й свідчить про зобов?язання працівника виконувати роботу, визначену трудовою угодою.

Предметом спору цій справі є стягнення на користь позивача середній заробіток за затримку виконання рішення суду про поновлення на роботі у справі №640/1583/20.

Перевіривши доводи касаційної скарги та додані до неї матеріали, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Вирішуючи спір та змінюючи рішення суду першої інстанції в частині, суд апеляційної інстанції застосував висновки Верховного Суду, викладені у його постановах від 17 червня 2020 року у справі №521/1892/18, від 27 листопада 2019 року у справі №802/1183/16-а, від 05 березня 2020 року у справі №280/360/19, від 11 червня 2020 року у справі 816/1895/18 та від 10 травня 2019 року у справі №816/1791/17, в яких зазначено, що відповідальність за затримку власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, встановлена статтею 236 КЗпП України, згідно з якою виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі проводиться незалежно від вини роботодавця в цій затримці.

Так, у постанові Верховного Суду у справі №521/1892/18, Верховний Суд указав, що рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з моменту видачі наказу про поновлення працівника на роботі та фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків. При цьому працівник повинен бути обізнаним про наявність наказу про його поновлення на роботі і йому повинно бути фактично забезпечено доступ до роботи і можливості виконання своїх обов`язків.

Водночас оцінюючи та відхиляючи доводи Офісу Генерального прокурора про те, що невиконання судового рішення зумовлене тим, що позивач не подавав заяву про виконання рішення чи інших виконавчих документів, суд апеляційної інстанції застосував правову позицію викладену у постановах Верховного Суду від 27 листопада 2019року у справі №802/1183/16-а та від 05 березня 2020 року у справі №280/360/19.

В указаних справах Верховний Суд зазначив, що судове рішення про поновлення на посаді підлягає негайному виконанню, яке жодним чином не може залежати від будь-яких обставин, крім непереборних.

Враховуючи встановлені чинним законодавством гарантії обов`язковості виконання судових рішень, затримка виконання рішення суду про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника тягне обов`язок роботодавця виплатити такому працівникові середній заробіток за весь час затримки.

Наразі, відповідальність за затримку власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, встановлена статтею 236 КЗпП України, згідно з якою проводиться виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі незалежно від вини роботодавця в цій затримці.

Середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якого виникло у працівника, який незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Таким чином, згідно зі статтею 236 КЗпП України виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі здійснюється незалежно від вини роботодавця в цій затримці.

Отже, для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України суду належить встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення, у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.

Стаття 236 КЗпП України не містить застережень, що власник або уповноважений ним орган не відповідає за затримку виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, якщо працівник не вчинив додаткові дії, що вказують на його бажання поновитися на роботі. Добровільне виконання рішення суду боржником - це його законодавчо встановлений обов`язок, який не є похідним від дій особи (подання заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження), яку поновлено на роботі. Тому покликання відповідача на ненадходження заяви від позивача чи інших виконавчих документів щодо поновлення його на посаді, як на підставу невиконання рішення, є необґрунтованими.

Крім того, у справі №640/19103/19 Верховним Судом також сформовано правову позицію щодо застосування статті 236 КЗпП України та зазначено, що приписи частини восьмої статті 235 КЗпП України і приписи пункту 3 частини першої статті 371 КАС України достатньо чітко і однозначно встановлюють, що рішення про поновлення на роботі/посаді підлягають негайному виконанню й цей імператив адресований передовсім роботодавцю. Невчинення позивачем як працівником дій, спрямованих на виконання рішення суду щодо його поновлення на посаді (неподання заяви про поновлення чи незвернення до органу державної виконавчої служби) ніяким чином не впливає на обов`язок роботодавця самостійно виконати рішення суду, допущене до негайного виконання, яке покладає на нього зобов`язання щодо поновлення працівника на посаді.

Отже, враховуючи викладене, колегія суддів Верховного Суду зазначає, що враховуючи вищевказані висновки Верховного Суду, посилання скаржником на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування статті 236 КЗпП України у подібних правовідносинах є безпідставним та необґрунтованим.

За приписами пункту 6 частини першої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі на судове рішення, зазначене у частині першій статті 328 цього Кодексу, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду апеляційної інстанції, що відповідають висновкам Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись статтями 248, пунктом 6 частини першої 333 КАС України, Суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Офісу Генерального прокурора на рішення Київського окружного адміністративного суду від 18 квітня 2023 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 25 жовтня 2023 року у справі №320/4742/23.

Копію цієї ухвали разом із касаційною скаргою та доданими до неї матеріалами направити особі, яка її подала.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями та оскарженню не підлягає.

СуддіЖ.М. Мельник-Томенко А.Г. Загороднюк Н.М. Мартинюк