Справа № 420/28565/23
Суддя: Левчук О.А.
Дата ухвалення: 2023-12-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2023 року Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Левчук О.А., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Регіонального управління морської охорони Адміністрації Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправною бездіяльність, стягнення коштів, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся з даним позовом до суду та просить суд визнати протиправною бездіяльність Регіонального управління морської охорони Адміністрації Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні із 25.122020 по 25.06.2021; стягнути з Регіонального управління морської охорони Адміністрації Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні із 25.122020 по 25.06.2021 в розмірі 159870,63 грн. без утримання податку на доходи фізичних осіб.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що відповідачем в порушення строків розрахунку при виключені зі списків особового складу та всіх видів грошового забезпечення 24.12.2020 року проведено остаточний розрахунок у зв`язку зі звільненням лише 15.09.2023 року, а тому відповідач зобов`язаний нарахувати та виплатити середнє грошове забезпечення за період затримки обрахований відповідно до Порядку № 100.

Представником відповідача Регіонального управління морської охорони Адміністрації Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) надано відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача просить відмовити в задоволенні позову та вказує, що зміст ст.117 КЗпП України дає підстави зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Аналіз такого правового врегулювання дає змогу с зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 КЗпП України, а саме про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. На момент звільнення ОСОБА_1 з військової служби Регіональним управлінням Морської охорони було складено грошовий атестат виданий на ім`я ОСОБА_1 , довідка про додаткові види грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премії за останні 24 календарні місяці служби підряд перед місяцем звільнення, що подаються для призначення пенсії відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб із зазначенням усіх виплачених сум грошового забезпечення за період з грудня 2018 року по листопад 2020 року та виплачено всі належні виплати передбачені Законом України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям при звільненні з військової служби. Заперечень щодо відомостей, які були включені до грошового атестату та довідки про додаткові види грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премії за останні 24 календарні місяці служби підряд перед місяцем звільнення, що подаються для призначення пенсії відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, а також розміру виплат при звільненні з військової служби ОСОБА_1 на момент звільнення не висловлювалось. З моменту звільнення позивача з військової служби 24.12.2020 та до зазначеної Постанови від 26.04.2023, коли зобов`язання відповідачів здійснити перерахунок грошового забезпечення було встановлено судом, пройшло більше 1 року. А тому, враховуючи вищевикладене, реальна затримка у виплаті 89470, 58 грн. грошового забезпечення склала дванадцять днів, від дня коли таке зобов`язання набрало законної сили.

Ухвалою суду від 24 жовтня 2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Вивчивши матеріали справи, дослідивши та проаналізувавши надані докази, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 проходив військову службу та наказом начальника Регіонального управління морської охорони Адміністрації Державної прикордонної служби України від 24.12.2020 року № 308-ОС виключений зі списків особового складу та всіх видів забезпечення (а.с. 9-10).

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 10 лютого 2023 року по справі № 420/17366/22, яке набрало законної сили, визнано протиправними дії Регіонального управління Морської охорони Адміністрації Державної прикордонної служби України, які полягають у застосуванні із 29.01.2020 розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року при нарахуванні ОСОБА_1 грошового забезпечення, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану основну відпустку, допомоги на оздоровлення та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань; зобов`язано Регіональне управління Морської охорони Адміністрації Державної прикордонної служби України здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 з 29.01.2020 грошового забезпечення, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану основну відпустку, допомоги на оздоровлення та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, нарахованих та виплачених у зв`язку із проходженням військової служби та звільненням з неї, із застосуванням розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2020 року.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 26 квітня 2023 року апеляційну скаргу Регіонального управління Морської охорони Адміністрації Державної прикордонної служби України залишено без задоволення; рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10 лютого 2023 року залишено без змін.

11 травня 2023 року на виконання рішення суду по справі № 420/17366/22 ОСОБА_1 виплачено грошові кошти у розмірі 89470,58 грн. (а.с. 19).

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 18 серпня 2022 року по справі № 420/17683/22, яке набрало законної сили, визнано протиправною бездіяльність Регіонального управління Морської охорони Адміністрації Державної прикордонної служби України щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 компенсації за невикористану додаткову відпустку передбачену п. 17 ч. 1 ст. 13 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту за 2020 рік терміном 14 календарних днів; зобов`язано Регіональне управління Морської охорони Адміністрації Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за невикористану додаткову відпустку передбачену п. 17 ч. 1 ст. 13 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту за 2020 рік терміном 14 календарних днів, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

15 вересня 2023 року на виконання рішення суду по справі № 420/17683/22 ОСОБА_1 виплачено грошові кошти у розмірі 8482,82 грн. (а.с. 22).

Згідно ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Згідно ст. 3 ЗУ «Про військовий обов`язок та військову службу» правовою основою військового обов`язку і військової служби є Конституція України, цей Закон, Закон України «Про оборону України», «Про Збройні Сили України», «Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію», інші закони України, а також прийняті відповідно до них укази Президента України та інші нормативно-правові акти щодо забезпечення обороноздатності держави, виконання військового обов`язку, проходження військової служби, служби у військовому резерві та статусу військовослужбовців, а також міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Разом з тим, ні ЗУ «Про військовий обов`язок та військову службу», ні іншими нормативно-правовими актами не врегульовано порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовця зі служби.

При цьому, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Відповідно до ст. 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно ст. 117 Кодексу законів про працю України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

В постанові від 26 лютого 2020 року по справі № 821/1083/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Верховний Суд в постанові від 13 травня 2020 року по справі № 810/451/17 вказав, що якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення. Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Таким чином, враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, суд приходить висновку про можливість застосування норм ст.ст. 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення з військової служби.

При цьому, аналогічна правова позиція щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців викладена в постановах Верховного Суду від 31 травня 2018 року по справі № 823/1023/16, від 30 січня 2019 року по справі № 807/3664/14, від 26 червня 2019 року по справі № 826/15235/16.

З матеріалів справи вбачається, що у день звільнення позивача з військової служби, йому не були виплачені в повному обсязі грошове забезпечення, одноразова грошова допомога при звільненні, компенсація за невикористану основну відпустку, допомога на оздоровлення та матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань, нарахованих та виплачених у зв`язку із проходженням військової служби та звільненням з неї, із застосуванням розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2020 року, а також компенсація за невикористану додаткову відпустку.

При цьому, такий розрахунок в повній мірі був здійснений 11 травня 2023 року на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10 лютого 2023 року по справі № 420/17366/22 та 15 вересня 2023 року на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 18 серпня 2022 року по справі № 420/17683/22 (а.с. 19, 22).

За таких підстав, суд дійшов висновку, що Регіональним управління морської охорони Адміністрації Державної прикордонної служби України допущено протиправну бездіяльність щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

В постанові від 28.06.2023 року по справі №560/11489/22 Верховний Суд зазначив, що застосуванню підлягає стаття 117 КЗпП України у редакції, чинній на дату звернення позивача з позовом до суду.

Отже, з урахуванням приписів ст. 117 КЗпП України, середній заробітку за час затримки підлягає розрахунку за період з 25.12.2020 року (наступний день після звільнення) по 25.06.2021 року (шість місяців відповідно до вимог ст. 117 КЗпП), та складає 183 дні.

Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100.

Відповідно до п. 1 Порядку № 100 цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадках, зокрема, інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати.

Згідно п. 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Згідно довідки про доходи № 90 від 31.10.2023 року, наданої Регіональним управління морської охорони Адміністрації Державної прикордонної служби України середньоденний розмір грошового забезпечення позивача, ОСОБА_1 , становить 883,46 грн. (а.с. 45).

З матеріалів справи вбачається, що на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10 лютого 2023 року по справі № 420/17366/22 та рішення Одеського окружного адміністративного суду від 18 серпня 2022 року по справі № 420/17683/22, які набрали законної сили, ОСОБА_1 виплачено грошові кошти у загальному розмірі 97953,40 грн. (а.с. 20, 22)

Таким чином, розмір середнього заробітку позивача за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку становить 161673,18 грн. (183 дні х 883,46 грн.), та перевищує розмір несвоєчасно виплаченої суми грошового забезпечення на виконання рішення суду.

У постанові від 18.07.2018 року по справі №825/325/16 Верховний Суд вказав на те, що при визначенні розміру компенсації за затримку розрахунку при звільненні необхідно враховувати розмір середнього заробітку позивача, суму заборгованості, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, а також те, що відповідач є органом державної влади, фінансування якого здійснюється з державного бюджету.

Аналогічна правова позиція щодо застосування принципу співмірності зазначена у постанові Верховного Суду від 04.04.2018 року у справі №524/1714/16-а та постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року у справі №761/9584/15-ц, які мають враховуватись до спірних правовідносин на виконання вимог ст.13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та ч.5 ст.242 КАС України.

В постанові від 30.10.2019 року у справі №806/2473/18 Верховний Суд сформував правову позицію щодо врахування істотності частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку.

При цьому, істотність частки компенсації простроченої заборгованості в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає 60,59 % (97953,40 грн. / 161673,18 грн. х 100 %).

Отже, сума, що підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки 60,59 % складає 97957,78 грн. (183 дні х 883,46 грн.) х 60,59 %).

За таких підстав, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з Регіонального управління морської охорони Адміністрації Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25.12.2020 року по 25.06.2021 року у розмірі 97957,78 грн. (дев`яносто сім тисяч дев`ятсот п`ятдесят сім гривень 78 копійок), з урахуванням обов`язкових відрахувань.

При цьому, суд не приймає до уваги посилання відповідача на пропуск позивачем строку звернення до суду, оскільки приписи ст.ст. 116, 117 КЗпП України вказують на те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. При цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 22 червня 2023 року по справі №380/152/20, від 08 лютого 2022 року по справі №755/12623/19.

Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. Згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «РуїсТоріха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Відповідно до п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.

Згідно ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); добросовісно; розсудливо.

Відповідно до ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Згідно ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ч. 1 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

На підставі вищевикладеного, розглянувши справу на підставі наданих доказів, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню шляхом визнання протиправною бездіяльність Регіонального управління морської охорони Адміністрації Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; стягнення з Регіонального управління морської охорони Адміністрації Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25.12.2020 року по 25.06.2021 року у розмірі 97957,78 грн. (дев`яносто сім тисяч дев`ятсот п`ятдесят сім гривень 78 копійок), з урахуванням обов`язкових відрахувань. В задоволенні решти позовних вимог слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 2, 6, 8, 9, 12, 77, 90, 139, 242-246, 250, 255 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса місця проживання: АДРЕСА_1 ) до Регіонального управління морської охорони Адміністрації Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) (, адреса місцезнаходження: 65026, м. Одеса, вул. Приморська, 3-а) про визнання протиправною бездіяльність, стягнення коштів, - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Регіонального управління морської охорони Адміністрації Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Стягнути з Регіонального управління морської охорони Адміністрації Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25.12.2020 року по 25.06.2021 року у розмірі 97957,78 грн. (дев`яносто сім тисяч дев`ятсот п`ятдесят сім гривень 78 копійок), з урахуванням обов`язкових відрахувань.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено в порядку та в строки встановлені ст. ст. 295, 297 КАС України.

Рішення набирає законної сили в порядку передбаченому статтею 255 КАС України.

Суддя О.А. Левчук