Справа № 340/7872/23
Суддя: О.С. ПЕТРЕНКО
Дата ухвалення: 2023-12-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КІРОВОГРАДСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2023 року м. Кропивницький Справа № 340/7872/23

Кіровоградський окружний адміністративний суд в складі головуючого судді Петренко О.С., розглянувши в порядку письмового провадження в м. Кропивницькому адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_1 , АДРЕСА_1

до відповідача: Управління містобудування та архітектури Кропивницької міської ради, вул. В. Перспективна,41, м. Кропивницький,25022

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Кіровоградського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд:

1) визнати протиправним та скасувати наказ Управління містобудування та архітектури Кропивницької міської ради "Про відмову у видачі містобудівних умов та обмежень" №222 від 17.08.2023, яким затверджено рішення №А016747594 від 16.08.2023 щодо відмови йому у наданні містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки, кадастровий номер :39:320:0038 на об`єкт будівництва "Реконструкція нежитлового приміщення по АДРЕСА_2 ";

2) зобов`язати Управління містобудування та архітектури Кропивницької міської ради повторно розглянути його заяву про надання містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки кадастровий номер :39:320:0038 на об`єкт будівництва "Реконструкція нежитлового приміщення по АДРЕСА_2 " та прийняти рішення, з врахуванням висновків суду;

3) встановити судовий контроль за виконанням судового рішення.

Ухвалою Кіровоградського окружного адміністративного суду від 19.11.2023 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін.

Відповідач надав відзив на адміністративний позов, в якому, з посиланням на частини 3,4 ст.29 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", зазначив про обґрунтованість та законність спірної відмови у наданні містобудівних умов та обмежень.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що 13.04.2020 між позивачем (орендарем) та міською радою м. Кропивницького (орандодавцем) укладено договір оренди земельної ділянки №15. Предмет договору: строкове платне користування земельної ділянки: цільове призначення для будівництва та обслуговування будівель торгівлі; вид користування для будівництва та обслуговування будівель торгівлі; кадастровий номер :39:320:0038, місце розташування АДРЕСА_2 (а.с.10-12).

Відповідно до умов вказаного договору на земельній ділянці розташований об`єкт нерухомого майна нежитлове приміщення загальною площею 4,8 кв.м, яке належить позивачу на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого та зареєстрованого в реєстрі №953 від 10.01.2017 приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу.

10.08.2023, з метою реалізації свого права на забудову земельної ділянки, відповідно до її цільового призначення, позивач звернувся через додаток «Дія» до відповідача з заявою про надання йому містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки, кадастровий номер :39:320:0038 на об`єкт будівництва "Реконструкція нежитлового приміщення по АДРЕСА_2 ".

Рішенням Управління містобудування та архітектури Кропивницької міської ради А016747594 від 16.08.2023, затв. наказом Управління "Про відмову у видачі містобудівних умов та обмежень" №222 від 17.08.2023, ОСОБА_1 з посиланням на ч. 4 ст. 29 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" відмовлено у надані містобудівної умов та обмежень забудови зеленої ділянки у зв`язку з невідповідністю намірів забудови вимогам містобудівної діяльності.

Позивач , не погоджуючись з вказаним рішенням, звернувся з зазначеними позовними вимогами до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Згідно з частиною 1 статті 6 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" (далі - Закон №3038-VI), управління у сфері містобудівної діяльності здійснюється Верховною Радою України, Кабінетом Міністрів України, Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері містобудування, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду, органами державного архітектурно-будівельного контролю, іншими уповноваженими органами містобудування та архітектури, місцевими державними адміністраціями, органами місцевого самоврядування.

Відповідно до частини 1 статті 41 вказаного Закону №3038-VI, державний архітектурно-будівельний контроль - це сукупність заходів, спрямованих на дотримання замовниками, проектувальниками, підрядниками та експертними організаціями вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил під час виконання підготовчих та будівельних робіт.

У відповідності до ст. 26 Закону №3038-VI, забудова територій здійснюється шляхом розміщення об`єктів будівництва.

Суб`єкти містобудування зобов`язані додержуватися містобудівних умов та обмежень під час проектування і будівництва об`єктів.

Виконавчий орган сільської, селищної, міської ради вживає заходів щодо організації комплексної забудови територій відповідно до вимог цього Закону.

Право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації.

Проектування та будівництво об`єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку: отримання замовником або проектувальником вихідних даних; розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи; затвердження проектної документації; виконання підготовчих та будівельних робіт; прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів; реєстрація права власності на об`єкт містобудування.

Частинами 1, 3, 4 ст. 29 Закону №3038-VI передбачено, що основними складовими вихідних даних є: містобудівні умови та обмеження; технічні умови; завдання на проектування.

Містобудівні умови та обмеження надаються відповідними уповноваженими органами містобудування та архітектури на підставі містобудівної документації на місцевому рівні на безоплатній основі за заявою замовника, до якої додаються:

1) копія документа, що посвідчує право власності чи користування земельною ділянкою, або копія договору суперфіцію;

2) копія документа, що посвідчує право власності на об`єкт нерухомого майна, розташований на земельній ділянці, або згода його власника, засвідчена в установленому законодавством порядку (у разі здійснення реконструкції або реставрації);

3) викопіювання з топографо-геодезичного плану М 1:2000;

4) витяг із Державного земельного кадастру.

Підставами для відмови у наданні містобудівних умов та обмежень є:

1) неподання визначених частиною третьою цієї статті документів, необхідних для прийняття рішення про надання містобудівних умов та обмежень;

2) виявлення недостовірних відомостей у документах, що посвідчують право власності чи користування земельною ділянкою, або у документах, що посвідчують право власності на об`єкт нерухомого майна, розташований на земельній ділянці;

3) невідповідність намірів забудови вимогам містобудівної документації на місцевому рівні.

Відмова у наданні містобудівних умов та обмежень здійснюється шляхом направлення листа з обґрунтуванням підстав такої відмови відповідним уповноваженим органом містобудування та архітектури у строк, що не перевищує встановлений строк їх надання.

Таким чином суд враховує, що підставою відмови в наданні містобудівних умов та обмежень є, зокрема, невідповідність намірів забудови земельної ділянки положенням відповідної містобудівної документації на місцевому рівні, тобто така невідповідність встановлюється на стадії надання містобудівних умов та обмежень. При цьому, невідповідність намірів забудови означає, що запланований для будівництва об`єкт не відповідає вимогам містобудівної документації на місцевому рівні, тобто затвердженим текстовим та графічним матеріалам з питань регулювання планування, забудови та іншого використання територій конкретного населеного пункту.

Аналогічний висновок міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 803/1231/17 та від 14 серпня 2018 року у справі № 823/5265/15.

На підставі ч.4 ст.26 Закону №3038-VI, право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації.

Частиною 4 ст.29 Закону №3038-VI, саме спеціально уповноважений орган містобудування та архітектури визначає відповідність намірів щодо забудови земельної ділянки вимогам містобудівної документації на місцевому рівні.

Відповідно до п.3 ч.4 ст. 29 Закону №3038-VI, підставами для відмови у наданні містобудівних умов та обмежень є невідповідність намірів забудови вимогам містобудівної документації на місцевому рівні.

Абзацом 4 ст. 17 Закону №3038-VI передбачено, що у складі генерального плану населеного пункту може розроблятися план зонування території цього населеного пункту. План зонування території може розроблятися і як окрема містобудівна документація після затвердження генерального плану.

На підставі п.5. ч.1 ст.2 Закону №3038-VI, саме на органи місцевого самоврядування покладено обов`язок щодо планування і забудови територій, яка передбачає, в тому числі, визначення і раціональне взаємне розташування зон житлової та громадської забудови, виробничих, рекреаційних, природоохоронних, оздоровчих, історико-культурних та інших зон і об`єктів.

Рішенням міської ради від 19.12.2017 №1252 "Про затвердження містобудівної документації "План червоних ліній магістральних вулиць міста Кропивницького" визначені червоні лінії вулиць міста Кропивницького, в тому числі і червоні лінії по вул. Соборній.

Планом зонування території міста, який затверджений рішенням міської ради №2456 від 17.09.2013, визначена нормативна відстань від червоних ліній до об`єкту містобудування становить не менше 6 м.

Перевіривши відповідність цільового призначення земельної ділянки положенням відповідної містобудівної документації, відповідач встановив, що земельна ділянка, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 , на якій заявником планується провести реконструкцію нежитлового приміщення під об`єкт торгівлі суперечить Плану зонування території міста №2456 від 17.09.2013, оскільки земельна ділянка площею 45 кв.м, яка надана ОСОБА_1 у користування під розміщення об`єкта торгівлі розташована на відстані 1,6 м від червоних ліній по вул. Соборній. Відстань між нежитловими будинками та земельною ділянкою, на якій розташована нежитлова будівля, на момент звернення заявника до управління містобудування та архітектури Кропивницької міської ради становила 4,6 м.

Вказано, що, згідно з табл. 15.2 п.15.2.2 розд. 15 ДБН Б.2.2-12:2019 "Планування і забудова території" не дотримуються протипожежної відстані між існуючими 5 ти поверховими житловими будинками по АДРЕСА_2 та об`єктом нежитлового приміщення по АДРЕСА_2 , що підлягає реконструкції зі збільшенням геометричних розмірів.

На підставі викладеного, позивачу відмовлено в наданні містобудівних умов та обмежень.

При цьому суд зазначає, що зі змісту спірного рішення вбачається, що відповідачем не встановлено обставин з приводу невідповідності намірів забудови земельної ділянки вимогам містобудівної документації на місцевому рівні (зокрема, Генеральному плану м. Кропивницького).

В той же час аналіз вищенаведених норм права є підставою для висновку, що скасування містобудівних умов та обмежень можливе лише з тих самих підстав, з яких у видачі містобудівних умов та обмежень необхідно відмовити, однак відповідачем в оскаржуваному рішенні не наведено визначених законодавством підстав для відмови у видачі містобудівних умов та обмежень, та відповідно і для їх скасування, передбачених ч. 4 ст. 29 Закону №3038-VI, натомість визначено, що спірні містобудівні умови і обмеження надані з наявними ознаками вчинення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності.

Щодо відповідності цільового та функціонального призначення земельної ділянки містобудівній документації на місцевому рівні, суд зазначає наступне.

Відповідно до абз.2 ч.2 ст.24 Закону №3038-ІV, забудова земельної ділянки здійснюється в межах її цільового призначення, встановленого відповідно до законодавства. Згідно п.3 ч.5 Закону №3038-ІV містобудівні умови та обмеження містять відповідність на дату надання містобудівних умов та обмежень цільового та функціонального призначення земельної ділянки містобудівній документації на місцевому рівні.

Положеннями абзацу 2 ч.2 ст.24 Закону №3038-VІ передбачено, що забудова земельної ділянки здійснюється в межах її цільового призначення, встановленого відповідно до законодавства.

Стаття 19 ЗК України закріплює такі категорії земель: землі сільськогосподарського призначення; землі житлової та громадської забудови; землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; землі оздоровчого призначення; землі рекреаційного призначення; землі лісогосподарського призначення; землі водного фонду; а також землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення.

Віднесення земель до тієї чи іншої категорії згідно з частиною 1 статті 20 ЗК України здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.

Кожна категорія земель має узагальнене цільове призначення, що визначає специфіку її особливого правового режиму. Земельні ділянки, віднесені до однієї категорії, можуть використовуватися за різними видами цільового призначення.

Порядок нормативної грошової оцінки земель населених пунктів, затвердженим наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 25.11.2016 № 489 передбачає, що за основним цільовим призначенням землі поділяються на такі категорії: землі сільськогосподарського призначення (Секція А); землі житлової та громадської забудови (Секція В); землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення (Секція С); землі оздоровчого призначення (Секція D); землі рекреаційного призначення (Секція Е); землі історико-культурного призначення (Секція G); землі лісогосподарського призначення (Секція Н); землі водного фонду (Секція І); землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення (Секція J); землі запасу, резервного фонду та загального користування (Секція К).

За функцією використання землі поділяються на: землі сільськогосподарського призначення (01); землі житлової забудови (02); землі громадської забудови (03); землі природно-заповідного фонду (04); землі іншого природоохоронного призначення (05); землі оздоровчого призначення (06); землі рекреаційного призначення (07); землі історико-культурного призначення (08); землі лісогосподарського призначення (09); землі водного фонду (10); землі промисловості (11); землі транспорту (12); землі зв`язку (13); землі енергетики (14); землі оборони (15); землі запасу (16); землі резервного фонду (17); землі загального користування (18); для цілей підрозділів 16.00-18.00 та для збереження і використання земель природно-заповідного фонду (19).

Таким чином, поділ земель передбачено за цільовим призначенням і функцією використання, які не є тотожними.

У витязі ДЗК про земельну ділянку з кадастровим номером :39:320:0038, номер витягу НВ-023 дата формування 10.09.2023р., зазначено: категорія земель - землі житлової та громадської забудови; цільове призначення - 03.107 «для будівництва та обслуговування будівель торгівлі» (а.с.14).

Відповідно до ч. 5 ст. 20 ЗК України, види використання земельної ділянки в межах певної категорії земель (крім земель сільськогосподарського призначення та земель оборони) визначаються її власником або користувачем самостійно в межах вимог, встановлених законом до використання земель цієї категорії, з урахуванням містобудівної документації та документації із землеустрою.

Отже, зміна виду використання земельної ділянки в межах однієї категорії земель (за виключенням земель сільськогосподарського призначення та земель оборони), здійснюється її власником самостійно з урахуванням містобудівної документації та документації із землеустрою.

Відповідно до статті 38 ЗК України, до земель житлової та громадської забудови належать земельні ділянки в межах населених пунктів, які використовуються для розміщення житлової забудови, громадських будівель і споруд, інших об`єктів загального користування.

Статтею 39 ЗК України визначено, що використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням будівельних норм, державних стандартів і норм.

Стаття 1 Закону України "Про землеустрій" містить наступне визначення: "цільове призначення земельної ділянки - використання земельної ділянки за призначенням, визначеним на підставі документації із землеустрою у встановленому законодавством порядку".

Цільове призначення земельних ділянок, які надані громадянам, юридичним особам у власність чи постійне користування, зазначається в державних актах на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою.

Згідно із ст. 15 Закону України "Про Державний земельний кадастр" визначено перелік відомостей про земельну ділянку, які включаються до Державного земельного кадастру, зокрема, цільове призначення (категорія земель, вид використання земельної ділянки в межах певної категорії земель).

Таким чином, здійснивши системний аналіз вищевказаних правових норм, суд дійшов висновку, що забудова спірної земельної ділянки здійснюється в межах її цільового призначення щодо виду використання земельної ділянки в межах відповідної категорії земель - землі житлової та громадської забудови.

Тому, з огляду на наявність у позивача як права оренди земельної ділянки за правочином від 13.04.2023, права власності на об`єкт нерухомого майна, є необґрунтованими викладені відповідачем підстави для відмови у наданні містобудівних умов та обмежень земельної ділянки, що викладені у оспорюваному наказі.

Таким чином, визначення органом місцевого самоврядування позивачеві відповідного цільового використання земельної ділянки, і ненадання йому містобудівних умов та обмежень, на підставі яких і реалізується цільове використання земельної ділянки, є порушенням права позивача на мирне володіння його власністю (яким у розумінні ст. 1 Першого протоколу є і право користування), що полягає у перешкоджанні у цільовому використанні земельної ділянки.

Згідно з ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок доказування в спорі покладається на відповідача орган публічної влади, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст. 242 КАСУ, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують.

Відповідно до ч.1 ст.382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

При цьому, зазначені процесуальні дії є диспозитивним правом суду, яке може використовуватися в залежності від наявності об`єктивних обставин, які підтверджені належними та допустимими доказами.

З огляду на ненаведення позивачем аргументів на переконання необхідності вжиття таких процесуальних заходів і ненадання останнім доказів в підтвердження наміру відповідача на ухилення від виконання судового рішення, суд не вбачає підстав для задоволення вимоги щодо встановлення судового контролю.

Аналогічна правова позиція викладена у додатковій постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 31.07.2018 по справі №235/7638/16-а.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Згідно до частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Стосовно витрат на професійну правову допомогу.

Частинами 1, 2 ст.132 КАС України передбачено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Згідно ч.1ст.143 КАС України, суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Частиною 1 ст. 134 КАС України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Згідно із п.3 ст. 134 КАС України, для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частинами 4, 5 ст. 134 КАС України передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно із ч.ч. 6, 7 ст. 134 КАС України, у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При цьому, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

При вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Зазначене відповідає алгоритму дій викладеному в постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 червня 2019 року у справі № 9901/350/18.

Слід зазначити, що представник позивача в адміністративному позові просив здійснити розподіл судових витрат.

Представником позивача додано Договір про надання правової допомоги від 07.09.2023.

Згідно наданого до суду детального опису робіт (Додатку №1 до договору), адвокатом надаються такі послуги:

-підготовка, написання та подання до Кіровоградського ОАС позову 2500 грн.

- написання, підготовка та подання відповіді на відзив 1500 грн.

Суд враховує, що стороною відповідача подано клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката.

В свою чергу, суд зазначає, що вирішуючи питання про визначення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, суд має враховувати складність справи, час витрачений адвокатом на виконання робіт, обсяг наданих послуг та ціну позову, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору.

Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат, про що зазначено в постанові Верховного Суду від 23.05.2018 року по справі №61-3416св18.

В постанові від 24.01.2019 року по справі № 910/15944/17 Верховний Суд зауважив, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України» (Заява № 71660/11), пункті 80 рішення у справі «Двойних проти України» (Заява № 72277/01), пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Крім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

З урахуванням зазначеного, суд вважає, що розмір понесених позивачем витрат на правничу допомогу адвоката у розмірі 4000 грн. є необґрунтованим та непропорційною до предмета спору та складності справи.

Таким чином, враховуючи викладене, категорію справи та те, що розгляд справи проведено за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи, без необхідності надання додаткових доказів, суд вважає за можливе стягнути на користь позивача понесені витрати на професійну правничу допомогу по цій справі в сумі 3000,00 грн. та саме такий розмір витрат на професійну правничу допомогу є пропорційним до предмета спору.

Керуючись ст. ст. 9, 72-73, 77, 90, 242, 245, 255, 295 КАС України суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Управління містобудування та архітектури Кропивницької міської ради "Про відмову у видачі містобудівних умов та обмежень для проектування об`єкта будівництва" №222 від 17.08.2023 року, яким затверджено рішення №А016747594 від 16.08.2023 щодо відмови ОСОБА_1 у наданні містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки, кадастровий номер :39:320:0038 на об`єкт будівництва "Реконструкція нежитлового приміщення по АДРЕСА_2 під об`єкт торгівлі".

Зобов`язати Управління містобудування та архітектури Кропивницької міської ради повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про надання містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки, кадастровий номер :39:320:0038 на об`єкт будівництва "Реконструкція нежитлового приміщення по АДРЕСА_2 під об`єкт торгівлі" та прийняти рішення, з врахуванням висновків суду.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Управління містобудування та архітектури Кропивницької міської ради за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1073,60 грн. та судові витрати на правничу допомогу у розмірі 3000,00 грн.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та строки, передбачені ст. 255КАС України.

Рішення суду може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду, шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складення повного тексту.

Суддя Кіровоградського

окружного адміністративного суду О.С. ПЕТРЕНКО