Справа № 160/4019/23
Суддя: Єресько Л.О.
Дата ухвалення: 2023-12-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

21 грудня 2023 року

м. Київ

справа №160/4019/23

адміністративне провадження № К/990/42225/23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Єресько Л.О.,

суддів: Загороднюка А.Г., Соколова В.М.,

перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Запорізького окружного адміністративного суду 29 червня 2023 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 29 листопада 2023 року у справі №160/4019/23 за позовом ОСОБА_1 до Дніпропетровського окружного адміністративного суду про визнання протиправним та скасування положення в частині,

ВСТАНОВИВ:

02 березня 2023 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Дніпропетровського окружного адміністративного суду (далі - відповідач), в якому просила:

- визнати протиправним та скасувати Положення про застосування стимулюючих виплат та надання матеріальної допомоги працівникам апарату Дніпропетровського окружного адміністративного суду, затвердженого Наказом Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26.01.2021 року №21-од в частині пункту 11 розділу VII "Матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань у рік прийняття працівника на роботу не надається";

- стягнути з Дніпропетровського окружного адміністративного суду матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань у розмірі середньомісячної заробітної плати працівника патронатної служби за 2022 рік на її.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07 березня 2023 року адміністративну справу №160/4019/23 передано Голові Дніпропетровського окружного адміністративного суду для визначення підсудності вказаної справи.

Розпорядженням Голови Дніпропетровського окружного адміністративного суду №1 від 08 березня 2023 року матеріали адміністративної справи №160/4019/23 передано до Третього апеляційного адміністративного суду, як суду вищої інстанції, для визначення підсудності.

Ухвалою Третього апеляційного адміністративного суду від 14 березня 2023 адміністративну справу №160/4019/23 передано за підсудністю до Запорізького окружного адміністративного суду.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 29 червня 2023 року, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 29 листопада 2023 року, у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із цими судовими рішеннями, ОСОБА_1 звернулася із касаційною скаргою до Верховного Суду як суду касаційної інстанції.

За правилами частини першої статті 334 КАС України за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.

Перевіривши зміст оскаржуваних судових рішень, доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції виходить з наступного.

Пункт 8 частини 2 статті 129 Конституції України серед основних засад судочинства закріплює забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Наведеним конституційним положенням кореспондують приписи статті 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» і статті 13 КАС України.

Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави.

Призначення Верховного Суду як найвищої судової установи в Україні - це, у першу чергу, сформувати обґрунтовану правову позицію стосовно застосування всіма судами у подальшій роботі конкретної норми матеріального права або дотримання норми процесуального права, що була неправильно використана судом і таким чином спрямувати судову практику в єдине і правильне правозастосування (вказати напрямок у якому слід здійснювати вибір правової норми); на прикладі конкретної справи роз`яснити зміст акта законодавства в аспекті його розуміння та реалізації на практиці в інших справах з вказівкою на обставини, що потрібно враховувати при застосуванні тієї чи іншої правової норми, але не нав`язуючи, при цьому, нижчестоящим судам результат вирішення конкретної судової справи.

Забезпечення єдності судової практики є реалізацією принципу правової визначеності, що є одним із фундаментальних аспектів верховенства права та гарантує розумну передбачуваність судового рішення. Крім того, саме така діяльність Верховного Суду забезпечує дотримання принципу рівності всіх громадян перед законом, який втілюється шляхом однакового застосування судом тієї самої норми закону в однакових справах щодо різних осіб.

Отже, завдання Верховного Суду є не тільки і навіть не стільки вирішення конкретного спору. Суд повинен у передбачений процесуальним законом спосіб (шляхом розгляду конкретного спору та перевірки окремого процесуального судового рішення) витлумачити, як правильно застосувати норму матеріального права, що була не однаково застосована судами з тією метою, щоб надалі спрямовувати судову практику в єдино правильне русло.

Згідно з частиною 1 статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Водночас пунктом 2 частини 5 цієї ж норми процесуального закону обумовлено, що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

За змістом пункту 1 частини шостої статті 12 КАС України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є, зокрема, справи щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, окрім справ, в яких позивачами є службові особи, які у значенні Закону України «Про запобігання корупції» займають відповідальне та особливо відповідальне становище.

Виключень щодо посади позивача у цій справі відповідно до пункту 1 частини шостої статті 12 КАС України у системному зв`язку з положеннями статті 51-3 Закону України "Про запобігання корупції" не встановлено.

Суд першої інстанції розглянув дану справу за правилами спрощеного позовного провадження.

Таким чином, законодавець обмежив можливість касаційного оскарження судових рішень у названій категорії адміністративних справ, поставивши можливість такого оскарження в залежність від імовірності значення ухваленого за наслідком касаційного провадження судового рішення для формування практики застосування відповідних правових норм або ж становить значний суспільний інтерес чи має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу.

У касаційній скарзі скаржник зазначає, що підставою касаційного оскарження судових рішень є підпункт «а» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України та зазначає, що спір між сторонами стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Суд звертає увагу скаржника, що пункт 2 частини п`ятої статті 328 КАС України містить перелік виключних випадків, які допускають можливість касаційного перегляду судових рішень, які розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження. Посилання на кожен з підпунктів пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України повинно бути належним чином обґрунтовано.

Питання права, які мають фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, можуть охоплювати правові явища, що є найбільш суттєвими для такої практики та формування її однаковості. До таких явищ можна віднести систематичне порушення державою норм матеріального та процесуального права які зачіпають інтереси великого кола осіб, що супроводжуються чималою кількістю оскарження таких рішень у подібних справах, тощо.

При цьому, скаржником не наведено обставин, які б свідчили про наявність у справі ознак її суспільної важливості або виняткового значення, а також не виділено особливо рідкісних, унікальних вимог, що дають підстави вважати, що вона має значення для уніфікованого розуміння та застосування права для сторін спору. Допустимість відкриття касаційного провадження, якщо справа становить значний суспільний інтерес чи має виняткове значення для скаржника, зумовлена потребою забезпечення єдності судової практики. Йдеться про реалізацію принципів верховенства права та правової визначеності, рівності перед законом і судом з метою гарантування розумної передбачуваності судового рішення.

На підставі викладеного Суд зазначає, що вичерпний перелік судових рішень, які можуть бути оскаржені до касаційного суду, жодним чином не є обмеженням доступу особи до правосуддя чи перепоною в отриманні судового захисту, оскільки встановлення законодавцем "розумних обмежень" в праві на звернення до касаційного суду не суперечить практиці Європейського суду з прав людини та викликане виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати формування єдиної правозастосовчої практики, а не можливість перегляду будь-яких судових рішень.

Тому, колегією суддів не може бути прийнято до уваги посилання на існування обставин, визначених підпунктом "а" пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України, оскільки скаржником не обґрунтовано в чому саме полягає фундаментальне значення саме даної справи для формування єдиної правозастосовчої практики із зазначенням новітніх, проблемних, засадничих, раніше ґрунтовно не досліджуваних питань права, відповідь касаційного суду на які мала б надати нового, уніфікованого розуміння та застосування права як для сторін спору, так і для невизначеного, але широкого кола суб`єктів правовідносин.

У касаційній скарзі скаржник посилається на наявність підстави для відкриття касаційного провадження, визначеної пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, та зазначає, що суди попередніх інстанцій застосували норми права без застосування висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 809/474/17.

Необхідно зазначити, що правовим висновком Верховного Суду є висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, сформульований внаслідок казуального тлумачення цієї норми при касаційному розгляді конкретної справи, та викладений у мотивувальній частині постанови Верховного Суду, прийнятої за наслідками такого розгляду.

При цьому, касаційний суд вказує, що неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суди попередніх інстанцій, посилаючись на норму права, застосували її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачили тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі, яка є подібною до справи, що розглядається Судом.

Не можна посилатись на неврахування висновку Верховного Суду, як на підставу для касаційного оскарження, якщо відмінність у судових рішеннях зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норми, а неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення.

Так, у справі № 809/474/17 Верховний Суд зазначив, що у зв`язку із призовом з 14 травня 2016 року на військову службу по частковій мобілізації зі збереженням місця роботи, посади і середнього заробітку та безпосередній участі позивача у період з 21 червня 2015 року по 23 червня 2016 року в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі/районах проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей, тобто виконанням у вказаний період позивачем громадянських обов`язків, він за період роботи з 12 червня 2015 року по 30 квітня 2016 року набув права на щорічну основну відпустку, яка підлягала перенесенню на інший період. Крім того, Суд зауважив, що з урахуванням пункту 24 Положення про помічника судді суду загальної юрисдикції, затвердженого рішенням Ради суддів України від 25 березня 2011 року № 14 та підпункту 3 пункту 2 Умов оплати праці патронатних служб в державних органах, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 18 січня 2017 року № 15, позивач мав право на отримання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань у розмірі середньомісячної заробітної плати працівника патронатної служби за його заявою.

Разом із тим, приписи Положення про застосування стимулюючих виплат та надання матеріальної допомоги працівникам апарату Дніпропетровського окружного адміністративного суду, затвердженого наказом Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26 січня 2021 року №21-од (далі - Положення №21-од), пункт 11 розділу VII яких є предметом оскарження у цій справі, не були предметом оцінки Верховного Суду та висновки щодо їх застосування Судом не формувалися.

У цій справі спірні позовні вимоги стосуються протиправності Положення №21-од в частині пункту 11 розділу VII "Матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань у рік прийняття працівника на роботу не надається" та стягнення з відповідача матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань при звільненні у розмірі середньомісячної заробітної плати працівника патронатної служби за 2022 рік.

Судами попередніх інстанцій було встановлено, що оскаржуваний позивачем пункт 11 Положення розповсюджується на будь-якого працівника апарату Дніпропетровського окружного адміністративного суду, який був прийнятий на роботу у поточному році, що виключає будь-яку дискримінаційність вказаного пункту Положення.

Водночас касаційна скарга не містить обґрунтувань щодо неправильного застосування судами попередніх інстанцій приписів пункту 11 вказаного Положення у контексті вказаних висновків судів.

Щодо стягнення із відповідача матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, то суди обох інстанцій зазначили, що працівник, який був прийнятий у поточному році має право на отримання такої матеріальної допомоги у разі наявності обґрунтованих підстав, однак, як установлено судами, позивачем наведені нею у заяві від 23.12.2022 підстави не підтверджені належним чином. Відповідач листом від 27.12.2022 за №03/76902/22 позивача повідомлено про відмову у виплаті матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, а 28.12.2022 позивачем відкликано заяву, подану 23.12.2022.

За твердженнями позивачки у касаційній скарзі така заява була нею відкликана з метою її доопрацювання на відповідність вимогам законодавства. Далі 20 січня 2023 року ОСОБА_1 звернулася до керівника апарату Дніпропетровського окружного адміністративного суду із заявою про нарахування та виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань у розмірі середньомісячної заробітної плати працівника патронатної служби за 2022 рік. Листом від 03 лютого 2023 року за №01/6698/23 керівником апарату позивачу повідомлено, що у зв`язку із обнулінням рахунків по закінченню бюджетного року провести виплату за 2022 рік у поточному році діючим законодавством не передбачено.

Урахувавши зазначені обставини, суди попередніх інстанцій дійшли висновків, що з огляду на положення статей 23, 57 Бюджетного кодексу України, якими визначено, що всі бюджетні призначення втрачають чинність після закінчення бюджетного періоду, то виплата матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2022 рік у наступному бюджетному році не вбачається за можливе.

Разом із тим, скаржником не наведено доводів та обґрунтувань неправильного застосування судами попередніх інстанцій положень статей 23, 57 Бюджетного кодексу України з огляду на встановлені обставини цієї справи.

Поруч із цим, із обсягу установлених обставин також слідує, що пункт 11 розділу VII Положення №21-од не був підставлю для відмови ОСОБА_1 у виплаті матеріальної допомоги.

З огляду на наведене, обставини справи, та, відповідно, спірні правовідносини у справі № 809/474/17 не є подібними до обставин цієї справи, а висновки Суду у цій справі зроблені виходячи з конкретних, встановлених судами попередніх інстанцій обставин справи, та ґрунтуються на їх аналізі та оцінці у межах конкретних правовідносин сторін, а відтак правові позиції викладені Верховним Судом у постанові не є релевантними до спірних правовідносин у цій справі.

Отже, касаційна скарга не містить належних доводів та обґрунтувань щодо підстав оскарження судових рішень у цій справі на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

Відтак, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення у справі, розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження, а аналіз доводів касаційної скарги в сукупності з відображеними в судових рішеннях суду першої та апеляційної інстанцій обставинами справи не дають підстав для висновку про наявність передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України виняткових обставин справи, то у відкритті касаційного провадження у цій справі слід відмовити.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

За такого правового врегулювання та обставин справи підстави для відкриття касаційного провадження відсутні.

На підставі викладеного, керуючись статтями 3, 328, 333 Кодексу адміністративного судочинства України,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Запорізького окружного адміністративного суду 29 червня 2023 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 29 листопада 2023 року у справі №160/4019/23 за позовом ОСОБА_1 до Дніпропетровського окружного адміністративного суду про визнання протиправним та скасування положення в частині.

Копію цієї ухвали разом з касаційною скаргою та доданими до неї матеріалами направити особі, яка її подала.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями, є остаточною та не може бути оскаржена.

СуддіЛ.О. Єресько А.Г. Загороднюк В.М. Соколов