Справа № 335/11370/23
Суддя: Романько О. О.
Дата ухвалення: 2023-12-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2023 року м. Запоріжжя

Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя у складі головуючого судді Романько О.О за участі секретаря судового засідання Гутник Є.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 поданого через представника - адвоката Вакуленка Дмитра Олександровича до Департаменту патрульної поліції, Управління патрульної поліції в Запорізькій області про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не автоматичному режимі серії БАД №020762 від 09 листопада 2023 року,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 в особі представника адвоката Вакуленка Дмитра Олександровича звернувся до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя із позовом до Департаменту патрульної поліції, Управління патрульної поліції в Запорізькій області про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не автоматичному режимі серії БАБ №020762 від 09 листопада 2023 року.

Позовні вимоги мотивовані тим, що оскаржуваною постановою позивача притягнуто до відповідальності за ч. ч. 2,3 ст. 140 ст. 36 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 510,00 грн.

Оскаржувану постанову позивач вважає протиправною, оскільки інкримінованого правопорушення він не вчиняв. В матеріалах справи відсутні докази вчинення позивачем правопорушень, передбачених ч. 2 та ч. 3 ст. 140 КУпАП.

З урахуванням вищевикладеного, позивач просить суд оскаржувану постанову скасувати, стягнути з відповідача на свою користь судові витрат зі сплати судового збору та витрат на правничу допомогу.

Ухвалою судді від 20.11.2023 позовну заяву ОСОБА_1 прийнято до розгляду, відкрито провадження в справі, призначено справу до розгляду в порядку позовного провадження в окремих категоріях адміністративних справ відповідно до приписів ст. ст. 268, 272, 286 КАС України з викликом сторін в судове засідання, встановлено відповідачеві строк для подання відзиву на позов.

29.11.2023 відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечував проти задоволення позову. В обґрунтування заперечень відповідачем заначено, що під час несення служби 09.11.2023, за адресою: АДРЕСА_1 , було виявлено, що ОСОБА_1 , проводив будівельні, а саме: демонтаж асфальту на тротуарі для пішоходів в межах Червоної лінії дороги, без схеми ОДР, погодженої відповідними органами Національної поліції та не позначивши місце проведення робіт відповідними засобами регулювання дорожнього руху, згідно схеми ОДР, чим порушив вимоги п.1.5, 32.1 ПДР України, ДСТУ 8749, 4100, 3587.

Надалі, в ході розгляду справи, було роз`яснено та дотримано права особи, що притягається до адміністративної відповідальності, згідно статті 63 Конституції України та статті 268 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Позивач будь-яких клопотань не заявляв.

З огляду на викладене, відповідач просить відмовити в задоволені позову в повному обсязі. Просили розгляд справи проводити без участі представника відповідача.

У судове засідання позивач не з`явився. На адресу суду від представника позивача - адвоката Вакуленка Д.О. надійшла заява, у якій він просив проводити розгляд справи без участі позивача та його представника. Позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. У відзиві просив проводити розгляд справи без участі представника.

Дослідивши надані сторонами докази, суд доходить наступних висновків.

Відповідно до ст. 6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч. 1 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Як передбачено ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Судом встановлено, що оскаржуваною постановою позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. ч. 2, 3 ст. 140, ст. 36 КУпАП за те, що він (позивач), 09.11.2023 о 09 год. 00 хв. в м. Запоріжжі, по вул. Незалежної України, біля буд.47, проводив будівельні, а саме: демонтаж асфальту на тротуарі для пішоходів в межах червоної лінії дороги, без схеми ОДР, погодженої відповідними органами Національної поліції та не позначивши місце проведення робіт відповідними засобами регулювання дорожнього руху, згідно схеми ОДР, чим порушив вимоги п.1.5, п. 32.1 ПДР України, ДСТУ 8749,4100, 3587. В п. 7 оскаржуваної постанови не зазначено, що до неї додаються будь-які матеріали.

Протокол про адміністративне правопорушення не складався.

Адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність (ст. 9 КУпАП).

Згідно з вимогами ст. ст. 245, 280 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом; при розгляді справи про адміністративне правопорушення суд зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній що відбулася подія інкримінованої відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 ст. 140 КУпАП передбачена адміністративна відповідальність за порушення визначеного законодавством порядку погодження з уповноваженим підрозділом Національної поліції: встановлення рекламоносіїв, технічних засобів організації дорожнього руху, проведення будь-яких робіт на автомобільних дорогах, вулицях, залізничних переїздах; розроблення проектної документації на будівництво, реконструкцію і ремонт автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів та об`єктів дорожнього сервісу; здійснення пасажирських перевезень за встановленими маршрутами руху транспортних засобів загального користування

Частиною 3 ст. 140 КУпАП передбачена адміністративна відповідальність за порушення нормативів щодо обладнання на автомобільних дорогах, вулицях, залізничних переїздах місць: провадження робіт, залишення дорожніх машин, будівельних матеріалів, конструкцій тощо, а так само не усунення після закінчення робіт перешкод і не приведення автомобільної дороги, вулиці, залізничного переїзду в стан, що гарантує безперешкодний і безпечний рух транспортних засобів та пішоходів. Зазначена норма є бланкетною.

Згідно п. 1.5 ПДР України дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків. Особа, яка створила такі умови, зобов`язана негайно вжити заходів до забезпечення безпеки дорожнього руху на цій ділянці дороги та вжити всіх можливих заходів до усунення перешкод, а якщо це неможливо, попередити про них інших учасників дорожнього руху, повідомити уповноважений підрозділ Національної поліції, власника дороги або уповноважений ним орган.

Зокрема, п.п. 32.1. ПДР України зазначено, що з уповноваженими підрозділами Національної поліції узгоджуються: а) розміщення в смугах відведення автомобільних доріг або червоних лініях міських вулиць і доріг та їх штучних спорудах кіосків, павільйонів, рекламоносіїв, пересувних торговельних пунктів, а також на прилеглих територіях, будинках, спорудах - адміністративних приміщень підприємств, установ та організацій; б) умови та порядок руху колон у складі більш як п`яти механічних транспортних засобів; в) порядок буксирування двох і більше транспортних засобів. З органами Національної поліції узгоджуються також інші питання забезпечення безпеки дорожнього руху, передбачені законодавчими актами.

В даному випадку дана норма є бланкетною, адже посилається на інші нормативні акти, однак із постанови не можливо визначити, на які саме.

Автомобільна дорога це лінійний комплекс інженерних споруд, призначений для безперервного, безпечного та зручного руху транспортних засобів (абз. 2 ст. 1 Закону України «Про автомобільні дороги» від 08.09.2005 р. № 2862-IV, далі Закон № 2862).

Вулиця це автомобільна дорога, призначена для руху транспорту й пішоходів, прокладання наземних і підземних інженерних мереж у межах населених пунктів (абз. 4 ст. 1 цього Закону).

Відповідно до пункту 1.10 ПДР України терміни, що наведені у цих Правилах, мають таке значення: автомобільна дорога, вулиця (дорога) частина території, зокрема в населеному пункті, з усіма розташованими на ній спорудами (мостами, шляхопроводами, естакадами, надземними і підземними пішохідними переходами) та засобами організації дорожнього руху, призначена для руху транспортних засобів і пішоходів та обмежена по ширині зовнішнім краєм тротуарів чи краєм смуги відводу; край проїзної частини (для нерейкових транспортних засобів) видима умовна чи позначена дорожньою розміткою лінія на проїзній частині в місці її прилягання до узбіччя, тротуару, газону, розділювальної смуги, смуги для руху трамваїв, велосипедної або пішохідної доріжки; проїзна частина елемент дороги, призначений для руху нерейкових транспортних засобів. Дорога може мати декілька проїзних частин, межами яких є розділювальні смуги; тротуар елемент дороги, призначений для руху пішоходів, який прилягає до проїзної частини або відокремлений від неї газоном.

Автомобільні дороги згідно із ч. 1 ст. 5 Закону № 2862 поділяють на: автомобільні дороги загального користування; вулиці та дороги міст й інших населених пунктів; відомчі (технологічні) автомобільні дороги; автомобільні дороги на приватних територіях.

Автомобільні дороги загального користування включають автомобільні дороги державного та місцевого значення. Крім того, автомобільні дороги класифіковані на дороги:

?державного значення на міжнародні, національні, регіональні й територіальні;

?місцевого значення на обласні та районні (ст. 8 Закону № 2862).

Автомобільні дороги загального користування перебувають у державній власності й не підлягають приватизації (ч. 2 ст. 7 Закону № 2862).

Органами, що здійснюють управління автомобільними дорогами загального користування, є: Мінінфраструктури, Укравтодор, обласні держадміністрації (ст. 10 Закону № 2862).

До повноважень обласних держадміністрацій належить і забезпечення фінансування та розвитку мережі автомобільних доріг загального користування місцевого значення, а також автомобільних доріг загального користування державного значення за наявності відповідного рішення обласної ради (п. 8 ч. 1 ст. 12 Закону № 2862).

Вулиці та дороги міст й інших населених пунктів знаходяться у віданні органів місцевого самоврядування та є комунальною власністю. Їх поділяють на: магістральні дороги, магістральні вулиці загальноміського значення, магістральні вулиці районного значення, а також вулиці й дороги місцевого значення (ч. 1 і ч. 3 ст. 16 Закону № 2862).

Управління функціонуванням та розвитком вулиць і доріг міст й інших населених пунктів здійснюють відповідні органи місцевого самоврядування, у віданні яких вони перебувають (ст. 17 цього Закону).

Винятково на пленарних засіданнях сільських, селищних, міських рад приймають рішення про передання іншим органам окремих повноважень щодо управління майном, яке належить до комунальної власності відповідної територіальної громади, визначення меж цих повноважень й умов їх здійснення (п. 31 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21.05.1997 р. № 280/97-ВР, далі Закон № 280).

До відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать: власні (самоврядні) повноваження з управління в межах, визначених радою, майном, що належить до комунальної власності відповідних територіальних громад (пп. 1 п. «а» ст. 29 Закону № 280).

Виконавчі органи рад це органи, які відповідно до Конституції України створюють сільські, селищні, міські, районні в містах (у разі їх створення) ради для здійснення виконавчих функцій та повноважень місцевого самоврядування в межах, визначених цим й іншими законами (абз. 11 ст. 1 Закону № 280).

Отже, об`єкти комунальної власності, включаючи дороги (вулиці) населених пунктів, перебувають у сфері управління сільських, селищних, міських рад або вповноважених ними виконавчих органів.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 24 Закону України «Про дорожній рух» власники доріг, вулиць та залізничних переїздів або уповноважені ними органи несуть відповідальність за створення безпечних умов руху на дорогах, вулицях та залізничних переїздах, що знаходяться у їх віданні.

При виконанні робіт по ремонту і утриманню автомобільних доріг, вулиць та залізничних переїздів дорожньо-експлуатаційні організації у першочерговому порядку повинні здійснювати заходи щодо безпеки дорожнього руху на основі обліку і аналізу дорожньо-транспортних пригод, результатів обстежень і огляду автомобільних доріг, вулиць та залізничних переїздів, і передусім на аварійних і небезпечних ділянках та у місцях концентрації дорожньо-транспортних пригод.

Відповідно до ст. 16 Закону України «Про автомобільні дороги» вулиці і дороги міст та інших населених пунктів знаходяться у віданні органів місцевого самоврядування і є комунальною власністю.

До основних обов`язків органів місцевого самоврядування щодо управління функціонуванням і розвитком вулиць і доріг міст та інших населених пунктів відповідно до ст. 19 Закону України «Про автомобільні дороги» відноситься повноваження щодо забезпечення безперервних, безпечних, економічних та зручних умов руху транспортних засобів і пішоходів вулицями і дорогами міст та інших населених пунктів; організація будівництва, реконструкції, ремонту та утримання вулиць і доріг міст та інших населених пунктів за встановленими для них будівельними нормами, державними стандартами та нормами; видача дозволів на прокладання нових та ремонт існуючих мереж у межах «червоних ліній» вулиць доріг міст та інших населених пунктів.

Відповідно до п. 1 ДСТУ 8749:2017 «Безпека дорожнього руху. Огородження та організація дорожнього руху в місцях проведення дорожніх робіт» цей стандарт установлює вимоги щодо огородження та організації дорожнього руху в місцях проведення дорожніх робіт у межах смуги відведення автомобільних доріг загального користування та в межах червоних ліній вулиць та доріг населених пунктів; вимоги цього стандарту можуть бути використані для огородження та організації дорожнього руху під час ліквідації стихійних явищ, у місцях проведення аварійних робіт, а також під час проведення масових громадських заходів.

Відповідно до п. 3.2 ДСТУ 8749:2017 «Безпека дорожнього руху. Огородження та організація дорожнього руху в місцях проведення дорожніх робіт» дорожні роботи - це роботи під час будівництва, реконструкції, ремонту та утримання автомобільних доріг та вулиць.

В п. 5 ДСТУ 8749:2017 «Безпека дорожнього руху. Огородження та організація дорожнього руху в місцях проведення дорожніх робіт» зазначені особливості застосування тимчасових технічних засобів регулювання. Так, відповідно до вимог п. 5.3.2 ДСТУ 8749:2017 знаки виконують на жовтому тлі або розміщують на щитах жовтого кольору згідно з п. 10.1.3 ДСТУ 4100:2014.

Так, згідно з п. 10.1.3 ДСТУ 4100 «Безпека дорожнього руху. Знаки дорожні. Загальні технічні умови. Правила застосування» дорожні знаки, застосування яких було зумовлено причинами тимчасового характеру (дорожні роботи, сезонні особливості руху тощо), потрібно виконувати на жовтому тлі, а у разі неможливості виконання на жовтому тлі - допускають їх розміщувати на щитах жовтого кольору, розміри яких повинні перевищувати розміри знака не менше ніж на 0,1 м. При цьому знаки допускають закривати чохлами.

З позовної зави вбачається, що позивач заперечує вчинення ним інкримінованих йому адміністративних правопорушень.

Частиною 2 ст. 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 22.10.2010 року № 23-рп/2010 зазначив (п. 4), що Конституція України визначає основні права і свободи людини і громадянина та гарантії їх дотримання і захисту, зокрема: юридична відповідальність особи має індивідуальний характер; обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях; усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. Конституційний Суд України на підставі наведеного дійшов висновку, що адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні.

Саме відповідач несе тягар доказування правомірності своїх дій та рішень, і саме відповідач не надав доказів законності й обґрунтованості оскаржуваної постанови про притягнення позивача до адміністративної відповідальності.

З урахуванням зазначеного, при вирішенні даної справи суд виходить з принципу презумпції невинуватості особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.

Відповідно до положень ст. 222 КУпАП органи Національної поліції розглядають справи про адміністративні правопорушення серед інших про порушення правил, норм і стандартів при утриманні автомобільних доріг і вулиць, невжиття заходів щодо своєчасної заборони або обмеження руху чи позначення на автомобільних дорогах і вулицях місць провадження робіт (частини 2 та 3 статті 140).

Згідно п. 2 розділу ІІІ «Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі», затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ від 07.11.2015 №1395, постанова у справі про адміністративні правопорушення, передбачені, у тому числі, частиною третьою статті 140 КУпАП, виноситься на місці вчинення адміністративного правопорушення.

Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

З оскаржуваної постанови встановлено, що вона не містить даних про те, які саме порушення правил, норм та стандартів по обладнанню місця проведення робіт ДСТУ 8749, 4100, 3587 допустив позивач, не зазначений конкретний пункт, а також не конкретизовано, які саме порушення вимог п. 32.1 ПДР України були допущені при виконанні робіт (чи створювали такі роботи небезпеку чи перешкоду для руху, загрожували життю або здоров`ю громадян, завдали матеріальних збитків) не зазначено законодавчий акт, в тому числі стаття, пункт тощо, згідно з яким роботи по ремонту у каналізаційних люках мали узгоджуватись з органом Національної поліції. Також в постанові не наведено докази, які ці обставини підтверджують.

Крім того, з досліджених в судовому засіданні фото- та відеоматеріалів встановлено, що виконували роботи мінімум дві особи. Також з відеозапису вбачається наявність обмежувальних фішок та знаків, якими огороджено місце проведення робіт.

При досліджені такого відеозапису встановлено, що службовою особою проводиться розгляд справ про адміністративне правопорушення, про що зазначає відповідальна особа під запис, але час, який зазначений у постанові та акті обстеження не відповідають часу, що зафіксований на відео. Інспектором не встановлено відповідальну особу, відомості про неї не відображені у акті обстеження ділянки вулично-шляхової мережі.

В оскаржуваній постанові навіть не зазначено посаду та місце роботи ОСОБА_1 , не з`ясовує це і інспектор під час розгляду справи. Тому стверджувати, що позивач, в розумінні п. 10.1 ДСТУ 8749:2017, на час складання оскаржуваної постанови був відповідальною особою не виявляється за можливе.

Відомості про Червону лінію дороги, на яку посилається інспектор у постанові, в зазначеному акті не відображено.

Червоні лінії визначені в містобудівній документації відносно пунктів геодезичної мережі межі існуючих та запроектованих вулиць, доріг, майданів, які відмежовують території мікрорайонів, кварталів та території іншого призначення.

Червона лінія позначає землі загального користування, які призначені для прокладки інженерних і транспортних комунікацій, пішохідних зв`язків, впорядкування, озеленення й освітлення вулиць тощо.

Червоні лінії можуть бути визначені на підставі генеральних планів міст. В умовах старої забудови збільшення розмірів вулиць у червоних лініях можливе тільки коли здійснюється реконструкція забудови.

Червоні лінії доріг це спеціальні позначки, які фіксують умовні межі, які відокремлюють дорогу від території з іншим цільовим призначенням.

Червоні лінії вулиць є призначеними для відокремлення вулиці та території, де буде здійснюватися будівництво.

При розгляді справи інспектором Абдулаєвим К.А. огли не було взято до уваги пояснення ОСОБА_1 , що він прибирав сміття, а не працював перфоратором. Не зважаючи на це інспектор одноособово вирішив відобразити в постанові, що ОСОБА_1 проводив роботи з демонтажу асфальтного покриття за допомогою перфоратору. Ні на фото, ні на відео таких робіт зафіксовано не було. Навпаки, з фото вбачається, що дійсно проводяться роботи якоюсь особою щодо прибирання сміття, на що вказує також і реманент, який знаходиться біля цієї особи. Разом з тим, встановити, що це є ОСОБА_1 не виявляється за можливе, оскільки фото зроблено зі спини особи.

Також, інспектором не перевірено дійсна відсутність узгодженої схеми ОДР, на відео останній стверджує, що йому її не показали, але точно відповісти чи не відповідають обставини типовій схемі, на питання, які йому в телефонному режимі ставляться не зміг.

Таким чином, можна зробити висновок, що розгляд справи про адміністративне правопорушення проводився формально, рішення щодо винуватості ОСОБА_1 було прийнято ще до того як по справі було проведено зібрання доказів.

Тому, суд не може прийняти надані відповідачем докази як належні та допустимі.

Отже, відповідачем не наведено та не надано доказів того, що в діях позивача наявний склад адміністративних правопорушень, передбачених ч. 2 та ч. 3 ст. 140 КУпАП, не надано доказів того, що роботи проводилися на дорозі чи вулиці, та було створено перешкоди для руху автомобільного транспорту.

Зі змісту оскаржуваної постанови, встановлено, що у ній відсутні відомості про те, у чому саме проявилася небезпека чи перешкода для руху, загроза чи матеріальні збитки.

Інспектор ВБДР УПП в Запорізькій області в постанові вказує, що позивачем порушенні нормативи обладнання проведення робіт, в той же час не зазначаючи, які саме нормативи, не вказуючи конкретні пункти нормативних актів, посилається лише на загальні ДСТУ.

Такий підхід порушує принцип правової визначеності, коли особа, яка притягається до відповідальності має знати, які саме нормативні положення порушені внаслідок її дій або бездіяльності.

Крім того, пунктом 3 розділу II Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої наказом МВС України № 1395 від 07.11.2015 (зареєстровано в Мінюсті України 10.11.2015 за № 1408/27853) передбачено, що при складанні постанови у справі про адміністративні правопорушення, передбачені ч.ч. 1-3 ст. 140 КУпАП (коли протокол не складається), до них необхідно долучати акт обстеження ділянки вулично-шляхової мережі (додаток 2) з відповідними замірами та схемою про: 1) пошкодження шляхів, залізничних переїздів, інших шляхових споруд, трамвайних колій чи технічних засобів регулювання дорожнього руху; 2) самовільне знімання, закриття чи встановлення технічних засобів регулювання дорожнього руху; 3) перешкоду для дорожнього руху, у тому числі забруднення шляхового покриття; 4) пошкодження асфальтобетонного покриття доріг унаслідок руху машин на гусеничному ходу; 5) умови та стан шляху, які загрожують безпеці дорожнього руху; 6) порушення нормативів щодо обладнання на дорогах місць проведення ремонтних робіт, залишення дорожніх машин, будівельних матеріалів, конструкцій; 7) порушення або невиконання правил на підприємствах, в установах та організаціях під час розроблення та виготовлення транспортних засобів і деталей до них або інших предметів їх додаткового обладнання, під час проектування, реконструкції та ремонту шляхів, залізничних переїздів, інших шляхових споруд.

Таким чином, доказом скоєння адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 1-3 ст. 140 КУпАП, є акт обстеження ділянки вулично-шляхової мережі.

Разом з цим, відповідачем не надано суду належних і допустимих доказів на підтвердження обставин порушення нормативів щодо обладнання на автомобільних дорогах, вулицях, залізничних переїздах місць: провадження робіт, залишення дорожніх машин, будівельних матеріалів, конструкцій тощо, а так само не усунення після закінчення робіт перешкод і не приведення автомобільної дороги, вулиці, залізничного переїзду в стан, що гарантує безперешкодний і безпечний рух транспортних засобів та пішоходів, тобто порушення вимог ч. 2 та ч. 3 ст. 140 КУпАП.

Вказаний факт свідчить про недоведеність суб`єктом владних повноважень правомірності прийнятої ним постанови.

Статтею 9 КУпАП передбачено, що адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Будь-які докази, які б спростовували вищенаведені висновки суду, відповідачем надано не було.

Відповідно до вимог ст. 62 Конституції України усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Пунктом 1 ст. 247 Кодексу України про адміністративне правопорушення, передбачено обставини, що виключають провадження у справі про адміністративне правопорушення, провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 286 КАС України, за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.

Згідно з вимогами ч. 3 ст. 288 КУпАП України постанову по справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржено: постанову іншого органу (посадової особи) про накладення адміністративного стягнення, постанову по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі - у вищестоящий орган (вищестоящій посадовій особі) або в районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд, у порядку, визначеному Кодексом адміністративного судочинства України, з особливостями, встановленими цим Кодексом.

Відповідно до вимог пунктів 1-3 ч.1 ст. 293 Кодексу України про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) при розгляді скарги або протесту на постанову по справі про адміністративне правопорушення перевіряє законність і обґрунтованість винесеної постанови і приймає одне з таких рішень: 1) залишає постанову без зміни, а скаргу або протест без задоволення; 2) скасовує постанову і надсилає справу на новий розгляд; 3) скасовує постанову і закриває справу.

Дослідивши матеріали справи, суд доходить висновку про те, що подія і склад адміністративних правопорушень, передбачених ч. ч. 2, 3 ст. 140 КУпАП, в діянні позивача є недоведеними, оскаржувана постанова не є законною та обґрунтованою, а тому підлягає скасуванню.

В даному випадку справа підлягає закриттю на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП, тобто за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

Частиною 3 ст. 132 КАС України встановлено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Як вбачається з п. 1 ч. 3 ст. 134 КАС України, розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Згідно з вимогами п. 2 ч. 3 ст. 134 КАС України розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 4 ст. 134 КАС України).

Згідно з ч. 5 ст. 134 КАС України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

На підтвердження розміру витрат, які позивач має понести на оплату послуг адвоката, представником позивача надано суду фотокопії договору про надання правової допомоги від 24.10.2023, укладеного між позивачем та АБ «Вакуленко» з додатком, в якому визначено попередній розмір гонорару в розмірі 5000,00 грн.

Частиною 6 ст. 134 КАС України визначено, що у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

У поданому до суду відзиві відповідач заперечує проти стягнення з нього понесених позивачем витрат, посилаючись на те, що розмір витрат позивача на оплату послуг адвоката є неспівмірним зі складністю справи та наданих адвокатом послуг.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо. При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

На переконання суду, вартість наданих представником позивача послуг є завищеною з огляду на обсяг наданих позивачеві адвокатом послуг та їх складність.

З урахуванням вищевикладеного, витрати позивача на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, підлягають зменшенню до 500,00 грн. На переконання суду саме такий розмір судових витрат на правничу допомогу є обґрунтованими, об`єктивними і справедливим у даній справі.

За звернення до суду з позовом позивачем сплачено судовий збір у розмірі 536,80 грн., що підтверджується платіжною інструкцією від 14.11.2023, отже, понесені позивачем витрати зі сплати судового збору підлягають стягненню з відповідача.

У відповідності до приписів ч. 1 ст. 139 КАС України всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню позивачеві, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись ст. ст. 9, 72, 73, 75, 77, 132, 139, 205, 241, 242, 244, 246, 286 КАС України, суд,-

УХВАЛИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 поданий через представника - адвоката Вакуленка Дмитра Олександровича до Департаменту патрульної поліції, Управління патрульної поліції в Запорізькій області про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не автоматичному режимі серії БАД №020762 від 09 листопада 2023 року - задовольнити.

Скасувати постанову серії БАД № 020762 від 09 листопада 2023 року про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.ч. 2,3 ст. 140, ст.36 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 510 (п`ятсот десять) гривень 00 копійок, а провадження у справі закрити за відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту патрульної поліції на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 536 (п`ятсот тридцять шість) гривень 80 копійок та судові витрати на правничу допомогу в розміром 500 (п`ятсот) гривень 00 копійок.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до Третього апеляційного адміністративного суду.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Інформація про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_2 .

Відповідач: Департамент патрульної поліції, ідентифікаційний код 40108646, адреса: м. Київ, вул. Федора Ернста, буд. 3.

Повне рішення складено 18 грудня 2023 року.

Суддя: О.О. Романько