Справа № 380/17945/23
Суддя: Ільчишин Надія Василівна
Дата ухвалення: 2023-12-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2023 рокуЛьвівСправа № 380/17945/23 пров. № А/857/21766/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Ільчишин Н.В.,

суддів: Коваля Р.Й., Гуляка В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Державного агентства лісових ресурсів України на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 05 жовтня 2023 року (головуючого судді Брильовського Р.М., ухвалене у відкритому судовому засіданні о 11:31 год. в м. Львів повний текст рішення складено 11.10.2023) у справі № 380/17945/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державного агентства лісових ресурсів України про стягнення середнього заробітку, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 02.08.2023 звернувся із позовом до Державного агентства лісових ресурсів України, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог просить стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки виконання судового рішення з 03.05.2023 по 15.08.2023 в сумі 86849,56 грн.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 05 жовтня 2023 року адміністративний позов задоволено частково. Стягнуто з Державного агентства лісових ресурсів України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання судового рішення з 03.05.2023 року по 09.08.2023 року в сумі 83136 грн 74 коп.

Не погодившись із вказаним рішенням, його оскаржив відповідач, який покликаючись на те, що рішення є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального і процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, просить рішення Львівського окружного адміністративного суду від 05 жовтня 2023 року скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

У відзиві на апеляційну скаргу Державного агентства лісових ресурсів України представник позивача заперечує проти її задоволення посилаючись на безпідставність викладених у ній доводах і просить оскаржуване рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

Відповідно до статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки позивач не оскаржує рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог, рішення суду першої інстанції в цій частині не є предметом перегляду судом апеляційної інстанції.

Ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 06.12.2023 призначено апеляційний розгляд в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що подана скарга не підлягає задоволенню з наступних мотивів.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 02.05.2023 у справі №380/3108/23 позов ОСОБА_1 до Державного агентства лісових ресурсів України за участі третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_2 про визнання наказу протиправним та поновлення на роботі - задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ Державного агентства лісових ресурсів України №21-к від 12.01.2023 року «Про звільнення ОСОБА_1 ». Поновлено ОСОБА_1 на державній службі на посаді начальника Тернопільського обласного управління лісового та мисливського господарства з 13.01.2023 року. Стягнуто з Державного агентства лісових ресурсів України на користь ОСОБА_1 91333.32 гривень середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу з відрахуванням податків, зборів та обов`язкових платежів, в іншій частині у задоволенні позову відмовлено. Рішення суду в частині поновлення на посаді та в частині стягнення середнього заробітку за один місяць в розмірі 24589 грн 82 коп. допущено до негайного виконання.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 08.06.2023 апеляційну скаргу Державного агентства лісових ресурсів України залишено без задоволення. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 02 травня 2023 року по справі №380/3108/23 скасовано та прийнято постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 до Державного агентства лісових ресурсів України (за участі третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_2 ) про визнання протиправним рішення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено частково. Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника Південно-Західного міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства з 13 січня 2023 року. В іншій частині рішення Львівського окружного адміністративного суду від 02 травня 2023 року по справі №380/3108/23 - залишено без змін.

Наказом Державного агентства лісових ресурсів України №283-к від 10.08.2023 поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника Південно-Західного міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства з 13 січня 2023 року.

Відповідно до Талону-повідомлення Єдиного обліку №13626 за підписом старшого інспектора Хмельницького районного управління поліції ГУНП в Хмельницькій області, 11.08.2023 о 12:46 надійшло повідомлення зі служби 102 про те, що 11.08.2023 о 12:46 за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 повідомив про конфлікт з працівниками які не допускають до робочого місця.

Наказом Південно-Західного міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства №57-к від 15.08.2023 зазначено, що ОСОБА_1 приступає до виконання обов`язків з 15.08.2023 року.

Позивач вважаючи, що рішення суду в частині його поновлення на посаді у відносинах публічної служби відповідачем було виконано із затримкою звернувся до суду із позовом про стягнення на його користь з Державного агентства лісових ресурсів України 86649,56 грн.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що з відповідача слід стягнути середній заробіток за час затримки виконання судового рішення з 03.05.2023 по 09.08.2023 в сумі 83136,74 грн.

Даючи правову оцінку оскаржуваному судовому рішенню та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Згідно статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частин 1 та 6 статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Частина 1 статті 129-1 Конституції України визначає, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Згідно із частиною 1 статті 3 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Відповідно до статті 4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Згідно з частиною 1 статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до частин 1 та 8 статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Відповідно до статті 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Згідно із пунктом 3 частини 1 статті 371 КАС України рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконується негайно.

Приписами частини 2 статті 372 КАС України обумовлено, що судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.

Статтею 236 КЗпП України закріплено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Верховний Суд у постанові від 21 жовтня 2021 року у справі № 640/19103/19 зазначив, що негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей обов`язковості та підлягає виконанню не з моменту набрання ним законної сили, а негайно із часу його проголошення у судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист прав та інтересів громадян і держави.

Належним виконанням рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання роботодавцем (власником або уповноваженим ним органом) про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.

Суд підкреслив, що невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом. Водночас така відповідальність не поставлена в залежність від дій чи ініціативи працівника.

Як зауважив Верховний Суд у справі № 640/19103/19 відповідальність за затримку власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, встановлена статтею 236 КЗпП України, згідно з якою виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі проводиться незалежно від вини роботодавця в цій затримці.

Середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якого виникла у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Закон пов`язує цю виплату виключно із фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Верховний Суд наголосив, що наведені приписи КЗпП України не містять застережень, що власник або уповноважений ним орган не відповідає за затримку виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, якщо працівник не вчинив додаткових дій, які б вказували на його бажання поновитися на роботі.

У підсумку суд касаційної інстанції у справі № 640/19103/19 констатував, що для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України суду потрібно встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення; у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після ухвалення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.

Ця правова позиція щодо застосування приписів статті 236 КЗпП України неодноразово висловлювалася Верховним Судом, зокрема, у постановах від 16 лютого 2018 року у справі №807/2713/13-а, від 27 червня 2019 року у справі №821/1678/16, від 31 липня 2019 року у справі №813/593/17, від 25 вересня 2019 року у справі №813/4668/16, від 27 листопада 2019 року у справі №802/1183/16-а, від 19 грудня 2019 року у справі № 2а-7683/12/1370, від 05 лютого 2020 року у справі №815/1676/18, від 05 березня 2020 року у справі №280/360/19, від 26 листопада 2020 року у справі №500/2501/19, від 19 квітня 2021 року у справі №826/11861/17, від 24 червня 2021 року у справі №640/15058/19, від 20 липня 2021 року у справі №826/3465/18, від 21 жовтня 2021 року у справі №280/5260/19, від 27 січня 2022 року у справі №580/5185/20, від 09 листопада 2022 року у справі № 460/600/22 та від 23 березня 2023 року у справі №420/8539/21, від 18 грудня 2023 року у справі №640/27278/21.

Практика Верховного Суду щодо застосування вказаної норм права є сталою та послідовною і колегія суддів не вбачає підстав для відступу від неї.

Окрім того, колегія суддів звертає увагу на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 09 листопада 2022 року у справі № 460/600/22, який, урахувавши раніше висловлену Верховним Судом правову позицію щодо застосування статті 236 КЗпП України, зазначив, що приписи частини восьмої статті 235 КЗпП України і приписи пункту 3 частини першої статті 371 КАС України достатньо чітко і однозначно встановлюють, що рішення про поновлення на роботі/посаді підлягають негайному виконанню й цей імператив адресований передовсім роботодавцю. Невчинення позивачем як працівником дій, спрямованих на виконання рішення суду щодо його поновлення на посаді (неподання заяви про поновлення чи незвернення до органу державної виконавчої служби) ніяким чином не впливає на обов`язок роботодавця самостійно виконати рішення суду, допущеного до негайного виконання, яке покладає на нього зобов`язання щодо поновлення працівника на посаді.

Колегія суддів наголошує, що аналіз статей 235, 236 КЗпП України дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов`язок полягає у тому, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає одразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде в подальшому це рішення суду оскаржуватися.

Цей висновок узгоджується із позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 26 листопада 2020 року у справі № 500/2501/19, від 24 грудня 2020 року у справі №807/2434/15, від 28 травня 2021 року у справі № 380/2355/20.

Частиною 1 статті 1 Закону України «Про оплату праці» № 108/95-ВР від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР (далі Закон № 108/95-ВР) встановлено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до статті 2 Закону № 108/95-ВР основна заробітна плата -це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Частиною 10 статті 51 Бюджетного кодексу України передбачено, що у разі утворення державних органів у поточному бюджетному періоді забезпечення їх діяльності у цьому періоді здійснюється в межах видатків, передбачених державним органам, які ліквідуються або реорганізуються у зв`язку з утворенням таких нових державних органів.

У разі ліквідації або реорганізації державних органів у поточному бюджетному періоді забезпечення їх діяльності у наступних бюджетних періодах до завершення процедур ліквідації або реорганізації здійснюється в межах видатків, передбачених новим державним органам, які визначені правонаступниками чи яким передаються функції органів, що ліквідуються або реорганізуються.

Разом із тим, як слідує з обставин розглядуваної справи, рішення Львівського окружного адміністративного суду від 02.05.2023 у справі №380/3108/23 в частині поновлення ОСОБА_1 на державній службі на посаді начальника Тернопільського обласного управління лісового та мисливського господарства з 13.01.2023 - виконано відповідачем лише 10.08.2023, тобто не негайно, як того вимагають приписи КАС України та КЗпП України.

Відповідно колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції, що позивач має право на виплату середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України.

Щодо покликань апелянта на справу №380/3108/23, то колегія суддів вважає, що такі доводи зводяться до не згоди із судовими рішеннями, які набрали законної сили, адже позивача поновлено посаді начальника Тернопільського обласного управління лісового та мисливського господарства 02.05.2023, а постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 08.06.2023 на посаді начальника Південно-Західного міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства.

Як вже зазначено вище апеляційним судом стаття 370 КАС України встановлює, що судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Слід зазначити, що рішення судів є обов`язковими до виконання та повинно бути виконано негайно самим роботодавцем.

Щодо покликань апелянта на необізнаність із рішенням Восьмого апеляційного адміністративного суду від 08.06.2023 у справі №380/3108/23, то колегія суддів зазначає, що обов`язок Державного агентства лісових ресурсів України поновити позивача виник з 03 травня 2023 року (момент прийняття рішення судом першої інстанції), а тому на момент прийняття рішення судом апеляційної інстанції позивач повинен був виконувати службові обов`язки.

Щодо доводів апелянта про те, що постанова Восьмого апеляційного адміністративного суду від 08.06.2023 у справі №380/3108/23 є незрозумілою, що стало підставою для звернення до суду із заявою про роз`яснення судового рішення, а в подальшому відкриття касаційного провадження у справі та середній заробіток за час затримки виконання судового рішення нараховуватись не може відповідно до частин 2, 4 статті 254 КАС України, то колегія суддів вважає такі доводи необґрунтованими, адже як передбачено статтею 325 КАС України постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, відповідно у відповідача виник обов`язок виконання судового рішення суду, яке набрало законної сили.

Статтею 236 КЗпП України закріплено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Відповідальність за затримку власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, встановлена статтею 236 КЗпП України, згідно із якою виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі проводиться незалежно від вини роботодавця в цій затримці.

Таким чином, відповідальність за затримку виконання судового рішення виникає не залежно від вини роботодавця в цій затримці. До вимушеного прогулу прирівнюється затримка роботодавцем виконання рішення про поновлення на роботі (стаття 236 КЗпП України).

Середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якого виникла у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Закон пов`язує цю виплату виключно із фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Також апелянт зазначає, що з Державного агентства лісових ресурсів України не може бути стягнуто середній заробіток за час затримки виконання судового рішення, оскільки заробітна плата виплачується Південно-Західним міжрегіональним управлінням лісового та мисливського господарства, а не Державним агентством лісових ресурсів України.

Колегія суддів не погоджується з вищенаведеним твердженням, оскільки в силу статті 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Роботодавцем по відношенні до ОСОБА_1 є Державне агентство лісових ресурсів України, оскільки останнє призначає та звільняє з посади, надає відпустки та вчиняє інші дії, що підтверджується наявними у справі доказами та свідчать про службові (трудові) відносини між позивачем та відповідачем.

Місце роботи ОСОБА_1 є посада начальника Південно-Західного міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства, яке є окремою юридичною особою, що входить до структури Державного агентства лісових ресурсів України. Оплата праці, про яку зазначає відповідач проводиться за рахунок державних асигнувань, на підставі кошторису для регіональних управлінь, який затверджується Державним агентством лісових ресурсів України, в тому числі і для Південно-західного міжрегіонального управління.

Крім того, відповідач у даній справі і не заперечує ту обставину, що рішення суду було виконано саме Державним агентством лісових ресурсів України більше ніж через три місяці.

Повертаючись до обставин справи №380/3108/23 колегія суддів зазначає, що суд стягнув з Державного агентства лісових ресурсів України на користь ОСОБА_1 91333,32 грн. середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з відрахуванням податків, зборів та обов`язкових платежів та визначено середньоденний розмір заробітної плати позивача становить 1170,94 грн.

Відповідно до частини 4 статті 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відтак, позивач повинен бути поновлений на посаді на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, що не може ставити під сумнів обставини винесення такого рішення.

Суд першої інстанції вірно розрахував суму середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення з 03.05.2023 по 09.08.2023, при цьому керуючись вимогами Порядку розрахунку заробітної плати за час вимушеного прогулу визначений постановою Кабінету Міністрів України №100 від 8 лютого 1995 року «Про затвердження Порядку розрахунку середньої заробітної плати».

Апеляційний суд не приймає доводи скаржника, які ґрунтуються на висновках Верховного Суду, викладених в постановах від 08.11.2022 у справі №826/18588/14 та від 17.12.2021 у справі №826/9341/18, оскільки правовідносини в цих справах не є релевантними до позову в якому ОСОБА_1 звернувся із позовом до Державного агентства лісових ресурсів України про стягнення на його користь середній заробіток за час затримки виконання судового рішення з 03.05.2023 по 15.08.2023 в сумі 86849,56 грн. Суд касаційної інстанції у справі №826/18588/14 висловив позицію щодо скасування наказу Міністерства доходів та зборів України, поновлення на посаді заступника начальника оперативного управління ГУ Міндоходів у Київській області, допуск негайного виконання постанови у порядку статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України, стягнення з ГУ Міндоходів у Київській області компенсацію за час вимушеного прогулу, а у справі №826/9341/18 була подана заява про роз`яснення судового рішення, в якій заявник просив суд роз`яснити постанову Шостого апеляційного адміністративного суду.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

У відповідності до частини 2 статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржників та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006). Зокрема, у пункті 23 рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржників.

Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Підстав для розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції на підставі статті 139 КАС України у апеляційного суду немає.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державного агентства лісових ресурсів України - залишити без задоволення.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 05 жовтня 2023 року у справі № 380/17945/23 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Н.В. Ільчишин

Судді Р.Й. Коваль

В.В. Гуляк

Повний текст постанови складено 21.12.2023