Справа № 160/21476/23
Суддя: Голобутовський Роман Зіновійович
Дата ухвалення: 2023-11-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Голобутовського Р.З.
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,
24.08.2023 ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 (далі відповідач), у якій просить:
- визнати протиправною бездіяльністю Військової частини НОМЕР_1 не виплату солдату ОСОБА_1 довідки про обставини отримання 14.04.2022 травми при участі в бойових діях по захисту Батьківщини, направлення па проходження військово-лікарської комісії із необхідними до нього службовими документами;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 видати солдату ОСОБА_1 довідку про обставини отримання 14.04.2022 травми при участі в бойових діях по захисту Батьківщини та направлення на проходження військово-лікарської комісії із необхідними до нього службовими документами;
- визнати протиправною бездіяльністю Військової частини НОМЕР_1 не виплату солдату ОСОБА_1 суми додаткової грошової допомоги у зв`язку із отриманою 14.04.2022 травмою пораненням за період з 14.04.2023 по 15.05.2023 включно із розрахунку 100000,00 на місяць;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити нарахування та виплату солдату ОСОБА_1 суми додаткової грошової допомоги у зв`язку із отриманою 14.04.2022 травмою пораненням за період з 14.04.2023 по 15.05.2023 включно із розрахунку 100000,00 за місяць;
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30.08.2023 позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - залишено без руху та надано час на усунення недоліків позову.
05.09.2023 до Дніпропетровського окружного адміністративного суду від Дніпровської міської організації Всеукраїнської профспілки військових, працівників правоохоронних органів та учасників бойових дій надійшло клопотання про вступ у справі в якості третьої особи.
Згідно з ч. ч. 5, 8 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. При розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.
Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, що підтверджується паспортом громадянина України серії НОМЕР_2 .
Відповідно до копії військового квитка від 04.08.2023 позивача призвано на службу до лав Збройних Сил України 27.06.2018 внаслідок підписання контракту.
Відповідно до виписки №1809/1041 із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого від 25.04.2023, виданої ИХВ НВМКЦ «Барвінкове», ОСОБА_1 перебував в стаціонарі з 15.04.2023 по 25.04.2023 з діагнозом пошкодження капсульно-зв`язкового апарату лівого гомілковостопного суглобу з вираженим больовим та набряковим синдромом.
Відповідно до виписки №1504 із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого від 15.05.2023, виданої КНП «Змівська центральна районна лікарня» Змівської міської ради Харківської області, ОСОБА_1 перебував в стаціонарі з 25.04.2023 по 15.05.2023 з діагнозом закрите часткове пошкодження капсульно-зв`язкового апарату лівого гомілковостопного суглобу з вираженим больовим та набряковим синдромом.
Згідно з доданими до позовної заяви роздруківками надходження коштів на розрахунковий рахунок позивача, судом встановлено, що у квітні-липні 2023 позивачу було виплачено грошове забезпечення без врахування додаткової винагороди.
Підставою для невиплати додаткової винагороди став факт прийняття командиром військової частин НОМЕР_1 наказу №248 (по стройовій частині), яким вирішено старшого солдата ОСОБА_1 вважати таким, що 15.04.2023 самовільно залишив розташування підрозділу на час виконання бойових завдань в районі проведення заходів з національної безпеки та оборони, відсічі і стримуванні збройної агресії.
17.05.2023 наказом командира військової частини НОМЕР_1 за № НОМЕР_3 призначено службове розслідування за фактом помилкового надання доповіді про самовільне залишення військової частини 15.04.2023 старшим солдатом ОСОБА_1
24.08.2023 комісією військової частини НОМЕР_1 було проведено службове розслідування та складено акт службового розслідування за фактом помилкового надання доповіді про самовільне залишення військової частини 15.04.2023 старшим солдатом ОСОБА_1 .
У ході службового розслідування було встановлено, що 16.05.2023 від командира 3 механізованого батальйону підполковника ОСОБА_2 надійшла доповідь (вх. №7451 від 16.05.2023) по факту помилкового надання доповіді про самовільного залишення військової частини військовослужбовцем військової служби за контрактом військової частини НОМЕР_1 , старшого солдата ОСОБА_1 , колишній заступник командира бойової машини-навідник-оператор 2 механізованого відділення 3 механізованого взводу 7 механізованої роти 3 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 .
В акті службового розслідування попередньо встановлено, що 16.05.2023 старший солдат ОСОБА_1 , прибув до розташування підрозділу в район виконання бойових завдань в районі проведення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії. Згідно раніше наданої доповіді від 15.04.2023 вважався таким, що самовільно залишив розташування підрозділу, але свою відсутність пояснив тимчасовою непрацездатністю, в зв`язку з якою проходив лікування. В якості виправдовуючи документів надав форму 100 від 15.04.2023, виписку з медичної картки стаціонарного хворого від 25.04.2023 №1809/1041 НВМКЦ «ГВКГ» м. Барвінкове, виписку з медичної картки стаціонарного хворого від 15.05.2023 №1504 КНІ «Зміївська центральна районна лікарня» Зміївської міської ради.
Службовим розслідуванням встановлено, що старший солдат ОСОБА_1 дійсно мав поважні причини не з`явитися на службі 15.04.2023 по 15.05.2023, що підтверджується відповідними документами.
Зважаючи на те, що старший солдат ОСОБА_1 , мав поважні причини, які підтвердив відповідними документами, в його діях не вбачаються ознаки злочину, передбаченого ч. 5 ст. 407 Кримінального Кодексу України.
Вирішено не притягувати старшого солдата ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності, у зв`язку з не підтвердженням факту самовільного залишення військової частини та скасувати підпункт 2.19, пункту наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №248 від 15.04.2023.
20.07.2023 командиром військової частини НОМЕР_1 за №538 (по стройовій частині) прийнято наказ, яким вирішено вважати таким, що вибув з пункту постійної дислокації старшого солдата ОСОБА_1 20.07.2023, виключено з котлового забезпечення військової частини з 21.07.2023.
21.07.2023 командиром військової частини НОМЕР_1 за №541 (по стройовій частині) прийнято наказ, яким старшого солдата ОСОБА_1 , який 20.07.2023 вибув з пункту постійної дислокації до району виконання завдання для безпосередньої участі у бойових діях у забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримуванні збройної агресії та не прибув, вважати таким, що 20.07.2023 самовільно залишив військову частину; виключено з грошового та речового забезпечення частини з 20.07.2023.
22.07.2023 наказом командира військової частини НОМЕР_1 за № НОМЕР_4 призначено службове розслідування за фактом самовільного залишення військової частини 20.07.2023 старшим солдатом ОСОБА_1
31.08.2023 комісією військової частини НОМЕР_1 проведено службове розслідування та складено акт службового розслідування.
У ході службового розслідування було встановлено, що 20.07.2023 року від командира механізованого батальйону майора ОСОБА_3 надійшла доповідь (вх. №8620 20.07.2023) по факту самовільного залишення військової частини військовослужбовця військової служби за контрактом військової частини НОМЕР_1 , старшого солдата ОСОБА_1 , розвідника-оператора 1 розвідувального відділення розвідувального взоду 1 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 .
Попередньо встановлено: 20.07.2023 під час перевірки особового складу о 18:00 в зоні зосередження розвідувального взводу в н.п. Костянтинівка Донецької області, було виявлено відсутність старшого солдата ОСОБА_1 . Місце знаходження військовослужбовця невідоме, на телефонні дзвінки не відповідає.
Станом на день складання акту службового розслідування, старший солдат ОСОБА_1 до розташування підрозділу не з`явився, тобто військовослужбовець самовільно залишив військову частину, про своє місцезнаходження та причини відсутності безпосередньому командиру або іншим посадовим особам не доповів.
Причинами та умовами, що сприяли вчиненню правопорушення є особиста недисциплінованість старшого солдата ОСОБА_1 та його негативне відношення до обов`язків служби та військової дисципліни.
В акті вказано про завершення службового розслідування та запропоновано вирішити питання про притягнення або не притягнення старшого солдата ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності за порушення вимог ч. 1, 2, 4, 6 ст. 11, 12, 14,127,128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст. 2, ч.1, 5 ст. 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України відкласти до його повернення на військову службу.
Надаючи правову оцінку спірним відносинам, суд виходить з наступного.
Стосовно позовних вимог про визнання протиправною бездіяльністю Військової частини НОМЕР_1 не видачу солдату ОСОБА_1 довідки про обставини отримання 14.04.2022 травми при участі в бойових діях по захисту Батьківщини, направлення па проходження військово-лікарської комісії із необхідними до нього службовими документами; зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 видати солдату ОСОБА_1 довідку про обставини отримання 14.04.2022 травми при участі в бойових діях по захисту Батьківщини та направлення на проходження військово-лікарської комісії із необхідними до нього службовими документами, суд зазначає наступне.
Відповідно до пункту 6.1 розділу II Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністра оборони України від 14.08.2008 №402, направлення на медичний огляд проводиться військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової служби): прямими начальниками від командира окремої частини, йому рівних та вище, органами управління та підрозділів Військової служби правопорядку Збройних Сил України, прокуратурою, судом, начальниками гарнізонів, штатних ВЛК, військових лікувальних закладів за місцем лікування, військовими комендантами гарнізонів та військовими комісарами.
Суд зазначає, що Положення №402 визначає процедуру направлення на медичний огляд військовослужбовців, в той час як волевиявлення щодо направлення на медичний огляд може виказувати саме військовослужбовець.
На командира військової частини не покладено безпосереднього обов`язку направлення на медичний огляд без явних ознак захворювання, травми або за відсутності рапорту військовослужбовця.
Судом не встановлено, що позивач звертався із рапортом до командування військової частини НОМЕР_1 з вимогою про направлення на проходження військово-лікарської комісії, не надано доказів відмови у направленні.
Відтак, судом не встановлено порушення прав позивача в цій частині.
Більше того, позивач в прохальній частині позовної заяви зазначає про отримання травми 14.04.2022, в той час як доказів отримання травми 14.04.2022 не надає. В описовій частині позовної заяви вказує про отриману травму 14.04.2023 та надає підтверджуючі медичні документи, що свідчить про наявність описки в році отримання травми, який зазначений в прохальній частині позовної заяви.
З огляду на відсутність волевиявлення позивача на отримання довідки про обставини отримання травми шляхом звернення з рапортом, зверненням тощо, та відсутністю відмови у видачі такої довідки, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в цій частині.
Стосовно позовних вимог про виплату додаткової винагороди в повному обсязі та сум грошового забезпечення в повному обсязі за квітень-липень 2023, суд зазначає наступне.
Військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності (частина 1 статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-XII (далі - Закон №2232-ХІІ).
Статтею 2 Закону №2232-XII встановлено, що проходження військової служби здійснюється громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.
Статтею 1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 за №2011-ХІІ (далі - Закон №2011-ХІІ) визначено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України (статті 2 Закону №2011-ХІІ).
Згідно ст. 9 Закону №2011-ХІІ держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. До складу грошового забезпечення входять: - посадовий оклад, оклад за військовим званням; - щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); - одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.
Відповідно до пунктів 2, 3 постанови Кабінету Міністрів України №704 від 30.08.2017 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
Виплату грошового забезпечення військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу здійснювати в порядку, що затверджується Міністерством оборони, Міністерством внутрішніх справ, Міністерством фінансів, Міністерством інфраструктури, Міністерством юстиції, Службою безпеки, Управлінням державної охорони, розвідувальними органами, Адміністрацією Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації (далі - державні органи).
Згідно з пунктом 2 Порядку №260 грошове забезпечення військовослужбовця включає: щомісячні основні види грошового забезпечення; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення.
До щомісячних основних видів грошового забезпечення належать: посадовий оклад; оклад за військовим званням; надбавка за вислугу років.
До щомісячних додаткових видів грошового забезпечення належать: підвищення посадового окладу; надбавки; доплати; винагорода військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту; премія.
До одноразових додаткових видів грошового забезпечення належать: винагороди (крім винагороди військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту); допомоги.
Пунктом 3 Порядку №260 встановлено, що підставами для розрахунку та виплати основних і додаткових видів грошового забезпечення є: штат військової частини (установи, організації) (далі - військова частина); накази про призначення на посаду та зарахування до списків особового складу військової частини, про вступ до виконання обов`язків за посадою, в тому числі тимчасово, про зарахування в розпорядження; накази про встановлення та виплату основних і додаткових видів грошового забезпечення; накази про присвоєння військових звань; грошовий атестат або довідка про грошові виплати (за винятком осіб, призваних (прийнятих) на військову службу за контрактом, у тому числі під час проходження строкової військової служби).
Відповідно до пункту 17 Порядку №260 на період дії воєнного стану виплата грошового забезпечення особам офіцерського, старшинського, сержантського та рядового складу може встановлюватися за окремим рішенням Міністра оборони України.
У зв`язку із збройною агресією Російської Федерації проти України на підставі пропозиції Ради національної безпеки та оборони України відповідно до пункту 21 частини 1 статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» згідно з Указом Президента України в Україні введено воєнний стан, який триває дотепер.
На виконання Указів Президента України від 24.02.2022 №64 «Про введення воєнного стану в Україні» та №69 «Про загальну мобілізацію» Кабінет Міністрів України 28.02.2022 прийняв постанову №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» (далі - Постанова №168).
Виплата такої додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників).
Відповідно до пункту 2-1 Постанови №168 порядок і умови виплати додаткової винагороди, а також одноразової грошової допомоги, передбачених цією постановою, визначаються керівниками відповідних міністерств та державних органів.
Законом України «Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України» №551-XIV від 24.03.1999 затверджено Дисциплінарний статут Збройних Сил України (далі - Дисциплінарний статут), який визначає сутність військової дисципліни, обов`язки військовослужбовців щодо її додержання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування, а також порядок подання і розгляду заяв, пропозицій та скарг.
Відповідно до вимог ст.ст. 1, 2 Дисциплінарного статуту військова дисципліна - це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених військовими статутами та іншим законодавством України.
Військова дисципліна ґрунтується на усвідомленні військовослужбовцями свого військового обов`язку, відповідальності за захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, на їх вірності Військовій присязі.
Статтею 4 Дисциплінарного статуту визначено, що військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця: додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги військових статутів, накази командирів; бути пильним, зберігати державну та військову таємницю; додержуватися визначених військовими статутами правил взаємовідносин між військовослужбовцями, зміцнювати військове товариство; виявляти повагу до командирів і один до одного, бути ввічливими і додержуватися військового етикету; поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків.
Згідно із ст. 7 Дисциплінарного статуту застосовувати заохочення та накладати дисциплінарні стягнення можуть тільки прямі командири та командири, визначені в розділі 3 цього Статуту.
Відповідно до ст. 45 Дисциплінарного статуту у разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків, порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку командир повинен нагадати йому про обов`язки служби, а за необхідності - накласти дисциплінарне стягнення.
За вчинення адміністративних правопорушень військовослужбовці несуть дисциплінарну відповідальність за цим Статутом, за винятком випадків, передбачених Кодексом України про адміністративні правопорушення. За вчинення корупційних діянь чи інших правопорушень, пов`язаних із корупцією, військовослужбовці несуть відповідальність згідно з Кодексом України про адміністративні правопорушення. У разі вчинення кримінального правопорушення військовослужбовець притягається до кримінальної відповідальності.
Відповідно до ст. 86 Дисциплінарного статуту якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир приймає рішення про накладення дисциплінарного стягнення. Під час накладення дисциплінарного стягнення та обрання виду враховується: характер та обставини вчинення правопорушення, його наслідки, попередня поведінка військовослужбовця, а також тривалість військової служби та рівень знань про порядок служби.
Згідно ст. 48 Дисциплінарного статуту на військовослужбовців можуть бути накладені такі дисциплінарні стягнення: а) зауваження; б) догана; в) сувора догана; г) позбавлення чергового звільнення з розташування військової частини чи з корабля на берег (стосовно військовослужбовців строкової військової служби та курсантів вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти); ґ) попередження про неповну службову відповідність (крім осіб рядового складу строкової військової служби); д) пониження в посаді; е) пониження у військовому званні на один ступінь (стосовно осіб сержантського (старшинського) та офіцерського складу); є) пониження у військовому званні з переведенням на нижчу посаду (стосовно військовослужбовців сержантського (старшинського) складу); ж) звільнення з військової служби через службову невідповідність (крім осіб, які проходять строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, а також військовозобов`язаних під час проходження навчальних (перевірочних) і спеціальних зборів та резервістів під час проходження підготовки та зборів).
Статтями 84, 85 та 87 Дисциплінарного статуту, серед іншого, передбачено, що прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення може передувати службове розслідування. Воно проводиться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини. Службове розслідування призначається письмовим наказом командира, який вирішив притягти військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності. Службове розслідування має бути завершене протягом одного місяця з дня його призначення командиром (начальником). Дисциплінарне стягнення має бути накладене не пізніше ніж за 10 діб від дня, коли командирові (начальникові) стало відомо про правопорушення, а у разі провадження службового розслідування - протягом місяця від дня його закінчення, не враховуючи часу перебування військовослужбовця на лікуванні або у відпустці. Під час накладення дисциплінарного стягнення командир не має права принижувати гідність підлеглого. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене після шести місяців з дня вчинення правопорушення. До зазначеного строку не зараховується час перебування військовослужбовця на лікуванні або у відпустці, а також час відсутності на службі без поважних причин.
Згідно із ч. 1 ст. 106 Дисциплінарного статуту усі заохочення та дисциплінарні стягнення, передбачені цим Статутом, у тому числі і заохочення, оголошені командиром усьому особовому складу підрозділу (команди), військової частини, заносяться у тижневий строк до службової картки військовослужбовця (додаток 3 до цього Статуту).
Загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб бригади (полку, корабля 1 і 2 рангу, окремого батальйону) та її підрозділів, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах визначає Статут внутрішньої служби Збройних Сил України, затверджений Законом України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України» від 24.03.1999 №548-XIV (далі - Статут внутрішньої служби).
Згідно із ст. 6 Статуту внутрішньої служби внутрішня служба здійснюється з метою підтримання у військовій частині порядку та військової дисципліни, належного морально-психологічного стану, які забезпечують постійну бойову готовність та якісне навчання особового складу, збереження здоров`я військовослужбовців, організоване виконання інших завдань.
Вимоги цього Статуту зобов`язаний знати й сумлінно виконувати кожен військовослужбовець.
Абзацами 2, 4 ст. 11 Статуту внутрішньої служби передбачено, що необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України покладає на військовослужбовців такі обов`язки, зокрема: свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок; беззастережно виконувати накази командирів (начальників) і захищати їх у бою, як святиню оберігати Бойовий Прапор своєї частини.
Відповідно до ст. 16 Статуту внутрішньої служби кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями.
Згідно зі ст. ст. 129, 130 Статуту внутрішньої служби внутрішній порядок - це суворе додержання визначених військовими статутами правил розміщення, повсякденної діяльності, побуту військовослужбовців у військовій частині (підрозділі) й несення служби добовим нарядом.
Внутрішній порядок досягається: глибоким розумінням, свідомим і неухильним виконанням військовослужбовцями обов`язків, визначених законами України та статутами Збройних Сил України; чіткою організацією бойової підготовки; зразковим бойовим чергуванням та несенням служби добовим нарядом; неухильним виконанням розпорядку дня; додержанням правил експлуатації озброєння, бойової та іншої техніки, матеріальних засобів, створенням у місцях розташування військовослужбовців умов для їх повсякденної діяльності, життя й побуту, що відповідають вимогам статутів Збройних Сил України; цілеспрямованою виховною роботою, поєднанням високої вимогливості командирів (начальників) з постійною турботою про підлеглих у додержанні їх прав, задоволенні потреб і зміцненні здоров`я; додержанням вимог пожежної безпеки, а також проведенням заходів щодо охорони довкілля в районі діяльності військової частини.
Згідно ст. ст. 26, 27 Статуту внутрішньої служби військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення чи провини несуть дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом.
Військовослужбовці, на яких накладається дисциплінарне стягнення за вчинене правопорушення, не звільняються від матеріальної та цивільно-правової відповідальності за ці правопорушення. За вчинення кримінального правопорушення військовослужбовці притягаються до кримінальної відповідальності на загальних підставах.
Отже, аналізуючи наведені норми, суд приходить до переконання, що у разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків, командир повинен нагадати йому про обов`язки служби, а за необхідності - накласти дисциплінарне стягнення за видами, встановленими ст. 48 Дисциплінарного статуту. При цьому, прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення може передувати службове розслідування, яке має бути завершене протягом одного місяця з дня його призначення командиром (начальником) і дисциплінарне стягнення має бути накладене не пізніше ніж за 10 діб від дня, коли командирові (начальникові) стало відомо про правопорушення.
Як зазначено судом, підставою для невиплати додаткової винагороди став факт прийняття командиром військової частин НОМЕР_1 наказу №248 (по стройовій частині), яким вирішено старшого солдата ОСОБА_1 вважати таким, що 15.04.2023 самовільно залишив розташування підрозділу на час виконання бойових завдань в районі проведення заходів з національної безпеки та оборони, відсічі і стримуванні збройної агресії.
Службовим розслідуванням, ініційованим на перевірку вказаного факту самовільного залишення військової частини, встановлено, що старший солдат ОСОБА_1 дійсно мав поважні причини не з`явитися на службі 15.04.2023 по 15.05.2023, що підтверджується відповідними документами.
Зважаючи на те, що старший солдат ОСОБА_1 , мав поважні причини, які підтвердив відповідними документами, в його діях не вбачаються ознаки злочину, передбаченого ч. 5 ст. 407 Кримінального Кодексу України.
Вирішено не притягувати старшого солдата ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності, у зв`язку з не підтвердженням факту самовільного залишення військової частини та скасувати підпункт 2.19, пункту наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №248 від 15.04.2023.
Отже, фактично між сторонами не існує спору щодо наявності у позивача права на отримання грошового забезпечення, премії та додаткової винагороди відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України №168 від 28.02.2022 з 15.04.2023.
Вирішуючи дату припинення такої виплати, суд враховує, що 22.07.2023 наказом командира військової частини НОМЕР_1 за № НОМЕР_4 призначено службове розслідування за фактом самовільного залишення військової частини 20.07.2023 старшим солдатом ОСОБА_1 .
В ході службового розслідування підтверджено факт самовільного залишення позивачем військової частини 20.07.2023.
Суд звертає увагу, що позивач в поданій ним позовній заяві жодним чином не оскаржує висновки службового розслідування, не погоджується з проведенням службового розслідування, не заявляє вимог про визнання протиправними дій щодо проведення відповідного службового розслідування тощо, а посилається лише на неналежне позбавлення його додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану».
Порядок і умови виплати вищенаведеної додаткової винагороди військовослужбовцям Збройних Сил України визначено Міністром оборони України в Окремому дорученні №912/з/29 від 23.06.2022 (далі - Окреме доручення), яке є обов`язковим для виконання посадовими особами військових частин Збройних Сил України та застосовується з 01.06.2022.
За приписами пункту 3 Окремого доручення передбачено, що про підтвердження безпосередньої участі відряджених військовослужбовців у бойових діях або заходах надавати довідку, зокрема, командира військової частини, до яких для виконання завдань відряджений військовослужбовець.
Накази про виплату додаткової винагороди за минулий місяць видавати до 5 числа поточного місяця на підставі рапортів командирів підрозділів п. 6 Окремого доручення.
Таким чином, за процедурою, встановленою вищенаведеними приписами Окремого доручення, встановлено ряд підстав для невключення військовослужбовців до наказу про виплату додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України №168 у конкретному місяці, зокрема, у разі відмови військовослужбовця виконувати бойові накази (розпорядження) командира та відсутності документів, які підтверджують участь у бойових діях військовослужбовця.
Прийняття Міністром оборони України розпорядження від 23.06.2022 №912/з/29 узгоджується з повноваженнями, визначеними пунктом 17 Порядку № 260, а тому відповідні рішення підлягають врахуванню при вирішення питання про виплату додаткової допомоги, передбаченої Постановою №168.
Так, зі змісту відповідних рішень Міністра оборони України від 25.03.2022 №248/1298 та від 23.06.2022 № 912/з/29 та пунктів 1, 5 розділу XVI Порядку № 260 висновується, що виплата премії та додаткової винагороди здійснюється на підставі відповідного наказу командира частини, в якому зазначається конкретний перелік військовослужбовців, які набули право на дані виплати, з врахуванням дотримання даними військовослужбовцями норм чинного законодавства та належного виконання ними покладених на них обов`язків.
При цьому, позбавлення винагороди є наслідком накладення на позивача стягнення та передбачено окремим дорученням Міністра оборони України від 23.06.2022 № 912/з/29.
Відповідно до статті 110 Дисциплінарного статуту усі військовослужбовці мають право надсилати заяви чи скарги або особисто звертатися до посадових осіб, органів військового управління, органів управління Служби правопорядку, органів, які проводять досудове слідство, та інших державних органів у разі: прийняття незаконних рішень, дій (бездіяльності) стосовно них командирами (начальниками) або іншими військовослужбовцями, порушення їх прав, законних інтересів та свобод; незаконного покладення на них обов`язків або незаконного притягнення до відповідальності.
Службовим розслідуванням підтверджено факт самовільного залишення позивачем військової частини НОМЕР_1 20.07.2023, отже припинення виплати грошового забезпечення на час самовільного залишення місця служби є правомірним.
Підстави залишення позивачем місця несення служби не можуть бути предметом спору та досліджуватись судом в межах заявлених позовних вимог.
Водночас, відповідно до ст. 27 Дисциплінарного статуту військовослужбовці, на яких накладається дисциплінарне стягнення за вчинене правопорушення, не звільняються від матеріальної та цивільно-правової відповідальності за ці правопорушення.
Відтак, в даному випадку позбавлення премії та додаткової винагороди військовослужбовця є похідними від встановлення факту самовільного залишення військової частини і не є накладенням подвійного стягнення, або ж накладенням стягнення, не передбаченого Законом.
Відповідна правова позиція узгоджується з позицією, викладеною в постанові Третього апеляційного адміністративного суду від 16.10.2023 у справі № 160/8426/23
Відтак, суд робить висновок про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині зобов`язання військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 сум грошового забезпечення, премії та додаткової винагороди відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України №168 від 28.02.2022 з 15.04.2023 до 19.07.2023 в повному обсязі, з урахуванням раніше виплачених сум.
Водночас суд не визначає конкретних сум до виплати, оскільки, як встановлено судом вище, відповідне рішення приймає командир військової частини з урахуванням специфіки проходження служби військовослужбовцем. До моменту проходження позивачем ВЛК, яка встановить факт отримання позивачем травми внаслідок захисту Батьківщини, суд позбавлений можливості робити висновок про виплату позивачу додаткової винагороди у розмірі 100000 грн пропорційно дням перебування позивача в стаціонарі у відповідності до наданих медичних документів.
Відповідно до ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову.
Розподіл судових витрат у відповідності до вимог ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, за наслідками розгляду даної справи не здійснюється, оскільки позивач у відповідності до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору.
В позовній заяві заявлено вимогу про стягнення витрат на правову допомогу.
Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 132 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.
Статтею 134 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Частиною 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.
При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Аналіз наведених норм, дає суду, підставу прийти до висновку про те, що витрати сторони на правничу допомогу мають бути фактично понесеними (здійсненими) та підтвердженими відповідними належними, достовірними, достатніми та допустимими доказами.
До матеріалів справи представником позивача додано:
- копію договору №9/93/8-ДОАС від 22.08.2023;
- копію посвідчення адвоката №1957 від 21.03.2011;
- копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №2280 від 21.03.2011;
- ордер серії ДП №000045 від 22.08.2023.
Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду від 30.09.2009 №23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права
Верховним Судом в постанові від 27.06.2018 у справі №826/1216/16 зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Суд зазначає, що здійснені адвокатом дії, визначені в рахунках на оплату, мали бути здійснені адвокатом фактично, та дійсність їх вчинення має бути підтверджена в матеріалах справи.
Згідно позиції Верховного Суду, яка викладена у постанові від 24.04.2018 у справі №814/1258/16, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами із наданням, зокрема, розрахунків (калькуляції) вартості правової допомоги, а не лише з визначенням загальної вартості наданої допомоги.
Такий розрахунок може бути відображений у звіті про виконану роботу, розрахунку чи акті здачі-приймання робіт із конкретизацією кожної вчиненої процесуальної дії.
Отже, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, з урахуванням конкретних обставин справи та доводів сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна і інших проти України" (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України", від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України" (пункт 95) зазначається, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими (необхідними), а їхній розмір - обґрунтованим.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у додаткових постановах від 20.05.2019 у справі №916/2102/17, від 25.06.2019 у справі №909/371/18, у постановах від 05.06.2019 у справі №922/928/18, від 30.07.2019 у справі №911/739/15 та від 01.08.2019 у справі №915/237/18.
Таким чином, вирішуючи заяву сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу суду належить дослідити та оцінити додані заявником до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації. Зокрема, чи відповідають зазначені у документах дані щодо характеру та обсягу правничої допомоги, наданої адвокатом, документам, наявним у судовій справі. Чи не вчиняв адвокат під час розгляду справи дій, які призвели до затягування розгляду справи, зокрема, але не виключно, чи не подавав явно необґрунтованих заяв і клопотань. Чи не включено у документи інформацію щодо витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, які не підтверджені належними доказами. Та навпаки, якими доказами підтверджується заявлена до відшкодування сума, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги.
Жодних доказів на підтвердження витрат на правову допомогу з визначенням переліку наданих послуг та витраченим часом адвоката на надання таких послуг суду не надано.
Суд зазначає, що визначення фіксованої суми гонорару адвоката в договорі не відповідає вимогам п.п. 1-3 п. 5 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України: розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт.
Додатково суд зазначає, що відшкодуванню судом підлягають послуги лише безпосередньо пов`язані з розглядом адміністративної справи.
З поданих до суду документів відсутня можливість встановити, які послуги надані адвокатом в межах розгляду адміністративної справи.
Оскільки належно складених документів на підтвердження витрат на правову допомогу у цій справі суду не надано, у суду відсутні підстави для стягнення витрат на правову допомогу.
Керуючись ст. ст. 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України,
Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_6 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 сум грошового забезпечення, премії та додаткової винагороди відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України №168 від 28.02.2022 з 15.04.2023 до 19.07.2023 в повному обсязі, з урахуванням раніше виплачених сум.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суми грошового забезпечення, премії та додаткової винагороди відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України №168 від 28.02.2022 з 15.04.2023 до 19.07.2023 в повному обсязі, з урахуванням раніше виплачених сум.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Р.З. Голобутовський