Справа № 990/145/23
Суддя: Жук А.В.
Дата ухвалення: 2023-12-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

22 грудня 2023 року

м. Київ

справа №990/145/23

провадження № П/990/145/23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Жука А.В.,

суддів: Білак М.В., Єресько Л.О., Мартинюк Н.М., Мельник-Томенко Ж.М.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами справу

за позовом ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя, Голови Вищої ради правосуддя про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

18 липня 2023 року до Верховного Суду як суду першої інстанції надійшла позовна заява ОСОБА_1 , у якій він з урахуванням заяви про зміну підстав позову просив:

- визнати протиправною бездіяльність Голови Вищої ради правосуддя (далі - Голова ВРП) щодо нерозгляду пункту 2 звернення ОСОБА_1 від 25 червня 2023 року про залучення звернення від 25 червня 2023 року з додатками, про прискорення розгляду заяви про звільнення ОСОБА_2 від 11 квітня 2023 року до матеріалів за заявою ОСОБА_2 від 11 квітня 2023 року про звільнення у відставку, на підставі законодавства України, яким керувався Голова ВРП, особисто ухвалюючи рішення про залучення до заяви про звільнення ОСОБА_2 у відставку, звернення Громадської організації «Всеукраїнське об`єднання «Автомайдан» (далі ГО «ВО «Автомайдан») від 25 квітня 2023 року (реєстраційно контрольна картка від 25 квітня 2023 року №9/18/13 23), яке не відповідає вимогам (зразок скарги) рішенню Вищої ради правосуддя (далі - ВРП) від 14 лютого 2017 року №269/0/15 17 та статті 5 Закону України «Про звернення громадян» і надав вказівку відповідно до резолюції, копії заяви надати членам ВРП;

-зобов`язати Голову ВРП розглянути пункт 2 звернення ОСОБА_1 від 25 червня 2023 року, надісланого Голові ВРП, про залучення звернення позивача від 25 червня 2023 року з додатками про прискорення розгляду заяви про звільнення ОСОБА_2 від 11 квітня 2023 року до матеріалів за заявою ОСОБА_2 від 11 квітня 2023 року про звільнення у відставку на підставі законодавства України, яким керувався Голова ВРП, особисто ухвалюючи рішення про залучення до заяви про звільнення ОСОБА_2 у відставку, звернення ГО «ВО «Автомайдан» від 25 квітня 2023 року (реєстраційно контрольна картка від 25 квітня 2023 року №9/18/13 23), яке не відповідає вимогам (зразок скарги) рішенню ВРП від 14 лютого 2017 року №269/0/15 17 та статті 5 Закону України «Про звернення громадян» і надав вказівку відповідно до резолюції, копії заяви надати членам Вищої ради правосуддя, та надати позивачеві письмову відповідь із цього питання;

- визнати протиправною бездіяльність Голови ВРП щодо несвоєчасного, з порушенням строку, встановленого статтею 20 Закону України «Про звернення громадян», письмового повідомлення позивача щодо результатів розгляду пункту 1 його звернення від 25 травня 2023 року, надісланого Голові ВРП;

- визнати протиправною бездіяльність ВРП щодо несвоєчасного, з порушенням строку, встановленого статтею 20 Закону України «Про звернення громадян» письмового повідомлення позивача щодо результатів розгляду його звернення від 25 травня 2023 року, надісланого ВРП;

- визнати протиправним рішення Голови ВРП щодо залучення звернення ГО «ВО «Автомайдан» від 19 червня 2023 року (реєстраційно контрольна картка від 19 червня 2023 року №9/46/13 23), яке не відповідає вимогам (зразок скарги) рішення ВРП від 14 лютого 2017 року №269/0/15 17 і порушує права позивача, передбачені статтями 27, 51 Конституції України, статтею 202 Сімейного Кодексу України та спричиняє відносно позивача тяжкі наслідки, пов`язані з втратою ним здоров`я та загрозою його життю, у зв`язку з перешкоджанням посадовою особою ВРП належного постійного догляду невиліковно тяжко хворим непрацездатним батьком.

Ухвалою Верховного Суду від 24 липня 2023 року позовну заяву ОСОБА_1 прийнято до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі.

Колегія суддів, обговоривши можливість розгляду в порядку адміністративного судочинства вимоги позивача, сформульовані таким чином: «Визнати протиправним рішення Голови Вищої ради правосуддя щодо залучення звернення ГО «ВО «Автомайдан» від 19.06.2023 року (реєстраційно контрольна картка №9/46/13 23 від 19.06.23), яке не відповідає вимогам (зразок скарги) рішенню Вищої ради правосуддя №269/0/15 17 від 14.02.2017 року і порушує права позивача, передбачені ст.27, ст.51 Конституції України, ст.202 Сімейного Кодексу України та спричиняє відносно ОСОБА_1 тяжкі наслідки, пов`язані з втратою ним здоров`я та загрозою його життю, у зв`язку з перешкоджанням посадовою особою Вищої ради правосуддя належного постійного догляду невиліковно тяжко хворим непрацездатним батьком», дійшла таких висновків.

Статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні та конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, у Рішенні від 14 грудня 2011 року №19 рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Згідно із частиною третьою статті 124 Основного Закону України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За частиною першою статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист одним із способів, передбачених цією статтею, або в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року №18 рп/2004 поняття «порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в цьому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Відповідно до частини першої статті 131 Конституції України в Україні діє ВРП, яка здійснює повноваження, визначені цією статтею Конституції та статтею 3 Закону України «Про Вищу раду правосуддя».

Згідно із частиною першою статті 1 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» ВРП є колегіальним, незалежним конституційним органом державної влади та суддівського врядування, який діє в Україні на постійній основі для забезпечення незалежності судової влади, її функціонування на засадах відповідальності, підзвітності перед суспільством, формування доброчесного та високопрофесійного корпусу суддів, додержання норм Конституції і законів України, а також професійної етики в діяльності суддів і прокурорів.

До повноважень ВРП віднесено, зокрема, ухвалення рішення про звільнення судді з посади (пункт 4 частини першої статті 131 Конституції України, пункт 6 частини першої статті 3 Закону України «Про Вищу раду правосуддя»).

Отже, звільнення судді з посади є конституційною функцією ВРП.

Відповідно до частини першої статті 55 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» питання про звільнення судді з підстав, визначених пунктами 1 (неспроможність виконувати повноваження за станом здоров`я) та 4 (подання заяви про відставку або про звільнення з посади за власним бажанням) частини шостої статті 126 Конституції України, розглядається на засіданні ВРП.

Рішення ВРП ухвалюється більшістю членів ВРП, які беруть участь у засіданні ВРП, якщо інше не визначено цим Законом (частина перша статті 34 Закону України «Про Вищу раду правосуддя»).

Статтею 21 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» закріплено гарантії діяльності членів ВРП, зокрема частиною четвертою цієї статті визначено, що член ВРП у своїй діяльності є незалежним від будь-якого незаконного впливу, тиску або втручання.

Пунктом 15.3 Регламенту ВРП передбачено, що підготовку питань, пов`язаних із звільненням судді з посади, здійснює доповідач, визначений автоматизованою системою розподілу справ.

Підготовка до розгляду питання про звільнення судді з посади доручається члену ВРП, на розгляді у якого вже перебуває питання про звільнення судді з посади з інших підстав.

За результатами попереднього розгляду заяви про звільнення судді доповідач складає висновок (абзаци перший, другий, четвертий пункту 15.3 Регламенту ВРП).

За результатами розгляду питання про звільнення судді з посади за загальними обставинами ухвалюється рішення ВРП, яке викладається у письмовій формі, підписується головуючим на засіданні одноособово (пункт 15.12 Регламенту ВРП).

Відповідно до пункту 5.19 1 Регламенту ВРП у разі необхідності проведення додаткової перевірки, витребування матеріалів щодо справи, яка розглядається, розгляд справи (питання порядку денного) може бути відкладено або зупинено.

Отже, відповідно до наведених правових норм за поданою суддею заявою про звільнення з посади у відставку автоматизованою системою з-поміж членів ВРП визначається доповідач, який здійснює підготовку питань, пов`язаних зі звільненням судді, тобто досліджує заяву та додані матеріали, витребовує за потреби документи, яких не вистачає, опрацьовує їх та складає висновок. При цьому за Законом член ВРП має гарантії незалежності від будь-якого незаконного впливу, тиску або втручання. Після попереднього розгляду доповідачем заяви судді питання про звільнення розглядає ВРП у пленарному складі і, за відсутності обставин, що обумовлюють необхідність проведення додаткової перевірки чи витребовування матеріалів, ухвалює рішення більшістю голосів членів ВРП, які беруть участь у засіданні.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (параграф 33 рішення від 21 грудня 2010 року у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України»).

Також у параграфі 53 рішення від 08 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що право на суд не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням у випадку, коли доступ особи до суду обмежується або законом, або фактично таке обмеження не суперечить пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету, за умови забезпечення розумної пропорційності між використовуваними засобами та метою, яка має бути досягнута.

За приписами пункту 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

За визначенням, наведеним у пункті 19 частини першої статті 4 КАС України індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

Характерною рисою правовідносин, зумовлених розглядом ВРП заяви судді про звільнення з посади, є те, що ухвалене за його результатом рішення завжди є індивідуальним актом, який стосується виключно прав, свобод та інтересів конкретного судді.

Це означає, що дії, які передують прийняттю ВРП рішення про звільнення або про відмову у звільненні судді, не можуть порушувати прав осіб, які не є учасниками цих відносин і відповідно не породжують для них права на судовий захист.

Більше того, колегія суддів вважає, що дії щодо підготовки питань, пов`язаних зі звільненням судді з посади та попереднім розглядом цієї заяви (пункт 15.3 Регламенту ВРП) взагалі не можуть бути самостійним предметом судового оскарження до прийняття ВРП відповідного рішення, зокрема, суд не може наперед визначати та указувати які документи і в якому обсязі мають бути долучені до матеріалів за заявою судді про звільнення і досліджені доповідачем, а згодом і ВРП у пленарному складі, а які варто залишити поза увагою, оскільки це становитиме втручання у діяльність як члена ВРП доповідача, так і ВРП, до виключної компетенції якої віднесено розгляд заяв суддів про звільнення з посади та ухвалення відповідних рішень.

На думку суду, саме рішення ВРП може бути оскаржено до суду особою, чиїх прав воно стосується і лише у межах розгляду такої справи суд може надати оцінку діям, які передують його прийняттю, тобто як імовірній підставі позову про оскарження рішення, а не як самостійному предмету. В іншому випадку, визначення судом обсягу матеріалів, які має перевірити доповідач та ВРП до прийняття відповідного рішення, свідчатиме про підміну судом органу, який має дискреційні повноваження у питанні розгляду заяв суддів про звільнення та прийняття рішень із цього приводу, що є неприпустимим.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 238 КАС України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Таким чином, ураховуючи що позивач не є учасником (суб`єктом) правовідносин, які виникли у зв`язку з поданням суддею ОСОБА_2 заяви про звільнення з посади судді у відставку, а також характер дій щодо підготовки питань, пов`язаних зі звільненням судді та попереднім розглядом цієї заяви до прийняття ВРП відповідного рішення, колегія суддів дійшла висновку, що провадження у адміністративній справі в цій частині вимог позивача підлягає закриттю.

При цьому, Верховний Суд зауважує, що у розглядуваному випадку поняття «спір, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства» слід тлумачити в ширшому значенні, тобто як поняття, що стосується тих спорів, які не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, і тих, які взагалі не підлягають судовому розгляду, у зв`язку із чим не зазначає, до юрисдикції якого суду належить вирішення цієї справи.

Верховний Суд роз`яснює позивачеві, що у частині закриття провадження у справі сплачена сума судового збору може бути повернута за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду (пункт 5 частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір»).

Керуючись статтями 2, 22, 238, 241, 243, 248, 266, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Закрити провадження в адміністративній справі №990/145/23 за позовом ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя, Голови Вищої ради правосуддя в частині позовних вимог, сформульованих таким чином: «Визнати протиправним рішення Голови Вищої ради правосуддя щодо залучення звернення ГО «ВО «Автомайдан» від 19.06.2023 року (реєстраційно контрольна картка №9/46/13 23 від 19.06.23), яке не відповідає вимогам (зразок скарги) рішенню Вищої ради правосуддя №269/0/15 17 від 14.02.2017 року і порушує права позивача, передбачені ст.27, ст.51 Конституції України, ст.202 Сімейного Кодексу України та спричиняє відносно ОСОБА_1 тяжкі наслідки, пов`язані з втратою ним здоров`я та загрозою його життю, у зв`язку з перешкоджанням посадовою особою Вищої ради правосуддя належного постійного догляду невиліковно тяжко хворим непрацездатним батьком».

Ухвала відповідно до статті 256 КАС України набирає законної сили з моменту її підписання.

Ухвала може бути оскаржена до Великої Палати Верховного Суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її підписання.

...........................

...........................

...........................

...........................

...........................

А.В. Жук

М.В. Білак

Л.О. Єресько

Н.М. Мартинюк

Ж.М. Мельник Томенко

Судді Верховного Суду