Справа № 380/27196/23
Суддя: Ланкевич Андрій Зіновійович
Дата ухвалення: 2023-12-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

з питань залишення позову без розгляду

20 грудня 2023 року

Львівський окружний адміністративний суд, у складі головуючого-судді Ланкевича А.З., розглянувши у письмовому провадженні в м.Львові в порядку спрощеного позовного провадження клопотання представника відповідача про залишення позовної заяви без розгляду у справі за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про стягнення середнього заробітку за затримку виконання рішення, -

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся з позовом, в якому просить стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 02.06.2022 року у справі №640/1644/20 в частині його поновлення на посаді, що складає 667176,25 грн.

Ухвалою судді від 20.11.2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.

Від представника відповідача надійшло клопотання про залишення позову без розгляду на підставі ч.3 ст.123 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України). В обґрунтування клопотання посилається на те, що позивачем пропущено строк звернення до суду з даним позовом, мотивуючи тим, що середній заробіток за час затримки власником або уповноваженим ним органом виконання судового рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою, тому строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення зазначеного заробітку обмежується місячним строком з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, тобто з часу видачі наказу про поновлення на роботі (ч.5 ст.122 КАС України). Зазначив, що наказ №994ц про поновлення позивача на посаді виданий 01.09.2023 року, із вказаним наказом останній ознайомився 01.09.2023 року, однак позовну заяву подав до суду лише 17.11.2023 року, тобто з пропуском встановленого законом строку. При цьому, будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження поважності причин такого пропуску строку позивачем не надано. З огляду на наведене, посилаючись на приписи ст.ст.122, 123, 240 Кодексу адміністративного судочинства України, просить суд залишити позов без розгляду.

Позивач у позовній заяві посилається на те, що строк на звернення до суду з цим позовом ним не пропущений, адже вимога про оплату середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду є спором про оплату праці, а тому до спірних правовідносин підлягає застосуванню ч.2 ст.233 Кодексу Законів про працю України (далі КЗпП України).

При постановленні ухвали суд враховує таке.

Спірні правовідносини виникли з приводу затримки Офісом Генерального прокурора виконання рішення суду від 02.06.2022 року у справі №640/1644/20 про поновлення позивача на посаді начальника п`ятого відділу з розслідування кримінальних проваджень управління з розслідування особливо важливих справ Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України та органів прокуратур, що в силу положень ст.236 КЗпП України зумовлює покладення на відповідача відповідальності у вигляді оплати працівнику вимушеного прогулу за час такої затримки.

Таким чином, за характером спірних правовідносин і їхнім суб`єктним складом цей спір є публічно-правовим спором з приводу проходження і звільнення з публічної служби, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів.

Як видно з матеріалів справи та й не заперечується сторонами, рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 02.06.2022 року у справі №640/1644/20 виконано 01.09.2023 року. Зокрема, 01.09.2023 року Офісом Генерального прокурора видано наказ №994ц про поновлення позивача на посаді з 25.12.2019 року, з яким його ознайомлено у цей же день.

Відповідно до п.34 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.

З урахуванням викладеного, суд вважає, що позивач дізнався про порушення свого права саме 01.09.2023 року, натомість до суду з даним позовом звернувся 13.11.2023 року (згідно відтиску штемпеля органу поштового зв`язку).

Строки звернення до адміністративного суду визначено статтею 122 КАС України.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.122 КАС України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Отже, КАС України передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у ч.2 ст.122 цього Кодексу.

Таким спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений ч.5 ст.122 КАС України.

Водночас строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів визначені у ст.233 КЗпП України.

Згідно ч.ч.1, 2 цієї статті (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин), працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Варто зауважити, що у постанові від 08.02.2022 року у справі №755/12623/19 (провадження №14-47цс21) Велика Палата Верховного Суду, з`ясовуючи питання про те, чи можна вважати середній заробіток за час вимушеного прогулу складовою заробітної плати та чи поширюється на вимогу про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу положення ч.1 ст.233 КЗпП України про тримісячний строк звернення до суду, дійшла таких правових висновків.

Середній заробіток за час вимушеного прогулу за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин.

Спір щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який виник у зв`язку з незаконним звільненням працівника, є трудовим спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про працю та про оплату праці.

Таким чином, у постанові від 08.02.2022 року у справі №755/12623/19 (провадження №14-47цс21) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що середній заробіток за час вимушеного прогулу є, по суті, неотриманою заробітною платою за невиконання трудової функції не з вини працівника, на яку поширюються норми законодавства про оплату праці.

Аналогічна правова позиція застосовується Касаційним адміністративним судом у складі Верховного Суду, зокрема, у постановах від 04.08.2022 року та від 08.11.2022 року у справах №380/6129/20 та №460/15639/21 відповідно.

У Рішенні Конституційного Суду України від 15.10.2013 року №8-рп/2013 зазначено, що під належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. Однією з таких гарантій Конституційний Суд України визнав оплату за час простою, який мав місце не з вини працівника.

До вимушеного прогулу прирівнюється затримка роботодавцем виконання рішення про поновлення на роботі (ст.236 КЗпП України).

Середній заробіток за своїм змістом також є державною гарантією, право на отримання якої виникає у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин.

За таких обставин, суд не приймає до уваги посилання відповідача на пропуск позивачем місячного строку звернення до суду, визначеного ч.5 ст. 122 КАС України, та зазначає, що спір про оплату середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду є спором про оплату праці, а тому до спірних правовідносин підлягає застосуванню ст.233 КЗпП України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), якою визначено тримісячний строк звернення до суду з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 03.05.2023 року у справі №280/4125/21 та від 01.08.2023 року у справі №640/34546/21.

З урахуванням предмету даного позову, а також вищенаведених правових висновків Верховного Суду, зважаючи на приписи норми ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України, суд дійшов висновку про те, що позивачем не пропущено встановлений ст.233 КЗпП України тримісячний строк звернення до суду, відтак відсутні підстави для застосування положень ч.3 ст.123 КАС України, а саме залишення позову без розгляду.

Як наслідок, у задоволенні клопотання представника відповідача слід відмовити.

Керуючись ст.ст.122, 123, 240, 243, 248, 250, 256, 294, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

п о с т а н о в и в :

у задоволенні клопотання представника відповідача про залишення позовної заяви без розгляду відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею. Заперечення на ухвалу можуть бути включені до апеляційної скарги на рішення суду.

Суддя Ланкевич А.З.