Справа № 705/2605/23
Суддя: Піньковський Р. В.
Дата ухвалення: 2023-12-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа №705/2605/23
2-а/705/54/23 РІШЕННЯ
19 грудня 2023 року м.Умань Уманський міськрайонний суд Черкаської області в складі:
головуючого судді Піньковського Р.В.
секретаря судового засідання Моросліп А.Р.
за участю позивача ОСОБА_1
представника відповідача Панасюка Р.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Умань справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Уманського відділу Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства,
Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства, в обґрунтування зазначивши наступне.
28 квітня 2023 року він отримав рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства, затверджене начальником Уманського відділу УДМС у Черкаській області Приходьком Є.В.
За змістом вказаного рішення йому необхідно покинути територію України у термін до 27.05.2023.
Рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства від 28.04.2023 вважає протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

У 1996 році, у п`ятнадцятирічному віці він та його батьки переїхали жити до України, а саме до будинку їх близьких родичів в с. Полянецьке Уманського району Черкаської області і саме з того часу він зареєстрований в АДРЕСА_1 .

У 1997 році він вступив на денну форму навчання до професійно-технічного училища № 9 м. Умані, який закінчив у 1999 році.

З 17.04.2000 він був прийнятий на посаду працівника рільничої бригади в ТОВ «Полянецьке», що підтверджується відомостями у трудовій книжці на його ім`я.

Приблизно з 2000 року він за власні кошти почав здійснювати ремонт у будинку, в якому проживав. А приблизно з 2014 року він намагався отримати паспорт громадянина України.

У 2015 році, після чергового візиту до Уманського РВ УДМС в Черкаській області, через відсутність документу з відміткою про перетин державного кордону України, та неможливість підтвердити законність перебування на території України, йому порадили звернутися в посольство рф в Україні для вирішення законності його перебування на території України. Але паспорт громадянина України йому отримати не надалося можливим, при тому, що жодного прямого відношення до рф він не має, також не має ні родичів, ні житла чи місця тимчасового проживання у рф. В Україні він має житло, сім`ю, дітей тощо.

Починаючи з 2008 року почав спільно проживати з ОСОБА_2 , але через скрутне матеріальне становище вони прийняли рішення офційно не укладати шлюб, щоб не святкувати весілля відповідно до традицій того часу.

Під час спільного проживання з ОСОБА_2 у них народилися діти, а саме: син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

24.11.2020 він зареєстрував шлюб з громадянкою України ОСОБА_2 .

Має усе своє життя він проживає на території України і рішення Уманського відділу УДМС України в Черкаській області про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства, вважає протиправним та таким, яке підлягає скасуванню.

Вказує, що він ніколи не переховувався від органів виконавчої влади, в добровільному порядку ним до УДМС були надані всі наявні у нього документи, з метою урегулювання ситуації, що склалася та отримання паспорту громадянина України, що і призвело до винесення оскаржуваного рішення.

На його думку, враховуючи збройну агресію рф проти України, з початку повномасштабного вторгнення в Україну та проведення бойових дій на території України, існує реальну загроза його життю та здоров`ю, як особі, яка більшість свого життя проживала в Україні та проявляє волевиявлення для отримання громадянства України. Цілком впевнений, що особі, яка з 1996 року проживає в Україні, в росії загрожує реальна небезпека.

При цьому, він не вважає себе іноземцем чи мігрантом. У нього є постійне зареєстроване місце проживання, коло близьких родичів, які проживають в м. Умані і з якими він підтримує гарні родинні стосунки, дружина та діти, які перебувають на його утриманні. Більшість свого свідомого життя він прожив в Україні, що можуть підтвердити свідки.

У зв`язку з цим, вимушений звернутися до суду з цим позовом за захистом своїх прав.

Просить суд визнати протиправним та скасувати рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства від 28.04.2023, Уманського відділу Управління Державної міграційної служби у Черкаській області, код підрозділу 7113.

На адресу надійшов відзив відповідача Уманського відділу Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області, у якому просять суд відмовити у задоволенні позову, посилаючись на наступне.

28.04.2023 уповноваженою посадовою особою Уманського відділу Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області відносно громадянина російської федерації ОСОБА_1 складено адміністративний протокол серії ПР МЧК №001607 за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 203 КУпАП, а саме за ухилення від виїзду з Україні після закінчення відповідного терміну перебування.

Цього ж дня, 28.04.2023, начальником Уманського відділу УДМС України в Черкаській області винесено постанову серії ПН МЧК №001606 про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення у виді штрафу в сумі 5100,00 грн.

Вказаний штраф ОСОБА_1 сплачено в повному розмірі, що підтверджується квитанцією від 09.05.2023 № 98783760.

28.04.2023 начальником Уманського відділу УДМС України в Черкаській області прийнято рішення № 23 про примусове повернення громадянина російської федерації ОСОБА_1 д країни походження або третьої країни.

З указаним рішенням та вимогами статті 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» щодо видворення в примусовому порядку у разі ухилення від виїзду за межі України у визначений строк ОСОБА_1 ознайомлений, про що свідчить його підпис в оскаржуваному рішенні.

Не погодившись із цим рішенням відповідача, позивач вернувся до суду з цим позовом.

Відповідач звертає увагу суду, що позивач є громадянином російської федерації, що підтверджується наявністю у матеріалах справи копії паспорту громадянина рф № 45 20 921400.

В Україну, до м. Умань, позивач прибув 31.01.2021, де і проживає по теперішній час.

Отже, станом на час прийняття оскаржуваного рішення позивач перебував на території України з порушенням строків, визначених пунктом 2 Порядку № 150 та ухилявся від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування.

Доказів звернення до уповноваженого державного органу з документами про продовження строку перебування в Україні порядку частини 2 статті 17 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» № 3773-VІ від 22.09.2011, позивачем не надано.

Посилання позивача на ніби то існування обставин, передбачених ст. 31 вищевказаного Закону, які унеможливлюють його примусове повернення, зокрема, як «особу, яка проявляє волевиявлення для отримання громадянства України», є необґрунтованими, оскільки за інформацією УДМВС України в Черкаській області ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з питань оформлення набуття /прийняття та встановлення належності до громадянства України не звертався, паспортом громадянина України не документувався.

Крім того, за інформацією відділу у справах іноземців та осіб без громадянства УДМС у Черкаській області ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , щодо оформлення дозволу на імміграцію в Україну, документування посвідками на постійне/тимчасове проживання, продовження строку перебування на території України не звертався.

Інші доводи і посилання позивача відповідач вважає необґрунтованими та такими, що не підтверджені належними і допустимим доказами, а отже мають бути відхилені судом.

При цьому, відповідач наголошує, що позивач фактично без належних на те законних підстав, протягом тривалого часу перебуває на території України. Доказів, які б підтверджували обставини, настання яких передбачає застосування положень ч. 1 ст. 31 Закону №3773-VІ, позивачем не надано. Також відсутні підстави стверджувати, що позивач підпадає під захист статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Крім того, порушений позивачем законодавчо встановлений порядок перебування на території України є достатньою підставою для застосування заходів у виді примусового повернення у країну походження або третю країну та у спірних правовідносинах є необхідним і достатнім засобом реагування відповідача на вказане порушення.

Така позиція відповідача, на думку останніх, цілком узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними в постанові від 13.10.2021 у справі № 263/14519/20 та в постанові від 20.09.2022 у справі 755/7030/21.

Інші доводи й міркування, викладені у позовній заяві та додані до неї копії документів, не спростовують факт порушення позивачем міграційного законодавства України та протиправність оскаржуваного рішення відповідача.

Таким чином, вважають, що при прийнятті оскаржуваного рішення відповідач діяв виключно на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України, у зв`язку з чим і просять суд відмовити у задоволенні позову.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повному обсязі та просив суд позов задовольнити. Пояснив, що тривалий час проживає на території України, має дружину і дітей, родичів, а тому не хоче покинути країну та їхати до рф, де не має ні місця проживання, ні друзів, ні родичів тощо. Крім того, вважає, що у зв`язку із війною, яка на цей час триває між Україною та росією, виїзд до росії реально загрожує його життю. Намагався вирішити питання для отримання громадянства України та паспорта громадянина України, але з незрозумілих причин, саме ці його дії призвели до того, що відповідачем було прийнято рішення про примусове його видворення, складання протоколу про адміністративне правопорушення та винесення постанови про притягнення його до адміністративної відповідальності у виді штрафу, який ним своєчасно сплачено. Разом з тим підтверджує, що про оскаржуване рішення йому було відомо, але добровільно його виконати він не має наміру, оскільки усі його рідні проживають в Україні. Просить суд позов задовольнити.

Представник відповідача Панасюк Р.В. в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, та підтримав факти, викладені у відзиві. Також пояснив, що позивач є громадянином іншої держави, що підтверджується його паспортом громадянина росії, і перетнув кордон та в`їхав в Україну 31.01.2021 і після цього із України не виїжджав. Оскільки позивачем не було здійснено жодних заходів, щодо легального перебування на території України і було прийнято рішення про примусове його видворення. Вказане рішення вважає обґрунтованим та таким, що підлягає виконанню, тому просить суд відмовити у задоволенні позову.

Суд, вислухавши позивача та представника відповідача, вивчивши матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується адміністративний позов, об`єктивно оцінивши всі зібрані по справі докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступного висновку.

Позивач ОСОБА_1 є громадянином рф, що підтверджується копією його паспорту громадянина російської федерації № 45 20 921400, виданим 20.08.2020 ГУ МВД росії по м. Москва (а.с. 7) та копією паспорту громадянина російьскої федерації за виїзду за кордон серії НОМЕР_1 , виданим 20.09.2019 з датою закінчення строку його дії 20.09.2024 (а.с. 52).

Згідно відомостей про осіб, які перетнули державний кордон України, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на підставі паспорту громадянина росії для виїзду за кордон, перетнув кордон України з пункту Бачівськ 31.01.2021. Інформації про перетин кордону України шляхом виїзду за межі України, довідка не містить.

Згідно протоколу про адміністративне правопорушення ПР МЧК 001607, складеного 28.04.2023, 28.04.2023 о 12.50 за адресою: м. Умань, вул. Комарова, був виявлений громадянин російської федерації ОСОБА_1 , який прибув в Україну 31.01.2021 та ухилявся від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування, чим порушив вимоги ч. 1 ст. 203 КУпАП.

На підставі вказаного протоколу про адміністративне правопорушення, 28.04.2023 начальником Уманського відділу Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області Приходьком Є.В. було розглянуто адміністративні матеріали відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , громадянина російської федерації, та встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_4 о 12.50 за адресою: АДРЕСА_2 , був виявлений громадянин російської федерації ОСОБА_1 , який прибув в Україну 31.01.2021 та ухилявся від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування. У зв`язку із зазначеним ОСОБА_1 був притягнутий до адміністративної відповідальності за порушення вимог ч. 1 ст. 203 КУпАП до покарання у виді штрафу у розмірі 5100,00 грн. Вказаний штраф ОСОБА_1 сплачено 09.05.2023, що підтверджується квитанцією №98783760.

Згідно рішення № 23 про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства, завідувача сектору ОСОБА_6 , затвердженого начальником Уманського відділу Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області Приходьком Є.В. 28.04.2023, вирішено примусово повернути до країни походження або третьої країни громадянина російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та зобов`язати його покинути територію України до 27.05.2023. З рішенням ОСОБА_1 ознайомлений, що підтверджується його особистим підписом.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Виходячи з положень ч. 1 ст. 288 КАС України, позовні заяви іноземців та осіб без громадянства щодо оскарження рішень про їх примусове повернення в країну походження або третю країну, а також позовні заяви центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальних органів і підрозділів, органів охорони державного кордону або Служби безпеки України про примусове видворення іноземців та осіб без громадянства за межі України подаються до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальних органів і підрозділів, органу охорони державного кордону чи Служби безпеки України або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

В силу вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно положень п.п. 1, 2, 3 Положення про Державну міграційну службу України (далі Положення), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №360 від 20.08.2014 року, Державна міграційна служба України (ДМС) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів. ДМС у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства. Основними завданнями ДМС є: 1) реалізація державної політики у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів; 2) внесення на розгляд Міністра внутрішніх справ пропозицій щодо забезпечення формування державної політики у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

За змістом п. 9, п. 4 Положення, ДМС відповідно до покладених на неї завдань приймає рішення про продовження (скорочення) строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, про добровільне повернення або примусове повернення іноземців та осіб без громадянства до країн їх громадянської належності або країн походження, звертається до судів з позовами про примусове видворення іноземців та осіб без громадянства, здійснює заходи, пов`язані з примусовим видворенням іноземців та осіб без громадянства з України.

Згідно з частиною першою статті 33 Конституції України, кожному хто на законних підставах перебуває на території України, гарантуються свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Статтею 26 Конституції України визначено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Поряд із цим, частиною 3 ст. 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначено, що іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права та свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» є основним нормативно-правовим актом, що визначає правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, і встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України.

Частиною 1 ст. 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» встановлено, що у цьому Законі терміни вживаються в такому значенні: 6) іноземець - особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав; 11) країна громадянської належності - країна чи країни, громадянином (підданим) якої (яких) особа є; 13) країна походження іноземця або особи без громадянства - країна чи країни громадянської належності або країна попереднього постійного проживання; 14) нелегальний мігрант - іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України; 25) третя країна - країна, яка не є країною походження іноземця або особи без громадянства.

Пунктом 7 частиною 1 статті 1 Закону №3773-VI визначено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, це іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території або тимчасово перебувають в Україні.

Згідно з ч. 3 ст. 9 Закону №3773-VI строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

Відповідно до ч. 16 ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземці та особи без громадянства, які в`їхали в Україну на інших законних підставах, вважаються такими, які тимчасово перебувають на території України на законних підставах на період наданого візою дозволу на в`їзд або на період, встановлений законодавством чи міжнародним договором України.

Частиною 2 ст. 25 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначено, що іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування в Україні або які не можуть виконати обов`язок виїзду з України, не пізніше дня закінчення відповідного строку їх перебування у зв`язку з відсутністю коштів або втратою паспортного документа можуть добровільно повернутися в країну походження або третю країну, у тому числі за сприяння міжнародних організацій.

Статтею 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» передбачено:

Іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення;

2. Рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першій цієї статті, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в`їзду в Україну строком на три роки. Строк заборони щодо подальшого в`їзду в Україну обчислюється з дня винесення такого рішення. Порядок виконання рішення про заборону щодо подальшого в`їзду в Україну визначає Кабінет Міністрів України.

Один із примірників рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства видається іноземцю або особі без громадянства, стосовно яких воно прийнято. У рішенні зазначаються підстави його прийняття, порядок оскарження та наслідки невиконання. Форма рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства затверджується спільним наказом Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України.

Рішення про примусове повернення може бути оскаржено до суду.

Іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.

Контроль за правильним і своєчасним виконанням рішення про примусове повернення іноземця або особи без громадянства здійснюється органом, що його прийняв.

Примусове повернення не застосовується до іноземців та осіб без громадянства, які не досягли 18-річного віку, до іноземців та осіб без громадянства, на яких поширюється дія Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Порядок дій посадових осіб територіальних органів, територіальних підрозділів Державної міграційної служби України під час прийняття рішень про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства (далі - іноземців), їх документування та здійснення заходів з безпосереднього примусового повернення та примусового видворення за межі України визначає Інструкція про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23.04.2012 №353/271/150 (далі - Інструкція).

Згідно з пунктом 4 розділу І Інструкції іноземці можуть бути примусово повернуті до країни походження чи третьої країни на підставі рішення органу ДМС або органу охорони державного кордону, або органу СБУ про примусове повернення чи примусово видворені на підставі винесеної за позовом цих органів/підрозділів постанови адміністративного суду про примусове видворення.

Відповідно до п. 5 розділу І Інструкції, підставами для прийняття рішення про примусове повернення іноземців до країни походження або третьої країни є: дії, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; дії, що суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку; якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; затримання іноземців органами охорони державного кордону у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України.

За приписами пункту 6 розділу I Інструкції №353/271/150 примусове повернення з підстав, передбачених пунктом 5 цього розділу, здійснюється за рішенням органів ДМС, органу охорони державного кордону (стосовно іноземців, затриманих ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), органу СБУ з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурора про підстави прийняття такого рішення, оформленням відповідних документів, доведенням цього рішення до іноземця та взяттям з нього зобов`язання про добровільний виїзд з України у визначений у рішенні строк, а також здійсненням подальшого контролю за фактичним виконанням іноземцем цього рішення.

Згідно п. 2 розділу ІІ Інструкції №353/271/150, рішення про примусове повернення оголошується іноземцю протягом 72 годин з дати його ухвалення, за винятком випадків, коли місцезнаходження іноземця не встановлено, в присутності перекладача та/або законного представника (на вимогу особи) під підпис та обліковується посадовою особою органу ДМС, органу охорони державного кордону та органу СБУ, яка уповноважена складати документи для примусового повернення, у журналі обліку прийнятих рішень про примусове повернення та видворення з України іноземців та осіб без громадянства (додаток 3).

Встановлено, що позивач є громадянкою російської федерації, і в`їхав на територію України 31.01.2021, після закінчення терміну перебування в Україні до органів ДМС не звертався, без законних підстав, без документів на право проживання в Україні, тривалий час проживає в Україні.

Посилання сторони позивача на те, що він намагався отримати статус громадянина України чи біженця суд до уваги не приймає, оскільки жодних доказів та підтвердження таких обставин матеріали справи не містять, а згідно наданих матеріалів, позивач дійсно в дев`яностих роках проживав на території України, але в 2019 році та у 2020 році перебував на території росії, що підтверджується як інформаційною довідкою про перетин кордону, так і паспортами громадянина іншої держави.

В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази будь-якого звернення позивача як до ДМС, посольств, візових центрів, тощо, тобто позивачем не вжито жодних заходів для продовження візи продовження строку перебування на території України. Отже, ОСОБА_1 продовжував незаконно перебувати на території України.

В судовому засіданні відповідачем було доведено, що ним було дотримано вимоги Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженої наказом №353/271/150 при прийнятті оскаржуваного рішення №23 від 28.04.2023.

За містом частині 1 ст. 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн: де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань; де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання; де їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя; де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.

Позивач посилається на те, що у країні її громадянської приналежності його життю та здоров`ю загрожуватиме небезпека, однак будь-яких належних, достатніх та достовірних доказів на підтвердження озвучених в судовому засіданні обставин, стороною позивача не надано.

Верховний Суд у справі від 23 жовтня 2019 року №815/4612/15 зазначив, що для прийняття рішення про задоволення позову, суд повинен пересвідчитися у реальності можливої загрози і така реальність має бути підтверджена відповідними доказами.

Проте, зазначені доводи позивача не підтверджені будь якими доказами.

Крім того, позивач не позбавлений можливості виїхати з території України до будь-якої третьої країни, а не лише до росії, адже рішенням відповідача її примусово повернуто не лише до країни походження, а й до третьої країни, у зв`язку з чим позивач самостійно обирає країну повернення.

Позивач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що ним не були порушені норми міграційного законодавства України, або ж поважності причин такого порушення, у зв`язку з чим відповідач правомірно прийняв рішення щодо примусового повернення до країни походження або третьої країни.

З урахуванням наведених вище положень ч. 1 ст. 26 та ст. 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» і встановленого факту порушення позивачем законодавства про правовий статус іноземців щодо проживання без документів на право проживання в Україні, вказане свідчить, що у відповідача станом на 28.04.2023 були наявні правові підстави для прийняття оскаржуваного рішення, що унеможливлює висновок про його протиправність стосовно примусового повернення позивача та зобов`язання його покинути територію України.

Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Рішення не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до положень ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

У справах з приводу примусового повернення обов`язок доказування лежить на суб`єкті владних повноважень.

З огляду на встановлені по справі обставини, а також те, що відповідачем доведена правомірність рішення №23 від 28.04.2023, тому в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 слід відмовити.

Керуючись ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», ст. ст. 2, 8-10, 121, 241-246, 272, 288, 297 КАС України, суд -

У Х В А Л И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Уманського відділу Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі його апеляційного оскарження з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

На підставі частини 1 статті 295 КАС України, строк на апеляційне оскарження обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складене 22.12.2023 року.

Суддя: Р. В. Піньковський