Справа № 380/12856/22
Суддя: Іщук Лариса Петрівна
Дата ухвалення: 2023-12-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2023 рокуЛьвівСправа № 380/12856/22 пров. № А/857/14470/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Іщук Л. П.,

суддів Обрізка І. М., Шинкар Т.І.,

за участі секретаря судового засідання Доморадової Р.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Виконавчого комітету Львівської міської ради на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 26 червня 2023 року (головуючий суддя Гулик А.Г., м. Львів) у справі № 380/12856/22 за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Львівської міської ради про скасування рішення,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася з позовом до Виконавчого комітету Львівської міської ради, в якому просить визнати незаконним та скасувати рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради від 01.08.2022 №628 «Про демонтаж тимчасових споруд у Франківському районі» в частині демонтажу самовільно встановленої тимчасової споруди для здійснення підприємницької діяльності на АДРЕСА_1 (суб`єкт підприємницької діяльності ОСОБА_2 ).

Позов обгрунтовує тим, що тимчасову споруду, рішення про демонтаж якої оскаржується, вона успадкувала від померлого чоловіка - ОСОБА_2 , а відтак, демонтаж такого об`єкта безпосередньо порушує її права. Зазначає, що зверталася до начальника Управління архітектури департаменту містобудування Львівської міської ради із заявою про оформлення паспорту прив`язки тимчасової споруди на АДРЕСА_1 , однак відповіді так і не отримала. Звертає увагу, що ухвалою Львівської міської ради №1568 від 02.03.2017 продовжено термін здійснення підприємницької діяльності у тимчасових спорудах м. Львова, зокрема, продовжено такий термін і для кіоску на АДРЕСА_1 . Вважає, що єдиною підставою для демонтажу є відхилення МАФ від паспорта прив`язки, проте, розміщення МАФ з 2011 року не змінювалося.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 26 червня 2023 позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення виконавчого комітету Львівської міської ради від 01.08.2022 №628 «Про демонтаж тимчасових споруд у Франківському районі» в частині демонтажу самовільно встановленої тимчасової споруди для здійснення підприємницької діяльності на АДРЕСА_1 (суб`єкт підприємницької діяльності ОСОБА_2 ). У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій покликається на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.

Апеляційну скаргу обгрунтовує тим, що між приватним підприємцем ОСОБА_2 ( чоловіком позивача ) та Львівською міською радою укладено договір оренди землі 02.10.2006 терміном на 10 років. Згідно цього договору правонаступництво у разі смерті орендаря не передбачено , як і не передбачена автоматична пролонгація договору, а відтак договір припинив свою дію у зв`язку зі смертю орендаря 01.04.2012. Вказує, що у свідоцтві про право на спадщину за законом, виданому позивачу, не згадується спірна тимчасова споруда за адресою: АДРЕСА_1 . Звертає увагу, що 02.03.2017 ухвалою Львівської міської ради №1568 продовжено термін здійснення підприємницької діяльності у тимчасових спорудах м. Львова, зокрема, і у кіоску на АДРЕСА_1 , але для ОСОБА_2 , а не для позивача. Наголошує, що у позивача відсутні будь-які правовстановлюючі документи на МАФ, як і підстави на розміщення спірної тимчасової споруди, що свідчить про відсутність порушення її прав оскаржуваним рішенням.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

01 грудня 2023 року позивач подала до суду відзив на апеляційну скаргу із викладом заперечень щодо наведених обставин. Просить залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Під час апеляційного розгляду представник відповідача підтримала апеляційну скаргу.

Представник позивача у судовому засіданні просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь головуючого судді, пояснення представників, проаналізувавши письмові докази, які є в матеріалах справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд виходить з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції і визнається сторонами, рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради від 01.08.2022 №628 вирішено демонтувати самовільно встановлені тимчасові споруди для здійснення підприємницької діяльності, зокрема на АДРЕСА_1 (суб`єкт підприємницької діяльності ОСОБА_2 ).

Позивач ОСОБА_1 є дружиною ОСОБА_2 , який був зареєстрований як ФОП і здійснював підприємницьку діяльність у МАФ за адресою: АДРЕСА_1 .

Також судом першої інстанції встановлено, що 02.10.2006 між ФОП ОСОБА_2 та Львівською міською радою строком на 10 років (до 09.02.2016) укладений договір оренди земельної ділянки за адресою АДРЕСА_2 для обслуговування будівель.

Департамент містобудування Львівської міської ради у 2011 році погодив ФОП ОСОБА_2 схему прив`язки МАФ за адресою: АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 03.04.2012.

18.10.2016 позивач зверталася до начальника управління архітектури департаменту містобудування Львівської міської ради Чаплінського Ю.М. із заявою (вх. №3-3-64179/ПП), в якій просила оформити паспорт прив`язки тимчасової споруди на АДРЕСА_1 , а 11.11.2016 - зверталася до голови депутатської комісії архітектури, містобудування та охорони історичного середовища Львівської міської ради із заявою (вх. №3-3-72862-01), в якій просила внести зміни до ухвали №4527 від 23.04.2016 «Про продовження терміну здійснення підприємницької діяльності у тимчасових спорудах на території м.Львова», зокрема, у споруді з порядковим №227, замінивши ОСОБА_2 на неї.

Як зазначає позивач, відповіді на ці звернення, вона не отримала.

Не погоджуючись з рішенням про демонтаж тимчасової споруди, ОСОБА_1 звернулась з позовом до суду.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуване рішення прийняте без врахування всіх обставин. Зокрема, висновкам про те, що споруда є самовільно встановленою мав передувати розгляд по суті заяв ОСОБА_1 від 18.10.2016 та від 11.11.2016 щодо оформлення паспорту прив`язки тимчасової споруди на АДРЕСА_1 та продовження терміну здійснення підприємницької діяльності у цій тимчасовій споруді.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Відповідно до статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною першою статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Відтак, завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи, що звернулася до суду з позовом, у публічно-правових відносинах.

Статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

При тлумаченні вище згаданих норм права Верховний Суд України у постанові від 15.12.2015 у справі №800/206/15 вказав, що обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати), зазвичай, індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Верховний Суд у постанові від 09.09.2021 у справі №320/5394/20 вказав, що завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи у публічно-правових відносинах, причому, захист прав, свобод та інтересів особи є похідним, тобто, передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення. Визнання протиправною бездіяльності суб`єкта владних повноважень та зобов`язання вчинити певні дії можливе лише у разі, якщо такий суб`єкт повинен був вчинити такі дії (або прийняти відповідне рішення) згідно з законодавством і, невчинення цих дій (неприйняття рішення) порушує права позивача.

Таким чином, вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у належності особі, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Відповідно до статті 28 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" тимчасова споруда торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності - це одноповерхова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту. Тимчасова споруда для здійснення підприємницької діяльності може мати закрите приміщення для тимчасового перебування людей (павільйон площею не більше 30 квадратних метрів по зовнішньому контуру) або не мати такого приміщення.

Механізм розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності визначений Порядком розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, затвердженим наказом Міністерства регіонального розвитку будівництва та житлово-комунального господарства України №244 від 21.10.2011 ( далі Порядок №244 ).

Відповідно до пунктів 2.1, 2.20, 2.21, 2.30 та 2.31 Порядку №244 підставою для розміщення тимчасової споруди є паспорт прив`язки тимчасової споруди; встановлення тимчасової споруди здійснюється відповідно до паспорта прив`язки; відхилення від паспорта прив`язки тимчасової споруди не допускається, у разі закінчення строку дії, анулювання паспорта прив`язки, самовільного встановлення тимчасової споруди така тимчасова споруда підлягає демонтажу; розміщення тимчасової споруди самовільно забороняється.

Аналогічні приписи містяться і в Положенні про порядок розміщення тимчасових споруд і підприємницької діяльності у м. Львові, затвердженому ухвалою Львівської міської ради від 23.04.2015 №4526 (далі Положення №4526).

Відповідно до п. 2.1 зазначеного Положення розміщення тимчасових споруд здійснюється замовником відповідно до паспорту прив`язки, плану земельної ділянки та договору оренди земельної ділянки або договору окремих конструктивних елементів благоустрою. Місце встановлення тимчасових споруд повинно відповідати адресі, вказаній у паспорті прив`язки, та плану земельної ділянки або схемі прив`язки.

Згідно п. 1.3 Положення №4526 самовільно встановлена тимчасова споруда - це тимчасова споруда, яка встановлена за відсутності одного із документів, передбачених згаданим Положенням: ухвали міської ради, договору оренди земельної ділянки чи договору оренди окремих конструктивних елементів благоустрою, паспорту прив`язки тимчасової споруди.

Враховуючи наведені норми, колегія суддів висновує, що тимчасова споруда вважається встановленою правомірно за наявності всіх необхідних дозвільних документів, визначених пунктом 1.3. Положення про порядок розміщення тимчасових споруд і підприємницької діяльності у м. Львові, затвердженого ухвалою Львівської міської ради від 23.04.2015 №4526.

Відповідно до п. 7.2.1 Положення №4526 демонтажу підлягають самовільно встановлені тимчасові споруди.

Колегія суддів наголошує, що предметом судового оскарження у цій справі є рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради від 01.08.2022 №628 «Про демонтаж тимчасових споруд у Франківському районі» в частині демонтажу самовільно встановленої тимчасової споруди для здійснення підприємницької діяльності на АДРЕСА_1 (суб`єкт підприємницької діяльності ОСОБА_2 ).

Позивач вважає, що її право на користування і розпорядження спірною тимчасовою спорудою, яке виникло у неї на підставі спадкування після смерті чоловіка ОСОБА_2 , є порушеним внаслідок прийняття оскаржуваного рішення.

Разом з цим, доказів про отримання тимчасової споруди у власність після смерті чоловіка та правовстановлюючих документів на майно позивач не надала.

Колегія суддів звертає увагу, що будь-яких правовстановлюючих документів на тимчасову споруду і не може бути, оскільки МАФ не є нерухомим майном.

Відповідно до ч. 4 ст. 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не підлягають державній реєстрації речові права та їх обтяження на малі архітектурні форми, тимчасові, некапітальні споруди, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких можливе без їх знецінення та зміни призначення.

Таким чином, тимчасова споруда на АДРЕСА_1 не може бути внесена до Спадкового реєстру, відтак ОСОБА_1 не може набути право власності на таку тимчасову споруду в порядку спадкування.

Доказів про належність позивачу права власності на будівельні матеріали, з яких складений МАФ, також немає.

У свідоцтві про право на спадщину спірне майно відсутнє.

Також колегія суддів зазначає, що позивачем не доведено, що вона є орендарем земельної ділянки на АДРЕСА_2 , оскільки договір оренди цієї земельної ділянки, укладений між ФОП ОСОБА_2 ( її померлим чоловіком ) та Львівською міською радою закінчився 09.02.2016, а доказів укладення нею такого договору, як і доказів сплати орендної плати, позивач ОСОБА_1 не надала.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Львівської міської ради від 02.03.2017 №1568 «Про продовження терміну здійснення підприємницької діяльності у тимчасових спорудах на території м. Львова» затверджено Перелік тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності у Франківському районі м. Львова.

У вказаному переліку у пункті за №267 суб`єктом підприємницької діяльності, який користується тимчасовою спорудою на АДРЕСА_1 , зазначений ОСОБА_2 .

Апеляційний суд критично оцінює можливість здійснення позивачем підприємницької діяльності у тимчасовій споруді на АДРЕСА_1 , так як позивач звернулася до суду, а також зверталася до Львівської міської ради, як фізична особа. Докази реєстрації її як суб`єкта підприємницької діяльності в матеріалах справи відсутні.

Виходячи з наведеного, колегія суддів апеляційного суду висновує, що позивач не довела, що спірним рішенням порушуються її права чи інтереси як спадкоємця свого померлого чоловіка, котрий здійснював підприємницьку діяльність у тимчасовій споруді на АДРЕСА_1 .

Висновки суду першої інстанції про те, що відповідач перед винесенням рішення мав розглянути заяви від 18.10.2016 та від 11.11.2016 щодо оформлення паспорту прив`язки тимчасової споруди на АДРЕСА_1 та продовження терміну здійснення підприємницької діяльності у вказаній тимчасовій споруді, є помилковими, оскільки звернення позивача не були адресовані виконавчому комітету Львівської міської ради, який є відповідачем у справі.

Більше того, як вже зазначалося, предметом оскарження є саме рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради, а не процедура отримання позивачем дозвільних документів.

Враховуючи наведені обставини, колегія суддів приходить до висновку про те, що рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради від 01.08.2022 №628 «Про демонтаж тимчасових споруд у Франківському районі» в частині демонтажу самовільно встановленої тимчасової споруди для здійснення підприємницької діяльності на АДРЕСА_1 не може бути скасованим, оскільки не створює для позивача певних правових наслідків та відповідно не порушує права та інтереси позивача.

Суд першої інстанції не пересвідчився у належності ОСОБА_1 відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), не встановив, чи є відповідне право або інтерес порушеним.

Таким чином, судом першої інстанції допущено неправильне застосування норм матеріального права, що відповідно до частини першої статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та прийняття постанови про відмову у задоволенні позову.

Щодо розподілу судових витрат, то такий відповідно до ст. 139 КАС України не здійснюється.

Керуючись ст. 310, ст. 315, ст. 317, ст. 321, ст. 325, ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Виконавчого комітету Львівської міської ради задовольнити.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 26 червня 2023 року у справі № 380/12856/22 скасувати та прийняти постанову, якою в задоволенні позову відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у випадках, передбачених частиною 4 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Л. П. Іщук
судді І. М. Обрізко
Т. І. Шинкар
Повне судове рішення складено 21 грудня 2023 року