Справа № 480/2859/19
Суддя: Любчич Л.В.
Дата ухвалення: 2023-12-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2023 р. Справа № 480/2859/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Любчич Л.В.,

Суддів: Русанової В.Б. , Спаскіна О.А. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 01.10.2019, головуючий суддя І інстанції: М.М. Шаповал, майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 01.10.19 по справі № 480/2859/19

за позовом Харківського національного університету внутрішніх справ

до ОСОБА_1

про стягнення витрат на утримання у вищому навчальному закладі,

ВСТАНОВИВ:

22.07.2019 Харківській національний університет внутрішніх справ (далі позивач, ХНУВС) звернувся до суду з адміністративним позовом до ОСОБА_1 (далі - відповідач, ОСОБА_1 ), в якому просив:

- стягнути з відповідача, ІНФОРМАЦІЯ_1 , який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 (паспорт серія НОМЕР_1 , виданий Білопільським РС УДМС України в Сумській області, від 05 вересня 2013, ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) на користь Харківського національного університету внутрішніх справ (Одержувач: Харківський національний університет внутрішніх справ, код організації: 08571096, Банк одержувача: Державне казначейство України м. Київ, р/р: 5066, МФО: 820172, код банку одержувача: 25010100, юридична адреса: пр-т Льва Ландау, 27, м. Харків, 61080) витрати пов`язані з утриманням, а саме, грошові кошти в розмірі 71645,02 грн.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 01.10.2019 позов задоволено.

Стягнуто з відповідача на користь Харківського національного університету внутрішніх справ витрати, пов`язані з його утриманням, а саме, грошові кошти в розмірі 71 645,02 грн.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив суд скасувати рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що позовну заяву подано без додержання місячного строку для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Вважає, що позивач, знаючи про зміну предметної юрисдикції в таких спорах, не звернувся одразу до суду адміністративної юрисдикції, а спрямував позов від 16.04.2019 до Білопільського районного суду Сумської області, останній закрив провадження у справі.

Звернув увагу, що за наведеного правового регулювання (ч. 4, 5 ст. 74 Закону України Про Національну поліцію та п. 8 Порядку № 261) право на звернення до суду позивача у цій справі може виникнути лише у випадку відмови відповідача добровільно відшкодувати витрати та може бути реалізоване протягом одного місяця з дня такої відмови. При цьому наполягає, що не відмовлявся добровільно відшкодувати витрати, пов`язані із його утриманням у вищому навчальному закладі, оскільки взагалі не отримував від ХНУВС розрахунку суми належних до відшкодування витрат, тобто йому не було запропоновано у добровільному порядку відшкодувати витрати, які є предметом стягнення у цій справі.

Крім цього вважає, що суд першої інстанції не зважив на явну та очевидну суперечність приписів п.3 Порядку №261 (Постанова КМУ від 12 квітня 2017 р. № 261), де передбачено відшкодування фактичних витрат із грошового забезпечення - приписам ст. 43 Конституції України і положенням Закону України "Про Національну поліцію", де передбачено загальне правило про оплатність будь-якої роботи (служби) фізичної особи громадянина. Зазначає, що винагорода за службу поліцейського підпадає під охорону за режимом ст.43 Конституції України і не підлягає поверненню за жодних умов, адже грошове забезпечення є правовим аналогом заробітної плати.

Позивач правом на подання відзиву не скористався.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в її межах, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції, при прийнятті оскаржуваного судового рішення, норм процесуального та матеріального права, зазначає наступне.

Судом встановлено обставини, які не оспорено сторонами.

З 18.08.2014 по 23.06.2018 ОСОБА_1 проходив службу в органах внутрішніх справ та Національній поліції України.

11.08.2014 наказом ХНУВС №174 о/с відповідача прийнято на службу в органи внутрішніх справ, зараховано курсантом та з 18.08.2014 присвоєно звання "рядовий міліції" (а.с. 7).

01.09.2014 на виконання вимог Закону України "Про міліцію" від 20.12.1990 № 565-ХІІ та наказу МВС від 14.05.2007 №150 "Про затвердження Типового договору про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі МВС України" між відповідачем, ХНУВС та УМВС України в Сумській області укладено тристоронній договір про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі Міністерства внутрішніх справ України (а.с. 17 - 18).

31.08.2015 наказом ХНУВС №355 ОСОБА_1 переведено на 2 навчальний курс (а.с. 8 -9).

29.08.2016 наказом ХНУВС №585 ОСОБА_1 переведено на 3 навчальний курс (а.с. 10-11).

11.08.2017 наказом ХНУВС №402 ОСОБА_1 переведено 4 навчальний курс (а.с. 12-13).

01.09.2017 між відповідачем, ХНУВС та ГУНП в Сумській області укладено тристоронній контракт про здобуття освіти у вищому навчальному закладі зі специфічними умовами навчання, який здійснює підготовку поліцейських (далі - Контракт) (а.с. 19-20).

23.06.2018 наказом ХНУВС №246/с ОСОБА_1 відраховано зі складу курсантів та відкомандировано до ГУНП України в Сумській області для подальшого проходження служби (а.с. 14).

10.01.2019 наказом ГУНП України в Сумській області №10 о/с ОСОБА_1 з 14.01.2019 звільнено зі служби в поліції відповідно до п. 7 (за власним бажанням) ч. 1 ст. 77 Закону України "Про Національну поліцію" (а.с. 15).

Після звільнення відповідач повідомлений про зобов`язання відшкодувати витрати, пов`язані з утриманням в навчальному закладі, що підтверджується копією повідомлення, яке отримано ОСОБА_1 особисто під підпис (а.с.16). Дане повідомлення отримано відповідачем 14.01.2019.

26.07.2019 ХНУВС звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з даним позовом про стягнення з відповідача витрат. пов`язаних з утриманням в розмірі 71 465.02 грн.

Разом з адміністративним позовом позивачем подане клопотання про поновлення строку звернення до суду.

В обґрунтування заявленого клопотання позивач зазначив, що для вирішення питання щодо відшкодування особами витрат, пов`язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах 20.05.2019 ХНУВС був поданий позов до Білопільського районного суду Сумської області.

09.07.2019 ХНУВС отримав ухвалу від 03.07.2019 по справі №573/665/19 Білопільського районного суду Сумської області про закриття провадження по цивільній справі, у якій роз`яснено, що питання проходження публічної служби підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства.

З посиланням на приписи ч. 5 ст. 122 КАС України, вказав, що позов подав з моменту отримання ухвали ХНУВС.

Ухвалою Сумського окружного адміністративного суду від 31.07.2019 клопотання позивача про поновлення строку звернення до суду - задоволено. Прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі № 480/2859/19 за позовом ХНУВС.

Поновляючи позивачеві строк звернення до суду, суд першої інстанції визнав поважними наведені у заяві причини пропуску строку.

Колегія суддів вважає дані висновки помилковими виходячи з наступного.

Положеннями ч. 4 ст. 5 КАС України передбачено, що суб`єкти владних повноважень мають право звернутися до адміністративного суду виключно у випадках, визначених Конституцією та законами України.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду за захистом, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом:

1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень;

2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень;

3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій;

4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії;

5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень;

6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Відповідно до ч. 1, 5 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Рішенням Конституційного Суду України № 17-рп/2011 від 13 грудня 2011 року визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків, обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених КАС України певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

Згідно із ч. 1, 2 ст. 123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Тобто, строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. У разі неподання особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Аналогічна позиція застосована Верховним Судом, зокрема, у постановах від 14.05.2019 у справі № 826/26174/15, від 21.12.2019 у справі №826/12776/15 та від 05.05.2022 у справі № 240/10663/20.

Водночас для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів.

Колегією суддів з матеріалів справи встановлено, що предметом цього позову є правомірність стягнення із ОСОБА_1 витрат, пов`язаних з його утриманням у ХНУВС у розмірі 71645,02 грн.

Згідно з повідомленням про зобов`язання відшкодувати витрати, пов`язані з утриманням в навчальному закладі, з яким відповідач ознайомлений 14.01.2019, останньому повідомлено про необхідність оплатити суму витрат, пов`язаних з його утриманням у закладі вищої освіти на рахунок ХНУВС протягом 30 днів.

Відповідно до приписів ч. 7 Порядку відшкодування особами витрат, пов`язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 квітня 2017 р. № 261, у разі відмови від добровільного відшкодування витрат, а також у разі порушення особою умов договору, укладеного відповідно до пункту 6 цього Порядку, таке відшкодування здійснюється в судовому порядку.

Отже, з зазначеного вбачається, що відповідачу було надано строк на добровільну сплату витрат, пов`язаних з його утриманням у закладі вищої освіти до 13 лютого 2019 року, у зв`язку з чим, починаючи з 14 лютого 2019 року розпочався перебіг строку на реалізацію позивачем свого права на звернення до суду з позовом про стягнення вказаних витрат у примусовому порядку.

Таким чином, граничним строком звернення до суду з цим позовом є 14 березня 2019 року.

З ухвали Білопільського районного суду від по справі № 573/665/19, колегія суддів встановила, що ХНУВС звернувся до Білопільського районного суду лише 16 квітня 2019 року, тобто з пропуском місячного строку звернення до суду з цим позовом, передбаченого частиною п`ятою статті 122 КАС України.

Так, у клопотанні про поновлення строку звернення до суду позивач не наводить мотивів первинного подання позову у порядку цивільного судочинства.

Надаючи оцінку доводам позивача щодо поважності причин пропуску строку звернення до суду з огляду на попереднє звернення до суду в порядку цивільного судочинства, колегія суддів звертає увагу на те, що рішення Великою Палатою Верховного Суду у справі № 804/285/16 щодо розгляду даної категорії справ в порядку адміністративного судочинства було прийнято у грудні 2018 року та опубліковано 03.01.2019.

Отже, колегія суддів не є поважною причиною для поновлення строку звернення до адміністративного суду посилання позивача на ухвалу Білопільського районного суду Сумської області від 03.07.2019 по справі №573/665/19 про закриття провадження по цивільній справі, якою закрито провадження у справі, у зв`язку з тим, що правовідносини, які виникли між сторонами є адміністративно-правовими, а справа підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства, а також посилання на наступне звернення, після отримання вказаної ухвали без зайвих зволікань, до адміністративного суду 22.07.2019, адже практика щодо підсудності спорів стосовно проходження публічної служби, зокрема й питання відповідальності за невиконання договору підготовки фахівця, що зумовлює відшкодування фактичних витрат, пов`язаних з утриманням у навчальному закладі змінилася у грудні 2018 року на підставі постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 804/285/16, натомість строк звернення до суду з цим позовом сплив 15 березня 2019 року.

Оскільки ХНУВС пропущений місячний строк для звернення до адміністративного суду, передбачений частиною п`ятою статті 122 КАС України, жодних причин і обставин, які об`єктивно ускладнювали або унеможливлювали реалізацію прав позивачем у встановлений строк, останнім не наведено і таких судом апеляційної інстанції не встановлено, то колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для залишення позову без розгляду.

Колегія суддів зауважує, що строк звернення до суду, як одна із складових гарантії «права на суд», може і має бути поновленим, лише у разі наявності достатніх на те поважних причин.

Поняття поважних причин пропуску процесуальних строків є оціночним, а його вирішення покладається на розсуд судді, суду.

Непереборних або поважних обставин, які перешкоджали звернутися позивачу до належного суду із цим позовом та не залежали від його волевиявлення останнім не наведено, а судом апеляційної інстанції не встановлено.

Також суд зазначає, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав.

Отже, встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених КАС України певних процесуальних дій і стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

Статтею 44 КАС України передбачено обов`язок учасників справи добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки, зокрема виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки, а також виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом (пункти шостий, сьомий частини п`ятої цієї статті).

Наведеними положеннями КАС України чітко окреслено характер процесуальної поведінки, який зобов`язує учасників справи діяти сумлінно, тобто проявляти добросовісне ставлення до наявних у них прав і здійснювати їх реалізацію таким чином, щоб забезпечити неухильне та своєчасне (без суттєвих затримок та зайвих зволікань) виконання своїх обов`язків, встановлених законом або судом, зокрема щодо дотримання строку звернення до суду.

Для цього учасник справи як особа, зацікавлена у поданні позовної заяви, повинен вчиняти усі можливі та залежні від нього дії, використовувати у повному обсязі наявні засоби та можливості, передбачені законодавством.

Підстави пропуску строку звернення до суду можуть бути визнані поважними, а строк поновлено лише у разі, якщо вони пов`язані з непереборними та об`єктивними перешкодами, труднощами, які не залежать від волі особи та унеможливили своєчасне, тобто у встановлений законом процесуальний строк, подання позовної заяви.

Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа "Стаббігс на інші проти Великобританії", справа "Девеер проти Бельгії").

Так, Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях наполягає на тому, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (див. рішення Європейського суду у справі "Перез де Рада Каванілес проти Іспанії" від 28 жовтня 1998 року, заява № 28090/95, пункт 45). Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

У рішенні "Міраґаль Есколано та інші проти Іспанії" Європейський суд встановив, що строки позовної давності, яких заявники мають дотримуватися при поданні скарг, спрямовані на те, щоб забезпечити належне здійснення правосуддя і дотримання принципів правової певності. Сторонам у провадженні слід очікувати, що ці норми будуть застосовними (рішення від 25 січня 2000 року, пункт 33).

Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 240 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

Враховуючи, що позивач подав позовну заяву з пропуском строку звернення до суду, визначеного ч. 5 ст. 122 КАС України, а наведені у заяві про поновлення строку звернення до суду обставини причин пропуску строку звернення до адміністративного суду колегія суддів визнала неповажними, то наявні підстави для застосування наслідків, визначених ч. 4 ст. 123 та п. 8 ч. 1 ст. 240 КАС України.

З огляду на наведене, колегія суддів не вбачає підстав для надання оцінки іншим доводам апеляційної скарги.

Згідно з приписами п. 3 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Оскільки рішення суду першої інстанції ухвалене з не правильним встановленням обставин справи та без додержання норм процесуального права, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції з прийняттям постанови про залишення позовної заяви ХНУВС без розгляду.

Керуючись ст. 122, 123, 240, 242, 243, 308, 311, 315, 317, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 01 жовтня 2019 року по справі № 480/2859/19 - скасувати.

Ухвалити постанову, якою позовну заяву Харківського національного університету внутрішніх справ до ОСОБА_1 про стягнення витрат, пов`язаних з утриманням особи у вищому навчальному закладі Міністерства внутрішніх справ - залишити без розгляду.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Л.В. Любчич
Судді В.Б. Русанова О.А. Спаскін