Справа № 130/3128/23
Суддя: Грушковська Л. Ю.
Дата ухвалення: 2023-12-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" грудня 2023 р. м. Жмеринка

Жмеринський міськрайонний суд Вінницької області

в складі: головуючої судді Грушковської Л.Ю.

за участі секретаря Шпак А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Жмеринка справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Вінницької міської ради Вінницької області про визнання протиправною та скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області з даною позовною заявою в якій просив визнати протиправною та скасувати постанову про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 122 КУпАП та застосування до нього адміністративного стягнення штрафу у розмірі 680 грн.

Позовні вимоги обгрунтував тим, що вважає дану постанову незаконною та такою, що підлягає скасуванню, оскільки посадовою суб`єкта владних повноважень не було враховано всіх обставин справи, які могли б вплинути на прийняте рішення, розгляд справи не було проведено взагалі. Зазначив, що він відноситься до категорії осіб з інвалідністю та зупинився по вул. В. Стуса в місті де здійснив паркування відсутні дорожні знаки, які забороняють або обмежують зупинку (стоянку). Позивач ОСОБА_1 не перекрив виїзд з прилеглої території та не створював перешкод виїзд з прилеглої території та створював перешкод іншим учасникам дорожнього руху, а тим більше загрози безпеці руху.

Ухвалою Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 10.11.2023 відкрито провадження по справі. Призначено судове засідання.

Представник відповідача Вінницької обласної ради Мельник С. в судове засідання не з`явився, у наданому до суду відзиві просив розглянути справу у відсутність відповідача та відмовити у задоволенні позову. Зазначив, що позивач не обгрунтував в чому полягає порушення його прав, які саме його права порушено прийняттям спірного повідомлення від 01.11.2023 інспектором з паркування, при тому що відомості про позивача у ньому не вказуються. Крім того позивач ОСОБА_1 в позові не доводить, яким чином повідомлення про притягнення до адміністративної відповідальності, що прийнято 11.11.2023, яке у позові він вказує як постанова, стосується його прав та інтересів, а також не доводить належними та допустимими доказами. При цьому повідомлення про притягнення позивача до адміністративної відповідальності від 01.11.2023 за своєю суттю не породжує для позивача жодних прав та обов`язків, а відтак і не створює для останнього права на захист. Інспектором з паркування не приймалася постанова про накладення адміністративного стягнення серії ІВ №00103224 від 01.11.2023 відносно ОСОБА_1 про скасування якої просить останній. Отже, таке повідомлення не є актом на підставі якого особа, в даному випадку ОСОБА_1 притягнутий до адміністративної відповідальності чи будь-якої іншої відповідальності. Більше того, оскаржуване повідомлення взагалі не містить даних про особу ОСОБА_2 . Позовна заява не містить обгрунтування порушення прав позивача, захистити які має не меті особа, яка звернулася до суду. Таким чином, вимоги позивача в частині скасування постанови серії ІВ №00103224 від 01.11.2023 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 122 КУпАП та застосування стягнення у вигляді штрафу в розмірі 680 грн. є необгрунтованими та безпідставними.

Позивач ОСОБА_1 в поданій заяві просив розглянути справу у його відсутність.

Суд вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній матеріалами, оскільки при підготовці справи до розгляду дотримано вимоги КАС України щодо належного повідомлення сторін у справі про розгляд справи.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.

01.11.2023 було винесено інспектором з паркування відділу паркуванням департаменту транспорту та міської мобільності Вінницької міської ради Скирдою А.В. повідомлення про притягнення до адміністративної відповідальності серії ІВ №00103224 та зафіксовано порушення правил зупинки, стоянки паркування транспортного засобу Chevrolet, НОМЕР_1 01.11.2023 о 12:19 год. в м. Вінниця, вул. В.Стуса, 34 порушено п. 15.9 (и) ПДР, відповідальність за яке передбачена ч. 3 ст. 122 КУпАП (а.с.9).

Відповідно до копії пенсійного посвідчення серії НОМЕР_2 ОСОБА_1 отримує пенсію по інвалідності, 2група, загальне захворювання. Термін дії довічно (а.с. 8).

Частиною третьою ст.122 КУпАП встановлена відповідальність у вигляді штрафу в розмірі сорока неоподатковуваних мінімумів доходів громадян за ненадання переваги в русі транспортним засобам аварійно-рятувальних служб, швидкої медичної допомоги, пожежної охорони, поліції, що рухаються з увімкненими спеціальними світловими або звуковими сигнальними пристроями, ненадання переваги маршрутним транспортним засобам, у тому числі порушення правил руху і зупинки на смузі для маршрутних транспортних засобів, а так само порушення правил зупинки, стоянки, що створюють перешкоди дорожньому руху або загрозу безпеці руху.

Частиною 3 ст. 124 Конституції визначено, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Суд має повноваження розглядати та вирішувати справу (має юрисдикцію), якщо має місце юридичний спір. Відповідно, відсутність юридичного спору свідчить про те, що суд не має повноважень вирішувати справу. Відтак, юрисдикція судів поширюється на юридичні спори, предметом яких є права та свободи конкретної особи.

Тому, відповідно до статей 287-288 КУпАП вбачається, що оскарження підлягає виключно постанова по справі про адміністративне правопорушення, а не повідомлення.

Повноваження та порядок складання повідомлення про адміністративне правопорушення передбачені Кодексом про адміністративні правопорушення України. За правилами ст. 279-1 КУпАП ирозгляд справ про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі, та про порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксоване в режимі фотозйомки (відеозапису), інспектор з паркування зобов`язаний розмістити на лобовому склі транспортного засобу повідомлення про притягнення до адміністративної відповідальності (якщо технічні можливості не дозволяють встановити відповідальну особу, зазначену у частині першійст.14-2 цього Кодексу, на місці вчинення правопорушення).

Відповідно до ч. 4 ст. 279-1 КУпАП повідомлення про притягнення до адміністративної відповідальності має містити відомості, передбачені частинами другою четвертою статті 283 цього Кодексу, крім відомостей про особу, стосовно якої розглядається справа. Повідомлення про притягнення до адміністративної відповідальності має містити також інформацію про порядок виконання адміністративного стягнення, у тому числі реквізити для сплати 50 відсотків розміру штрафу протягом 10 банківських днів з дня вчинення відповідного правопорушення, що вважатиметься виконанням адміністративного стягнення у повному обсязі.

Таким чином, відповідач мав відповідні повноваження на складання повідомлення про адміністративне правопорушення.

Згідно з п. 19 ч. 1ст. 4 КАС України індивідуальний акт - це акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийнятий) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

Повідомлення про притягнення до адміністративної відповідальності не є рішенням суб`єкта владних повноважень, а носить попереджувальну, інформаційну функцію, на підставі якого виноситься постанова про притягнення до адміністративної відповідальності (аналогічно протоколу). Повідомлення означає, що інспектором з паркування, на підставі повідомлення, буде винесена постанова про притягнення до адміністративної відповідальності, яка буде надіслана відповідальній особі. В свою чергу, відповідальна особа встановлюється відповідно до вимог ч. 1ст. 14-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення, за якою правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані в автоматичному режимі, або за порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксовані в режимі фотозйомки (відеозапису) (за допомогою технічних засобів, що дають змогу здійснювати фотозйомку або відеозапис та функціонують згідно із законодавством про захист інформації в інформаційно-телекомунікаційних системах), несе відповідальна особа - фізична особа або керівник юридичної особи, за якою зареєстровано транспортний засіб, а в разі якщо до Єдиного державного реєстру транспортних засобів внесено відомості про належного користувача відповідного транспортного засобу, - належний користувач транспортного засобу, а якщо в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань відсутні на момент запиту відомості про керівника юридичної особи, за якою зареєстрований транспортний засіб, - особа, яка виконує повноваження керівника такої юридичної особи.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Суд акцентує, що складання повідомлення - це процесуальні дії суб`єкта владних повноважень, які спрямовані на фіксацію адміністративного правопорушення та, в силу положень статті 251 КУпАП, є предметом оцінки суду в якості доказу вчинення такого правопорушення при розгляді справи про притягнення особи до адміністративної відповідальності.

Натомість у даному випадку постанова суб`єкта владних повноважень про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 122 КУпАП, на підставі повідомлення про адміністративне правопорушення не виносилась, отже позивача не було притягнуто до адміністративної відповідальності за порушення пп. Ґ п. 15.9 Правил дорожнього руху та відповідно у нього не виникло обов`язку сплачувати штраф.

При цьому, повідомлення про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за своєю суттю не породжує для позивача жодних прав і обов?язків, а відтак і не створює для останнього права на захист. Повідомлення не с актом індивідуальної дії, оскільки не містить і не повинне містити інформації про особу, якої воно стосується. Таким актом є постанова про притягнения особи до адміністративної відповідальності.

Повідомлення про притягнення до адміністративної відповідальності не складається стосовно конкретної особи, не є виконавчим документом, не несе жодних прав та обов?язків для конкретної особи, а лише інформує про факт вчинення адміністративного правопорушення та пропонує добровільно сплатити 50% розміру штрафу за нього. Саме постанова про притягнення до адміністративної відповідальності відповідальної особи с рішенням суб?єкту владних повноважень, яке створює права та обов?язки для конкретної особи, і можливість оскарження цієї постанови прямо передбачена у главі 24 КУпАП.

Зважаючи на викладене, позов про окреме оскарження повідомлення про притягнення до адміністративної відповідальності, а не самого рішення суб?єкту владних повноважень, винесеного у формі постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Восьмого апеляційного адміністративного суду від 27.05.2021 у подібній судовій справі №462/1452/21 (додаток 1) та від 01.04.2021 у подібній судовій справі №380/9999/20.

Як неодноразово звертав увагу Верховний Суд, відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, е підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

У постанові ВП ВС від 02.02.2021 N 925/642/19 зроблені такі висновки: порушенням вважається такий стан суб?єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб?єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обгрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідками (подібні висновки викладені у постановах Великої Падати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі №338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926 16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі 7272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі №487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі №145/2047/16-ц (пункт 7.23).

Розглядаючи справу, суд має з?ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір: 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача: 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту Його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовці вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6., 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19.

Згідно ч.1 ст.77, ч.2 ст.79 КАС України, позивач зобов?язаний додати до позовної заяви докази, що підтверджують обставини, на яких грунтуються позовні вимоги.

Примітка до статті 14-2 КУпА П закріплює, що режим фотозйомки (відеозапису) передбачає здійснення уповноваженою посадовою особою фото/відеофіксації обставин порушення правил зупинки, стоянки або паркування транспортних засобів, а саме: дати, часу (моменту), місця розгашування транспортного засобу по відношенню до нерухомих об?єктів та/або географічних координат, інших ознак наявності складу адміністративного правопорушення, передбаченого відповідною статтею Особливої частини цього Кодексу. При здійсненні фотозйомки обов?язковою є наявність не менше двох зображень транспортного засобу. отриманих з різних або протилежних ракурсів, а в разі фіксації порушення. що полягає у не оплаті вартості послуг з користування майданчиком для платного паркування в межах населеного пункту, в якому не впроваджена автоматизована система контролю оплати паркування, обов?язковою є наявність додаткового зображення (зображень), що фіксує відсутність документа про оплату послуг з користувания майданчиком для платного паркування під лобовим склом транспортного засобу.

Статтею ст. 14-2 КУпАП передбачена можливість фіксації порушень правил зупинки, стоянки та паркування в режимі фотозйомки шляхом створення зображень транспортного засобу в момент вчинення правопорушення, а отже такі зображення є належним доказом його вчинення.

Вказаними доказами підтверджено, що автомобіль здійснив зупинку у місці де заборонено зупинку.

Відповідно до ст. 41 Закону України "Про дорожній рух" порядок початку руху, зміни руху за напрямком, розташування транспортних засобів і пішоходів, вибору швидкості руху та дистанції, обгону та стоянки, проїзду перехресть, пішохідних переходів і залізничних переїздів, зупинок траспортних засобів загального користування, користувания зовнішніми світловими приладами, правила пересувания пішоходів, проїзд велосипедистів, а також питання організації руху та його безпеки регулюються Правилами дорожного руху, що затверджуються Кабінетом Міністрів Українн.

Стаття 14 Закону України "Про дорожній рух" зобов?язує учасників дорожнього руху знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та пиших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам, виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримания законодавства про дорожній рух.

Відповідно до ст.52 Закону України "Про дорожній рух", контроль у сфері безпеки дорожнього руху здійснюється Кабінетом Міністрів України, місцевими органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, Національною поліцією, іншими спеціально уповноваженими на те державними органами (державний контроль), а також міністерствами, іншими центральними органами виконавчої влали (відомчий контроль).

Єдиний порядок дорожнього руху на території України, відповідно до Закону України "Про дорожній рух", встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року N 1306.

Згідно Правил дорожнього руху учасники дорожнього руху зобов?язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил (п. 1.3 ПІДР).

При відсутності спеціально відведених для цього місць або коли зупинка чи столика там неможливі, вони дозволені біля правого краю проїжджої частини (по можливості праворуч, щоб не перешкоджати іншим учасникам дорожнього руху).

Зупинка й стоянка транспортних засобів на дорозі мають здійснюватися в спеціально відведених для цього місцях або на узбіччі.

Пункт 15.10 "а" ПІДР забороняє стоянку у місцях, де заборонена зупинка.

Підпунктом «н» пункту 15.9 Правил дорожнього руху визначено, що зупинка транспортного засобу забороняється ближче 10 м, від виїздів з прилеглих територій і безпосередньо в місці виїзду.

У пункті 1.10 Правил дорожнього руху наведено поняття прилеглої території, як території, що придягає до краю проїзної частини та не призначена для наскрізного проїзду, а лише для в?їзду до дворів, на стоянки, автозаправні станції, будівельні майданчики або виїзду з них.

Обмежена оглядовість - видимість дороги в напрямку руху, яка обмежена геометричними параметрами дороги, придорожніми інженерними спорудами, насадженнями та іншими об`єктами, а також транспортними засобами (п.1.10 ПДР).

Кожний учасник дорожнього руху має право розраховувати на те, шо й інші учасники виконують ці Правила (п. 1.4 ПІДР).

Дорожній рух - це процес руху по дорогах транспортних засобів та учасників дорожнього руху. Дорожній рух являє собою процес, під час якого здійснюється регулювання динамічних зв?язків у потрійному сполученні: людина, транспортний засіб, дорога.

Безпека дорожнього руху - це система та стан захищеності учасників дорожнього руху, їхнього житти, здоров?я, майна та інших цінностей і життєво важливих інтересів в межах суспільних відносин, що виникають в процесі переміщення людей і вантажів за допомогою транспортних засобів або без них, відсутність ризику завдання шкоди таким цінностям та інтересам.

Забезпечення безпеки дорожнього руху включає та передбачає, зокрема дотримання правил дорожного руху.

Однією з умов безпечного проїзду в указаній ділянці є достатня оглядовість, яка залежить від положення автомобіля на проїзній частині. Саме з метою забезпечення безпеки дорожнього руху заборонено зупинку транспортних засобів на відстані, яка ближче 10 м. від виїздів з прилеглих території і безпосередньо в місцях виїзду.

Знаходження транспортного засобу ближче 10 метрів від виїзду з прилеглої території (у даному випадку 4,3 м.) уявляє загрозу безпеці руху, отже очевидно зменшує оглядовість для інших водів транспортних засобів, які не можуть бачити дорожню обстановку через припаркований таким чином транспортний засіб, що створює серйозні передумови виникнення дорожньо-транспортної події.

Слід врахувати, що згідно із п.п. «3» п.2 ч.3 ст. 265-4 КУпАП розміщення транспортного засобу є таким, що суттєво перешкоджає дорожньому руху або створює загрозу безпеці руху, якщо транспортний засіб розташовано у заборонених Правилами дорожнього руху місцях зупинки або стоянки, а саме: ближче 10 метрів від виїздів з прилеглих територій і безпосередньо в місці виїзду. Однією з умов безпечного проїзду або переходу дороги в указаній ділянці є достатня оглядовість, яка залежить від положення автомобіля на проїзний частині. При цьому об?ективною стороною складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 122 КУпА, є створення реальної перешкоди дорожньому руху і така перешкола не обов?язково повинна спричинити певні фактичні наслідки для конкретних осіб, а достатньо факту наявності потенційної, але реальної перешкоди.

У даному випадку зупинка вказаного транспортного засобу, у якому був відсутній водій та пасажири, що зафіксовано інспектором з паркувания в режимі фотозйомки, безумовно підтверджує факт вчинення адміністративного правопорушения, передбаченого ч.3 ст. 122 КУпАП.

Щодо доводів позивача про те, що він, як особа з інвалідністю, не зобов?язаний встановлювати розпізнавальний знак «водій з інвалідністю» на свід автомобіль та має право на певні пільги у порівняниі з із іншими учасниками дорожнього руху, слід врахувати наступне.

Системний аналіз зазначених правових порм указує на те, що заборона зупинки транспортного засобу забороняється ближче 10 м. від виіздів з прилеглих територій і безпосередньо в місці виїзду, розповсюджуються до усіх водіїв, які керують транспортними засобами, у тому числі на водіїв з інвалідністю або водіїв, які перевозять пасажирів з інвалідністю.

При цьому зафіксовані обставини правопорушення не містять даних щодо здійснення вимушеної зупинки у розумінні пункту 1.10 ПДР, а також здійснення водієм дій, передбачених п. 15.14 ПДР. Як того вимагають приписи статті 283 КУпАП України, спірне повідомлення містить посилання на технічний засіб, яким здійснено фіксацію правопорушення.

Зазначені фотознімки у розумінні ст.251 КУпАП є належними та допустимими доказами, які підтверджують факт вчинения адміністративного правопорушення, обставини якого виклалені в повідомленні.

Зазначене свідчить про дотримання інспектором паркування вимог ст.283 КУпАП, що не ставить під сумнів законність і обгрунтованість його рішення.

Відповідно до ст.280 КУпАП особливості розгляду справ про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху. Зафіксоване в автоматичному режимі, та про порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксоване в режимі фотозйомки (відеозапису).

За змістом ст.279-1 КУпАП постанова про накладення адміністративного стягнення за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху. зафіксоване в автоматичному режимі, або за порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксоване в режимі фотозйомки (відеозапису) може виноситися без участі особи, яка притягається до адміністративної відповідальності

На підставі 4.2 ст.258 КУпАП протокол не складається у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетентний Національної поліції, та адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованих в автоматичному режимі, а також порушень правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксованих у режимі фотозйомки (відеозапису).

3 викладеного вбачається, що у зазначених спірних правовідносинах, що склались у даному випадку, протокол про адміністративне правопорушення не складається, а присутність правопорушника не є обов?язковою.

Доводи у позовній заяві про те, що інспектором з паркування було порушено процедуру розгляду справи не заслуговують на увагу з огляду на наступне.

Відповідно до ст.246 КУпАП| порядок провадження в справах про адміністративні правопорушения в органах (посадоними особами), уповноважених розглядати справи про адміністративи правопорушення, визначається цим Кодексом та іншими законами України. Згідно зі ст.249 КУпАП, справа про адміністративие правопорушення розглядається відкрито, крім справ про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані в автомагичному режимі, про порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксовані в режимі фотозйомки (відеозапису), та випадків, коли це суперечить інтересам охорони державної таємниці.

Отже, інформація зафіксована на фотознімках може оцінюватися як доказ в розумінні ст.251 КУпАП при розгляді справи про адміністративне привопорушення.

Аналіз фактичних обставин справи вказує на те, що в даному випадку інспектором з паркування зафіксоване порушення правил зупинки транспортного засобу із урахуванням особливостей, визначених ст.279-1 КУпАП та останній діяв на підставі та у межах вимог чинного законодавства.

За змістом статті 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото - і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Відповідно до статті 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ч.2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Постановою Верховного Суду від 14.03.2018 у справі № 760/2846/17 зроблено висновок, що обов`язок доказування в адміністративному судочинстві розподіляється таким чином, що позивач повинен довести обставини, якими він обґрунтовує позовні вимоги, тобто підставу позову, а відповідач повинен довести обставини, якими він обґрунтовує заперечення проти позову.

Як зазначено в рішенні Європейського суду з прав людини в справі "O'Halloran and Francis v. the United Kingdom", практику якого повинні застосовують національні суди при прийнятті рішення, будь-хто, хто вирішив володіти чи керувати автомобілем, знав, що таким чином він піддає себе режиму регулювання, котрий застосовується, оскільки визнавалося, що володіння і користування автомобілем може потенційно завдати серйозної шкоди. Можна вважати, що ті, хто вирішив володіти та керувати автомобілями, погодилися на певну відповідальність та обов`язки.

Відповідно до частини першої статті 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до п.1 ч.3 ст.286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення.

За таких обставин, приймаючи до уваги, те що дотримання ПДР України є невід`ємною частиною організації процесу дорожнього руху з метою створення безпеки для інших учасників дорожнього руху, уникнення дорожньо-транспортних пригод та їх наслідків, суд приходить до переконання, що в діях позивача наявний склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 122 КУпАП, а тому вважає що слід відмовити у задоволенні позову.

У зв`язку з відмовою в задоволенні позову судові витрати слід залишити за позивачем.

Керуючись ст.ст. 2, 5, 9, 12, 20, 77, 78, 79, 246, 268, 270 КАС України, суд,

у х в а л и в :

У задоволенні адміністративного позову - відмовити.

Судові витрати слід залишити за позивачем.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення може бути подана апеляція до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя