Справа № 460/11857/23
Суддя: Н.О. Дорошенко
Дата ухвалення: 2023-12-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

21 грудня 2023 року м. РівнеСправа №460/11857/23

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Дорошенко Н.О., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників адміністративної справи за позовом:

ОСОБА_1
доВійськової частини НОМЕР_1
про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинення певних дій,
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі - ВЧ НОМЕР_1 , відповідач), у якому просить:

визнати протиправною відмову у звільненні позивача з військової служби на підставі поданого ним рапорту;

зобов`язати відповідача звільнити позивача з військової служби за підпунктом "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" через сімейні обставини, а саме: перебування на його утриманні трьох і більше дітей віком до 18 років.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 18.03.2023 позивач призваний на військову службу у Збройні Сили України на підставі Указу Президента України від 24.02.2022 №69/2022 "Про загальну мобілізацію". В квітні 2023 року він звернувся до командування ВЧ НОМЕР_1 із рапортом про звільнення з військової служби на підставі абз. 13 пп. "г" п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", як військовослужбовця, на утриманні якого перебуває троє і більше дітей віком до 18 років, а саме: від першого шлюбу - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; від другого шлюбу - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Проте відповідач відмовив у задоволенні такого рапорту з підстав непідтвердження факту перебування на утриманні позивача трьох дітей віком до 18 років. Позивач вважає таку відмову протиправною та такою, що порушує його законні права та інтереси. Просить встановити судовий контроль за виконанням рішення суду.

Ухвалою від 18.05.2023 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Встановлено строк для подання відповідачем відзиву на позовну заяву.

Відповідач подав відзив, у якому заперечив проти позовних вимог. Зокрема, зазначив, що позивачем не підтверджено факт перебування на утриманні військовослужбовця трьох дітей віком до 18 років. Так, із доданих до рапорту документів слідувало, що двоє неповнолітніх дітей ОСОБА_4 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 від 01.12.2016) та ОСОБА_3 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_3 від 23.07.2010) не є рідними дітьми військовослужбовця. Військовослужбовцем не підтверджено спільне проживання з такими дітьми. Відтак, вважає відсутніми підстави для звільнення ОСОБА_1 з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" через сімейні обставини. Просив у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

З`ясувавши доводи та аргументи сторін, на яких ґрунтуються їх вимоги та заперечення, перевіривши їх дослідженими доказами, суд встановив та врахував таке.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з 12.10.2021 зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

За змістом відомостей військового квитка серії НОМЕР_4 , виданого 18.03.2023 ІНФОРМАЦІЯ_6 17.03.2023 позивачу вручено мобілізаційне розпорядження.

Наказом командира військової частини НОМЕР_5 (по стройовій частині) від 19.03.2023 №62 солдата ОСОБА_1 призначено на посаду навідника 3 відділення кулеметного взводу 3 стрілецької роти військової частини НОМЕР_5 та з 19.03.2023 зараховано до списків особового складу такої військової частини, на всі види забезпечення.

Наказом командира ВЧ НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 11.04.2023 №48 солдата ОСОБА_1 , призначеного наказом командира військової частини НОМЕР_5 (по стройовій частині) від 31.03.2023 № 2-РС на посаду водія-заправника автомобільного взводу підвозу пального та мастильних матеріалів роти матеріального забезпечення військової частини НОМЕР_1 , з 11.04.2023 зараховано до списків особового складу ВЧ НОМЕР_1 , на всі види забезпечення.

Згідно зі свідоцтвом про народження серії НОМЕР_6 , повторно виданим 01.11.2019 виконавчим комітетом Сторожинецької міської ради Сторожинецького району Чернівецької області, ОСОБА_1 є батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на утримання якого позивач сплачує аліменти колишній дружині ОСОБА_5 .

18.03.2023 Кіцманським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Чернівецькому районі Чернівецькій області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції зареєстровано шлюб ОСОБА_1 та ОСОБА_6 (актовий запис №42 від 18.03.2023), що підтверджується свідоцтвом від 18.03.2023 серії НОМЕР_7 .

Згідно зі свідоцтвами про народження від 23.07.2010 серії НОМЕР_3 та від 01.12.2016 серії НОМЕР_8 ОСОБА_6 є матір`ю ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Їх батько ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 14.07.2016 серії НОМЕР_9 .

В квітні 2023 ОСОБА_1 звернувся з письмовим рапортом на ім`я командира роти матеріально забезпечення ВЧ НОМЕР_1 та просив клопотати перед вищим командуванням ВЧ НОМЕР_1 про його звільнення з військової служби відповідно до абзацу 13 підпункту "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" через сімейні обставини, а саме: перебування на його утриманні трьох і більше дітей віком до 18 років.

До рапорту позивач долучив нотаріально засвідчені копії: трьох свідоцтв про народження; паспорта ОСОБА_1 ; паспорта ОСОБА_9 ; свідоцтва про шлюб; довідки сільської ради; акта обстеження матеріально-побутових умов; довідки державного виконавця; рішення суду; свідоцтва про смерть.

За результатами розгляду означеного рапорту ВЧ НОМЕР_1 листом від 01.05.2023 № 2/7 повідомила позивача про відмову у звільненні з військової служби з наступних причин: 1) не підтверджено факт перебування на утриманні військовослужбовця трьох дітей віком до 18 років. Доданими до рапорту документами не підтверджено участі військовослужбовця в утриманні неповнолітніх дітей, зокрема, військовослужбовець не проживає (не зареєстрований) разом із дітьми, має заборгованість зі сплати аліментів; 2) видача старостою довідки від 03.04.2023 № 285 про годувальника не входить до повноважень старости згідно Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», а оформлений акт обстеження матеріально-побутових умов від 03.04.2023 № 3-17 не відповідає формі, визначеній законодавством, та має суперечності (у акті зазначено, що ОСОБА_1 , який призваний на військову службу, проживає із сім`єю та здійснює догляд малолітніх дітей); 3) не враховано вимог статті 268 Сімейного кодексу України, згідно якої мачуха, вітчим зобов`язані утримувати малолітніх, неповнолітніх падчерку, пасинка, які з ними проживають, якщо у них немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання; 4) на рапорті відсутня дата його підписання військовослужбовцем.

Вважаючи таку відмову ВЧ НОМЕР_1 протиправною, ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом.

Вирішуючи по суті публічно-правовий спір, суд виходить з таких міркувань.

Згідно зі статтею 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.

Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.

Відповідно до статті 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби, здійснює Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 №2232-XII (далі - Закон №2232-XII).

Частиною другою статті 2 Закону №2232-XII визначено, що проходження військової служби здійснюється, зокрема, громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Згідно з ч. 1 ст. 39 Закону №2232-XII призов резервістів та військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації проводиться в порядку, визначеному цим Законом та Законом України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію".

Указом Президента України "Про введення воєнного стану" від 24.02.2022 №64/2022, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, строк дії якого продовжено: з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб (Указ Президента України від 14.03.2022 №133/2022); з 05 години 30 хвилин 25 квітня 2022 року строком на 30 діб (Указ Президента України від 18.04.2022 №259/2022); з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб (Указ Президента України від 17.05.2022 №341/2022); з 05 години 30 хвилин 23 серпня 2022 року строком на 90 діб (Указ Президента України від 12.08.2022 №573/2022); з 05 години 30 хвилин 21 листопада 2022 року строком на 90 діб (Указ Президента України від 07.11.2022 №757/2022); з 05 години 30 хвилин 19 лютого 2023 року строком на 90 діб (Указ Президента України від 06.02.2023 №58/2023); з 05 години 30 хвилин 20 травня 2023 року строком на 90 діб (Указ Президента України від 01.05.2023 №254/2023); з 05 години 30 хвилин 18 серпня 2023 року строком на 90 діб (Указ Президента України від 26.07.2023 №451/2023); з 16 листопада 2023 року строком на 90 діб (Указ Президента України від 06.11.2023 №735/2023).

Підстави звільнення з військової служби військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, у період дії воєнного стану визначені пунктом 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-XII.

Зокрема, відповідно до абз. 13 пп. "г" п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону № 2232-ХІІ військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу):

перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років.

Отже при вирішенні цієї справи, враховуючи зміст та підстави позовних вимог, суду належить дати відповіді на питання про: 1) наявність у позивача підстав для звільнення з військової служби; 2) правомірність/протиправність відмови відповідача у звільненні позивача з військової служби.

Як встановлено судом з матеріалів справи, в рапорті позивач вказав про своє небажання проходити військову службу та просив звільнити його з військової служби на підставі абз. 13 пп. "г" п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону № 2232-ХІІ, у зв`язку з перебування на його утриманні трьох дітей віком до 18 років.

Позивач є батьком лише однієї дитини - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Щодо двох інших неповнолітніх дітей ОСОБА_4 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 від 01.12.2016) та ОСОБА_3 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_3 від 23.07.2010), то вони не є рідними дітьми позивача. Відтак, позивач відносно таких дітей має статус вітчима.

Аналіз абз. 13 пп. "г" п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону № 2232-ХІІ свідчить на користь того, що законодавець не ставить право військовослужбовця на звільнення з військової служби у залежність від того, чи саме рідні діти перебувають у нього на утриманні, водночас вирішальне значення має саме факт перебування дітей на утриманні військовослужбовця.

Зазначеним Законом не визначено поняття «утримання дітей», проте такі правовідносини є предметом регулювання Сімейного кодексу України.

Частиною першою статті 180 Сімейного кодексу України встановлено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Обов`язок батьків утримувати своїх дітей виникає з моменту їх народження та зберігається до досягнення дітьми повноліття.

Обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, причому, обов`язком особистим, індивідуальним, а не солідарним. Батьки зобов`язані утримувати свою дитину незалежно від того, одружені вони чи ні, або чи розірвано їх шлюб.

Обов`язок по утриманню зберігається також і у випадку позбавлення батьківських прав батьків (ч. 2 ст. 166 Сімейного кодексу України).

У випадку невиконання батьками обов`язку утримувати неповнолітню дитину добровільно, аліменти можуть стягуватися за рішенням суду. При злісному ухиленні батьків від сплати аліментів вони підлягають притягненню до кримінальної відповідальності, відповідно до ст. 164 Кримінального кодексу України.

Визнання батьків або одного із них недієздатними не припиняє їх обов`язку утримувати свою неповнолітню дитину. Водночас, смерть матері або батька чи оголошення їх померлими припиняє їх обов`язок по утриманню дитини. До спадкоємців померлих батьків обов`язок по утриманню дитини не переходить.

Отже, у батьків дитини зберігається обов`язок утримання своєї дитини з моменту її народження до досягнення нею повноліття, при чому такий обов`язок не залежить від факту зареєстрованого шлюбу між батьками, факту позбавлення батьківських прав, визнання батьків недієздатними, тощо, а припиняється лише фактом смерті батьків.

Матеріалами судової справи (довідка державного виконавця від 05.04.2023 №65977332, рішення суду від 19.05.2021 у справі №723/1514/21) стверджено, що ОСОБА_1 приймає участь в утриманні свого неповнолітнього сина ОСОБА_2 .

Що ж стосується утримання позивачем інших зазначених ним у позові неповнолітніх дітей, яким він є вітчимом, суд зазначає таке.

Вітчим - це чоловік (нерідний батько) рідної матері дитини, з яким мати й дитина постійно проживають однією сім`єю.

Вітчим має особливий правовий статус, що істотно відрізняється від статусу батька, усиновлювача, опікуна та піклувальника, характеризується мінімально необхідним набором прав та обов`язків щодо пасинка, падчерки.

Обов`язок вітчима утримувати падчерку, пасинка визначає стаття 268 Сімейного кодексу України, згідно з частиною першою якої мачуха, вітчим зобов`язані утримувати малолітніх, неповнолітніх падчерку, пасинка, які з ними проживають, якщо у них немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання, за умови, що мачуха, вітчим можуть надавати матеріальну допомогу.

Тобто майновий обов`язок по утриманню пасинка, падчерки виникає у вітчима в разі відсутності у таких дітей близьких родичів (батьків, діда, баби, повнолітніх братів та сестер) або неможливості цих родичів надавати утримання з поважних причин.

Суд зауважує, що саме по собі перебування ОСОБА_1 з 18.03.2023 у зареєстрованому шлюбі з матір`ю неповнолітніх дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , яким він є вітчимом, не свідчить про перебування таких дітей на утриманні позивача.

Крім того, проживання неповнолітніх дітей зі своєю матір`ю, за відсутності доказів неможливості надання матір`ю їм належного утримання, а також за відсутності будь-яких відомостей щодо наявності/відсутності в дітей інших близьких родичів чи неможливості їх участі в утриманні дітей, не підтверджує обов`язку позивача щодо їх утримання в розумінні статті 268 Сімейного кодексу України.

Окремо слід зауважити на тому, що реєстрацію шлюбу позивача з ОСОБА_6 здійснено 18.03.2023, на наступний день після видачі йому мобілізаційного розпорядження (17.03.2023) та за день до зарахування до списків особового складу військової частини НОМЕР_5 (19.03.2023). Отже, навіть за умови врахування судом наведених позивачем аргументів, нерідні неповнолітні діти могли перебувати на його утриманні один день. Водночас і ця обставина жодним чином не підтверджується та оцінюється судом критично.

Більше того, з наданих позивачем документів суд встановив, що зареєстроване місце проживання позивача за адресою: АДРЕСА_1 , в той час, як його дружина ОСОБА_10 та її неповнолітні діти проживають по АДРЕСА_2 , тобто в іншому населеному пункті.

При цьому, акт обстеження матеріально-побутових умов від 03.04.2023 №3-17, в якому стверджено, що ОСОБА_1 проживає разом з дружиною ОСОБА_10 та її малолітніми дітьми від першого шлюбу, які перебувають на їхньому утриманні, не може бути врахований судом, оскільки такий акт складено 03.04.2023 - в період проходження позивачем військової служби у військовій частині НОМЕР_5 , отже його зміст об`єктивно суперечить встановленим судом обставинам справи.

З аналогічних підстав не може бути врахована судом і довідка №285, видана 03.04.2023 старостою Драчинецького старостинського округу Мамаївської сільської Чернівецького району Чернівецької області, в якій стверджено, що ОСОБА_1 є годувальником неповнолітніх дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_3 . Крім того, видача такої довідки не входить до повноважень старости згідно з ч. 5 ст. 54-1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Суд зазначає, що факт перебування однієї фізичної особи на утриманні іншої може бути підтверджено відповідною довідкою органу опіки та піклування, або рішенням суду про встановлення факту, що має юридичне значення (п. 2 ч. 1 ст. 315 Цивільного процесуального кодексу України).

Разом з тим, вказані документи відсутні в матеріалах судової справи.

Отже, суд вважає, що позивач долученими до свого рапорту про звільнення документами, а також документами, доданими до позовної заяви, не підтвердив належними, допустимими, достатніми та достовірними доказами факту перебування на його утриманні трьох дітей віком до 18 років. На думку суду, відповідач надав належну правову оцінку поданим військовослужбовцем документам та за результатами їх розгляду правомірно відмовив в задоволенні рапорту.

Оскільки матеріали судової справи не містять доказів існування правових підстав для звільнення позивача з військової служби під час дії правового режиму воєнного стану, то обставини, на які вказує позивач, не зумовлюють правового наслідку для звільнення його з військової служби на підставі абз. 13 пп. "г" п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону № 2232-ХІІ.

Суд зауважує, що в розумінні КАС України, захист прав, свобод та інтересів осіб завжди є наступним, тобто передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Тобто, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Таким чином, передумовою для можливості задоволення позовних вимог щодо зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити дії (похідна вимога) повинна бути наявність факту порушення прав особи, яка звернулася до суду за захистом порушених прав, тобто вчинення таким суб`єктом протиправних дій, бездіяльності чи прийняття протиправного рішення (основна вимога), які у даному випадку відсутні.

З огляду на викладене, позов задоволенню не підлягає.

Підстави для застосування положень статті 139 КАС України у суду відсутні.

Керуючись статтями 241-246, 255, 257-262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання відмови протиправною, зобов`язання вчинення певних дій відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 . ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_10 )

Відповідач - Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_4 . ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_11 )

Повний текст рішення складений 21 грудня 2023 року.

Суддя Н.О. Дорошенко