Справа № 260/10608/23
Суддя: Плеханова З.Б.
Дата ухвалення: 2023-12-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

25 грудня 2023 року м. Ужгород№ 260/10608/23
Закарпатський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Плеханова З.Б. розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління ДПС у Закарпатській області (вул. Волошина, буд. 52,Ужгород,Закарпатська область,88000) про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу

В С Т А Н О В И В:

05 грудня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Закарпатській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що як суб`єкт підприємницької діяльності ОСОБА_1 був зареєстрований 17 лютого 1995 року під № 62805797 за адресою АДРЕСА_2 . В січні 1997 року змінив адресу проживання, податкову адресу не змінював, так як підприємницьку діяльність здійснював по червень 2004 року і звіти подавав власноруч.

Про наявність та зміст вимог про сплату боргу (недоїмки) позивач дізнався після звернення з запитом до Ужгородського МВ ДВС та ознайомлення з матеріалами виконавчих проваджень № 69015135 від 16.05.2022 р., №73160849 від 27.10.2023 р. .,№73161006 від 27.10.2023 р. відкритих на підставі оскаржуваних вимог. Тоді позивачу стало відомо про наявність Вимоги ГУ ДПС у Закарпатській обл. від 12 листопада 2018року № Ф-4255-50 У про сплату боргу (недоїмки) у сумі 15819 грн. 54 коп. (п`ятнадцять тисяч, вісімсот дев`ятнадцять грн. п`ятдесят чотири коп.); Вимоги ГУ ДПС у Закарпатській обл., від 14 лютого 2020 року № Ф-4255-50 У про сплату боргу (недоїмки) у сумі 13473, 90 грн. (тринадцять тисяч чотириста сімдесят три грн. дев`яносто коп. ); Вимоги ГУ ДПС у Закарпатській обл., від 06 травня 2021 року № Ф- 4255-50 У про сплату боргу (недоїмки) у сумі 8495, 30 грн. (вісім тисяч чотириста дев`яносто п`ять грн. тридцять коп.).

З вказаними вимогами про сплату боргу (недоїмки) позивач не згідний, вважає їх протиправними і такими, що підлягають скасуванню. За таких обставин, враховуючи відсутність у позивача волевиявлення на здійснення підприємницької діяльності, а також неподання ним реєстраційної картки для включення відомостей до ЄДР, слідує, що наведене виключає можливість законного здійснення підприємницької діяльності та отримання відповідних доходів, за відсутності фактичних доказів протилежного, виключає і можливість формальної та фактичної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування за відповідним статусом, тому у відповідача були відсутні правові підстави для формування оскаржуваних вимог.

07 грудня 2023 року ухвалою ЗОАС відкрито спрощене позовне провадження та зобов`язано відповідача надати суду в термін 7 днів: всі матеріали, на підставі яких винесено оскаржувані вимоги та детальний розрахунок суми зазначеної в кожній вимозі, всі заяви позивача щодо реєстрації його як фізичної особи - підприємцем, витяги з реєстрів, інформаційної бази щодо перебування позивача в статусі ФОП.

14 грудня 2023 року від Головного управління ДПС у Закарпатській області надійшла заява про виконання ухвали суду, відповідно до якої надано облікові картки за період 2017-2023 років; Розрахунок до вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 12.11.2018 №Ф-4255-50У; Розрахунок до вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 14.02.2020 №Ф-4255-50У; Розрахунок до вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 06.05.2021 №Ф-4255-50У; Витяг з ЄДРЮОФОПГФ.

21 грудня 2023 року від Головного управління ДПС у Закарпатській області надійшов відзив на позов, відповідно до якого зазначає, що у період з 01.01.2017 по 31.12.2020 навіть у разі, якщо платником не отримано дохід у звітному періоді, такий платник був зобов`язаний самостійно визначити базу нарахування але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску. За результатами аналізу інтегрованої картки платника податку за кодом платежу 71040000 «Єдиний внесок - для фізичних осіб - підприємців , у т.ч. які обрали спрощену систему оподаткування та осіб, які проводять незалежну професійну діяльність» встановлено, що заборгованість у розмір 37788,74 грн. виникла за період з 09.02.2018 по 19.01.2021 . Станом на 31.10.2018 по інтегрованій картці з єдиному внеску за позивачем обліковувалась заборгованість зі сплати єдиного внеску в розмірі 15819,54 грн, станом на 31.01.2020 в розмірі 29293,44 грн. та станом на 31.01.2021 в розмірі 37788,74 грн. Згідно інформаційних ресурсів органів ДПС позивач звітність за період 2017-2022 роки не подавав. Нарахування в інтегрованій картці платника здійснено в автоматичному режимі.

Ураховуючи наведене, Головним управлінням до органів державної виконавчої служби направлено вже вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 12.11.2018 №Ф-4255- 50-У на суму 15 819,54 грн. (період нарахування 2017 рік - 8448,0 грн. (704,0 грн. * 12 міс.); 1-3 квартал 2018 р. 7371,54 грн. (2457,18 * 3 кв.)), вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 14.02.2020 №Ф-4255-50-У на суму 13473,90 грн. (період нарахування 4-й кв. 2018 р. - 2457,18 грн. (2457,18 грн. * 1 кв.); 2019 р. 11016,72 грн. (2754,18 грн. * 1-4 кв.), вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 06.05.2021 №Ф-4255-50-У на суму 8495,30 грн. (період нарахування 2020 р. 8495,30 грн. (1039,06 грн. * 5 міс. + 1100 грн. * 3 міс.)) (копії вказаних вимог додано позивачем до позовної заяви). Позивач, будучи не звільненим від сплати єдиного внеску, порушуючи норми чинного законодавства, не сплатив нарахований єдиний внесок, що свідчить про протиправну поведінку платника єдиного внеску. Крім того зазначає, що позивач не бажаючи в подальшому здійснювати підприємницьку діяльність не вчинив жодних дій у спосіб визначений законодавцем щодо припинення підприємницької діяльності. Тобто, жодного волевиявлення та наміру щодо припинення підприємницької діяльності такий не здійснив.

Обставини встановлені судом.

17 лютого 1995 року ОСОБА_1 був зареєстрований виконавчим комітетом Ужгородської міської ради як суб`єкт підприємницької діяльності під № 62805797 за адресою АДРЕСА_2 . , що стверджується Свідоцтвом № НОМЕР_1 про державну реєстрацію субєкта підприємницької діяльності.

В січні 1997 року ОСОБА_1 змінив адресу проживання, податкову адресу не змінював, так як підприємницьку діяльність здійснював по червень 2004року і звіти подавав власноруч.

Згідно наявної інформації з бази даних контролюючого органу ІС «Податковий блок» ОСОБА_1 04.02.2019 року позивача було взято на облік в ГУ ДПС у Закарпатській області. Адреса відповідно до даних ДРФО значиться як - АДРЕСА_3 .

Згідно даних про реєстрацію платником єдиного внеску, позивач взятий на облік як платник єдиного внеску за категорією страхувальника « 211» .

Перереєстрацію, до 01 липня 2004 року не здійснював, з реєстраційною карткою для включення відомостей про позивача як фізичної особи-підприємця до ЄДР юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, та для заміни свідоцтва про державну реєстрацію на свідоцтво про державну реєстрацію єдиного зразка не звертався. Підприємницьку діяльність з того часу не здійснював, звітність не подавав. .

Головним управлінням на підставі статті 25 Закону та статті 59 ПКУ та облікових даних картки особового рахунку сформовано вимоги про сплату боргу (недоїмки) :

- від 12.11.2018 №Ф-4255-50 на суму 15819,54 гривень.

- від 14.02.2020 №Ф-4255-50 на суму 29293,44 грн.

- від 06.05.2021 №Ф-4255-50 на суму 37788,74 грн.

За результатами аналізу інтегрованої картки платника податку за кодом платежу 71040000 «Єдиний внесок - для фізичних осіб - підприємців , у т.ч. які обрали спрощену систему оподаткування та осіб, які проводять незалежну професійну діяльність» (далі - інтегрована картка з єдиного внеску) головним управлінням ДПС встановлено, що заборгованість у розмір 37788,74 грн виникла за період з 09.02.2018 по 19.01.2021, втому числі:

за 2017 рік - автоматично нараховано 8448,00 грн., сплачено - 0,00 грн;

за 2018 рік - автоматично нараховано 9828,72 грн., в т.ч по 2457,18 грн. щокварталу, сплачено - 0,00 грн.;

за 2019 рік - автоматично нараховано 11016,72 грн., в т.ч по 2754,18 грн. щокварталу, сплачено - 0,00 грн.;

за 2020 рік - автоматично нараховано 8495,30 грн., в т.ч.: за І кв. (січень, лютий) - 2078,12 грн., за ІІ кв. (червень) -1039,06 грн., за Ш кв. ( липень, серпень, вересень) - 3178,12 грн., за ІУ кв. (жовтень, листопад) - 2200,00 грн., сплачено - 0,00 грн., сплачено - 0,00 грн.

Станом на 31.10.2018 по інтегрованій картці з єдиному внеску за позивачем обліковувалась заборгованість зі сплати єдиного внеску в розмірі 15819,54 грн., станом на 31.01.2020 в розмірі 29293,44 грн та станом на 31.01.2021 в розмірі 37788,74 грн.

Згідно інформаційних ресурсів органів ДПС позивач звітність за період 2017-2022 роки не подавав. Нарахування в інтегрованій картці платника здійснено в автоматичному режимі.

У подальшому вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 12.11.2018 №Ф-4255-50 , від 14.02.2020 №Ф-4255-50 , від 06.05.2021 №Ф-4255-50 з інформацією про розмір недоїмки направлена до органу державної виконавчої служби для примусового виконання.

Про наявність та зміст вимог про сплату боргу (недоїмки) позивач дізнався після звернення з запитом до Ужгородського МВ ДВС та ознайомлення з матеріалами виконавчих провадженнь, № 69015135 від 16.05.2022 р., №73160849 від 27.10.2023 р. .,№73161006 від 27.10.2023 р. відкритих на підставі оскаржуваних вимог.

Мотиви та норми права застосовані судом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам по суті заявлених вимог, суд виходить з того, що правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, визначає Закон №2464-VI Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 1 Закону №2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (єдиний внесок) це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 4 Закону №2464-VI, платниками єдиного внеску є фізичні особи підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Відповідно до абзацу 1 пункту 2 частини 1 статті 7 Закону №2464-VI для платників, зазначених в пунктах 4 (крім фізичних осіб підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5, 5-1 частини 1 статті 4 цього Закону, єдиний внесок нараховується на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

Згідно з абзацом 2 пункту 2 частини 1 статті 7 Закону №2464-VI, в разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Пунктом 3 частини 1 статті 7 Закону №2464-VI передбачено, що для платників, зазначених в пункті 4 частини 1 статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, єдиний внесок нараховується на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Відповідно до абзацу 3 частини 8 статті 9 Закону №2464-VI платники єдиного внеску, зазначені в пунктах 4, 5, 5-1 частини 1 статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

Згідно з абзацом 4 частини 8 статті 9 Закону №2464-VI періодом, за який платники єдиного внеску подають звітність до органу доходів і зборів (звітним періодом), є календарний місяць, крім платників, зазначених в пунктах 4, 5 частини 1 статті 4 цього Закону, для яких звітним періодом є календарний рік. В разі державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи підприємця її останнім звітним періодом є період з дня закінчення попереднього звітного періоду до дня державної реєстрації припинення підприємницької діяльності такої фізичної особи.

Отже, починаючи з 01.01.2017 після внесення відповідних змін до Закону №2464-VI відповідно до вищезазначених норм встановлений безальтернативний обов`язок фізичної особи-підприємця регулярно сплачувати єдиний внесок з дати державної реєстрації підприємницької діяльності до дати державної реєстрації припинення підприємницької діяльності. При цьому в разі неотримання доходу, за будь яких умов, єдиний внесок має бути сплачений у розмірі не менше розміру мінімального страхового внеску на місяць. Виключення з даного правила стосуються лише фізичних осіб-підприємців, які отримують пенсію або соціальну допомогу.

Разом з цим, у відповідності до пункту 4 частини 1 статті 4 Закону №2464-VІ у позивача не має статусу платника єдиного внеску та як наслідок наявності обов`язку сплачувати єдиний внесок у мінімальному розмірі за період з 2017 року виходячи з наступного.

Суд зазначає, що суб`єктна ознака статусу фізичної особи - підприємця є визначальною для вирішення питання про віднесення позивача до платників єдиного внеску.

Відповідно до статті 42 Конституції України кожен має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом.

Згідно з частиною 2 статті 50 Цивільного кодексу України фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом.

01.07.2004 набрав чинності Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» від 15.05.2003№755-IV (далі Закон №755-IV), яким передбачено створення і формування Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців.

Відповідно до частини 1 статті 42 Закону №755-IV (тут й надалі у первинній редакції) для проведення державної реєстрації фізична особа, яка має намір стати підприємцем, повинна подати особисто (надіслати рекомендованим листом з описом вкладення) державному реєстратору за місцем проживання такі документи: заповнену реєстраційну картку на проведення державної реєстрації фізичної особи - підприємця; копію довідки про включення заявника до Державного реєстру фізичних осіб - платників податків та інших обов`язкових платежів; документ, що підтверджує внесення реєстраційного збору за проведення державної реєстрації ФОП.

Згідно з пунктом 2 розділу VIII «Прикінцеві положення» цього Закону державний реєстратор протягом 2004-2005 років при надходженні від юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців реєстраційної картки, відповідно до вимог статті 19 цього Закону, зобов`язаний провести заміну раніше виданих їм свідоцтв про державну реєстрацію на свідоцтва про державну реєстрацію єдиного зразка. При цьому реєстраційний збір за заміну свідоцтва про державну реєстрацію не стягується.

Таким чином, визначена процедура державної реєстрації з дати набрання чинності Законом №755-IV передбачала встановлення волевиявлення особи щодо одержання правового статусу ФОП через здійснення повного (при первинному набутті) чи мінімального (при підтвердженні набутого статусу суб`єкта підприємницької діяльності до 01 липня 2004 року) комплексу дій шляхом подання державному реєстратору реєстраційної картки (документ встановленого зразка, який підтверджує волевиявлення особи щодо внесення відповідних записів до ЄДР - абзац 7 частини 1 статті 1 Закону №755-IV) та отримання свідоцтва про державну реєстрацію (документ встановленого зразка, який засвідчує факт внесення до ЄДР запису про державну реєстрацію юридичної особи або ФОП - абзац 9 частини 1 статті 1 Закону №755-IV).

03.03.2011 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб підприємців» щодо спрощення механізму державної реєстрації припинення суб`єктів господарювання від 01.07.2010 №2390-VI (далі Закон 2390-VI), яким було внесено зміни до Закону №755-IV.

Пунктами 2-4 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №2390-VI було передбачено, що процес включення до ЄДР відомостей про юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, зареєстрованих до 01 липня 2004 року, завершується через рік, починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Усі юридичні особи та фізичні особи - підприємці, створені та зареєстровані до 01 липня 2004 року, зобов`язані у встановлений пунктом 2 цього розділу строк подати державному реєстратору реєстраційну картку для включення відомостей про них до ЄДР та для заміни свідоцтв про їх державну реєстрацію на свідоцтва про державну реєстрацію єдиного зразка або для отримання таких свідоцтв.

Свідоцтва про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, оформлені з використанням бланків старого зразка та видані до 01 липня 2004 року, після настання встановленого пунктом 2 цього розділу строку вважаються недійсними.

Водночас пунктом 8 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №2390-VI визначено, що після закінчення передбаченого для включення відомостей до ЄДР строку, встановленого пунктом 2 цього розділу, уповноважені органи у місячний строк проводять остаточне звірення даних відомчих реєстрів (баз даних реєстрів, журналів реєстрації, обліку тощо), за результатами якого готують аналітичну інформацію для передачі її тимчасовим міжвідомчим спеціальним комісіям, утвореним з метою проведення в Автономній Республіці Крим та відповідних областях інвентаризації юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, зареєстрованих до 01 липня 2004 року, відомості про яких до строку, встановленого пунктом 2 цього розділу, не включені до ЄДР. За результатами проведеної тимчасовими міжвідомчими спеціальними комісіями роботи відомості про юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, зареєстрованих до 01 липня 2004 року, включаються до ЄДР з відміткою про те, що свідоцтва про їх державну реєстрацію, оформлені з використанням бланків старого зразка та видані до 01 липня 2004 року, вважаються недійсними.

Таким чином, строк для включення до ЄДР відомостей про фізичних осіб - підприємців, державна реєстрація яких була проведена до 01.07.2004, визначений пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №2390-VI, закінчився 03.03.2012 року. При цьому цей строк включення до ЄДР відомостей про фізичних осіб - підприємців, державна реєстрація яких проведена до 01.07.2004, підлягав застосуванню виключно у випадках самостійного подання останніми реєстраційних карток державному реєстратору.

Натомість відомості про фізичних осіб - підприємців, які самостійно не звернулись із відповідною заявою у строк, установлений пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №2390-VI, підлягали включенню до ЄДР на підставі інформації, отриманої від тимчасових міжвідомчих спеціальних комісій. Державні реєстратори, вносячи відомості про цих фізичних осіб - підприємців до ЄДР, зобов`язані були зробити відмітку про недійсність їхнього свідоцтва про державну реєстрацію.

25.04.2014 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо включення відомостей про діючих юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців до Єдиного державного реєстру» від 25.03.2014 №1155-VII (далі - Закон №1155-VII).

Цим Законом пункт 2 розділу VIII «Прикінцеві положення» Закону №755-IV викладено в новій редакції, відповідно до якої

-усі діючі юридичні особи та фізичні особи - підприємці, створені та зареєстровані до 01 липня 2004 року, відомості про яких не включені до ЄДР, зобов`язані подати державному реєстратору відповідно до вимог статті 19 цього Закону реєстраційну картку для включення відомостей про них до ЄДР. Державний реєстратор після отримання від юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців реєстраційної картки зобов`язаний включити відомості про юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців і видати їм виписку з ЄДР.

До того ж Законом №1155-VII виключено пункти 2-4 і 7-9 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №2390-VI.

Основною метою Закону №1155-VII є продовження процесу включення до ЄДР відомостей про юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, які зареєстровані до 01.07.2004 та до цього часу не подали державному реєстратору про себе відомості.

Для досягнення цієї мети Законом №1155-VIІ внесені зміни до розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №2390-VІ щодо спрощення механізму державної реєстрації припинення суб`єктів господарювання», які дозволять проводити включення відомостей про діючих юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців до ЄДР.

Суд зазначає, що статус фізичної особи-підприємця є формою реалізації конституційного права на підприємницьку діяльність, відсутність підтвердженого у визначеній державою формі реалізації цього права у нових умовах нормативно-правового регулювання після 2004 року виключає можливість автоматичного перенесення набутих до 01 липня 2004 року ознак суб`єкта господарювання, оскільки особа не може бути примушена до реалізації наданого їй права в цих умовах, а користується ним на власний розсуд.

Водночас зміни у процедуру адміністрування системи державної реєстрації фізичних осіб - підприємців, запроваджені законами №2390-VI та №1155-VII, не спростовують наведених висновків щодо природи визначення статусу фізичної особи-підприємця, а лише визначають регулювання діяльності уповноважених органів у відношенні до фізичних осіб, які мають намір продовжувати здійснювати підприємницьку діяльність, розпочату ними до 01.07.2004, що підтверджується виконанням ними обов`язку подати реєстраційну картку або ж констатації відмови особи від набуття статусу фізичної особи-підприємця шляхом неподання реєстраційної картки, що за змістом нормативних приписів мало наслідком відмову в заміні свідоцтва про державну реєстрацію на бланки нового зразка та внесення відмітки до ЄДР про те, що свідоцтва про їх державну реєстрацію, оформлені з використанням бланків старого зразка та видані до 01.07.2004, вважаються недійсними. Таким чином, виключалася можливість законного здійснення підприємницької діяльності.

Позивач не заперечує наявність у нього по червень 2004 році статусу фізичної особи-підприємця, однак з матеріалів справи слідує, що позивач не виявив бажання продовжувати підприємницьку діяльність, розпочату до 01.07.2004.

Спір з аналогічними обставинами та правовідносинами був предметом розгляду у справі №260/81/19, яку було передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду. За результатами розгляду справи, Велика Палата ухвалила постанову від 01.07.2020, у якій, здійснивши системне тлумачення норм права, сформулювала такий правовий висновок.

Статус ФОП є формою реалізації конституційного права на підприємницьку діяльність, відсутність підтвердженого у визначеній державою формі реалізації цього права у нових умовах нормативно-правового регулювання після 2004 року виключає можливість автоматичного перенесення набутих до 1 липня 2004 року ознак суб`єкта господарювання, оскільки особа не може бути примушена до реалізації наданого їй права в цих умовах, а користується ним на власний розсуд.

Водночас зміни у процедуру адміністрування системи державної реєстрації фізичних осіб - підприємців, запроваджені законами №2390-VI та №1155-VII, не спростовують наведених висновків щодо природи визначення статусу ФОП, а лише визначають регулювання діяльності уповноважених органів у відношенні до фізичних осіб, які мають намір продовжувати здійснювати підприємницьку діяльність, розпочату ними до 1 липня 2004 року, що підтверджується виконанням ними обов`язку подати реєстраційну картку або ж констатації відмови особи від набуття статусу ФОП шляхом неподання реєстраційної картки, що за змістом нормативних приписів мало наслідком відмову в заміні свідоцтва про державну реєстрацію на бланки нового зразка та внесення відмітки до ЄДР про те, що свідоцтва про їх державну реєстрацію, оформлені з використанням бланків старого зразка та видані до 1 липня 2004 року, вважаються недійсними. Таким чином, виключалася можливість законного здійснення підприємницької діяльності, а відтак отримання доходу від такої діяльності.

Велика Палата Верховного Суду також наголосила, що існування нечіткого, суперечливого нормативного регулювання на час виникнення спірних правовідносин порушує принцип правової визначеності.

З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що відсутність офіційного підтвердження в особи статусу ФОП шляхом проходження реєстраційних процедур у порядку, визначеному Законом України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань», що виключає можливість законного здійснення підприємницької діяльності та отримання відповідних доходів, за відсутності фактичних доказів протилежного, виключає і можливість формальної та фактичної участі позивача у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування за відповідним статусом.

Згідно частини п`ятої статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Враховуючи висновки Великої Палати Верховного Суду щодо застосування норм права, викладені у постанові від 1 липня 2020 року у справі №260/81/19, необхідно зазначити, що статус фізичної особи-підприємця - це юридичний статус, який засвідчує право особи на заняття підприємницькою діяльністю, а саме: самостійною, ініціативною, систематичною, на власний ризик господарською діяльністю, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку. Виключно фізична-особа підприємець, зареєстрована в установленому порядку, яка має право здійснювати підприємницьку діяльність і перебуває на загальній або спрощеній системі оподаткування, вважається платником єдиного внеску і зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу (за умови, що така особа не є найманим працівником).

Також Великою Палатою Верховного Суду зазначено, що оскільки статус ФОП є формою реалізації особою конституційного права на підприємницьку діяльність, відсутність підтвердженого у визначеній державою формі реалізації особою цього права в умовах нормативно-правового регулювання, чинного з 1 січня 2004 року, виключає можливість автоматичного перенесення набутих до 1 липня 2004 року ознак суб`єкта господарювання, оскільки особа не може бути примушена до реалізації наданого їй права в цих умовах, а користується ним на власний розсуд.

В Єдиному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відсутні записи про те, що позивач зареєстрований як ФОП.

З огляду на викладене суд дійшов висновку, що відсутність офіційного підтвердження у ОСОБА_1 статусу фізичної-особи підприємця шляхом проходження реєстраційних процедур у порядку, визначеному Законом №755-IV, що виключає можливість законного здійснення підприємницької діяльності та отримання відповідних доходів, за відсутності фактичних доказів протилежного, виключає і можливість формальної та фактичної участі позивача у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування за відповідним статусом.

Таким чином, оскільки позивач не мав статусу фізичної особи-підприємця, суд вважає, що відповідач безпідставно нарахував позивачу недоїмку зі сплати єдиного внеску.

Відповідно до частини 1 статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Згідно з пунктом 10 частини 2 статті 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Суд зазначає, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Європейський суд з прав людини у пункті 75 рішення від квітня 2005 року у справі «Афанасьєв проти України» (заява № 38722/02) зазначив, що обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави.

Для ефективного поновлення порушеного права необхідною умовою є існування чіткого зв`язку між правопорушенням та способом захисту права, тобто метою заявлених позовних вимог має бути усунення перешкод у здійсненні права, а її досягненням - визначений спосіб захисту права, який би вичерпував себе. Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

В межах розгляду даної справи судом встановлено безпідставне перебування позивача на час виникнення спірних правовідносин на податковому обліку в статусі фізичної особи-підприємця за обліковими даними контролюючого органу та, як наслідок, безпідставне нарахування контролюючим органом єдиного внеску в інтегрованій картці платника, що мало наслідком протиправне винесення оскаржуваних вимог про сплату боргу (недоїмки).

При цьому, суд зазначає, що у разі скасування вимоги про сплату боргу контролюючий орган повинен вчинити дії щодо відображення/коригування в інтегрованій картці позивача дійсного стану зобов`язань перед бюджетом.

Щодо строку звернення з даним позовом до суду суд зазначає наступне.

Згідно ч.2 ст. 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася, або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч.З ст.122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч.І ст.122 КАС України Суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Згідно ч.4 ст.25 Закону № 2464-УІ у разі незгоди з розрахунком суми недоїмки платник єдиного внеску узгоджує її з податковим органом шляхом оскарження вимоги про сплату єдиного внеску в адміністративному або судовому порядку. Скарга на вимогу про сплату єдиного внеску подається протягом десяти календарних днів, що настають за днем отримання платником єдиного внеску вимоги про сплату єдиного внеску

Судом встановлено, що позивач не отримував Вимоги про сплату боргу (недоїмки). Про зміст вимог про сплату боргу (недоїмки) дізнався 01 грудня 2023 року, після звернення з запитом до Ужгородського МВ ДВС та ознайомлення з матеріалами виконавчих провадженнь, № 69015135 від 16.05.2022 р., №73160849 від 27.10.2023 р. .,№73161006 від 27.10.2023 р. відкритих на підставі оскаржуваних вимог.

Саме з того часу позивачу стало відомо про наявність Вимоги ГУ ДПС у Закарпатській обл. від 12 листопада 2018року № Ф-4255-50 У про сплату боргу (недоїмки) у сумі 15819 грн. 54 грн. (п`ятнадцять тисяч, вісімсот дев`ятнадцять грн. п`ятдесят чотири коп.); Вимоги ГУ ДПС у Закарпатській обл., від 14 лютого 2020 року № Ф-4255-50 У про сплату боргу (недоїмки) у сумі 13473, 90 грн. (тринадцять тисяч чотириста сімдесят три грн. дев`яносто коп. ); Вимоги ГУ ДПС у Закарпатській обл., від 06 травня 2021 року № Ф- 4255-50 У про сплату боргу (недоїмки) у сумі 8495, 30 грн. (вісім тисяч чотириста дев`яносто п`ять грн. тридцять коп.)

Враховуючи викладене, десятиденний термін оскарження вимоги про сплату боргу (недоїмки) пропущений з поважних причин і підлягав поновленню.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про необхідність зобов`язання відповідача виключити з інтегрованої картки платника податків заборгованість (недоїмку) ОСОБА_1 зі сплати єдиного внеску як фізичної особи-підприємця, у зв`язку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню.

Згідно з частинами 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Відповідно до положень статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

За наведеного вище суд вважає, що заявлені позовні вимоги знайшли своє підтвердження поданими до матеріалів справи письмовими доказами, є обґрунтованими, а тому позов підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 241-246, 255, 257-262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

1. Позов ОСОБА_1 (ІПН: НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) до Головного управління ДПС у Закарпатській області (вул. Волошина, буд. 52,Ужгород,Закарпатська область,88000, ЄДРПОУ 44106694) про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу - задовольнити повністю.

2. Визнати протиправними та скасувати:

- Вимогу Головного управління ДПС у Закарпатській області від 12 листопада 201 8 року № Ф-4255-50 У про сплату боргу (недоїмки) у сумі 15819 ,54 грн. ,

-Вимогу Головного управління ДПС у Закарпатській області від і4 лютого 2020 року № Ф-4255-50 У про сплату боргу (недоїмки) у сумі 13473,90 грн. ,

-Вимогу Головного управління ДПС у Закарпатській області від 06 травня 2021 року № Ф-4255-50 У про сплату боргу (недоїмки) у сумі 8495,30 грн.

3. Зобов`язати Головне управління ДПС у Закарпатській області (вул. Волошина, буд. 52,Ужгород,Закарпатська область,88000, ЄДРПОУ 44106694) виключити з інтегрованої картки платника податків заборгованість (недоїмку) ОСОБА_1 зі сплати єдиного внеску як фізичної особи-підприємця.

Стягнути з Головного управління ДПС у Закарпатській області (вул. Волошина, буд. 52,Ужгород,Закарпатська область,88000, ЄДРПОУ 44106694) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (ІПН: НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) судовий збір в сумі 1073,60 грн. (одна тисяча сімдесят три грн. шістдесят коп.)

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

СуддяЗ.Б.Плеханова