Справа № 420/13237/20
Суддя: Бойко А.В.
Дата ухвалення: 2023-12-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 грудня 2023 р.м. ОдесаСправа № 420/13237/20

Головуючий в 1 інстанції: Свида Л.І..

Дата і місце ухвалення 18.04.2023р., м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Бойка А.В.,

суддів: Федусика А.Г.,

Шевчук О.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційні скарги позовом ОСОБА_1 та Головного управління ДПС в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 18 квітня 2023р. по справі №420/13237/20 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, стягнення моральної шкоди, визнання протиправними дій/бездіяльності й зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду першої інстанції з позовом до Головного управління ДПС в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску від 10 червня 2019 року №, стягнення моральної шкоди, визнання протиправними дій/бездіяльності й зобов`язання вчинити певні дії.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 24 березня 2021 року адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Одеській області задоволений частково. Визнано протиправним та скасовано рішення про застосування штрафних санкцій від 10 червня 2019 року №, в задоволенні іншої частини позовних вимог позивача відмовлено.

Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 4 червня 2021 року судом замінено відповідача у цій справі з Головного управління ДПС в Одеській області на Головне управління ДПС в Одеській області, як відокремлений підрозділ ДПС України.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 07 липня 2021 року рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24 березня 2021 року скасовано, адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, стягнення моральної шкоди залишено без розгляду в зв`язку із пропуском позивачем строку звернення до суду.

Постановою Верховного Суду від 02 червня 2022 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24 березня 2021 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 07 липня 2021 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції, оскільки судами попередніх інстанцій під час прийняття рішень не прийнято до уваги твердження позивача щодо поважності підстав пропуску строку звернення до суду.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 18.04.2023 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління ДФС в Одеській області про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску від 10 червня 2019 року №. В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Головне управління ДПС в Одеській області та ОСОБА_1 подали апеляційні скарги, в яких посилались на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Враховуючи вищевикладене Головне управління ДПС в Одеській області просило скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 18.04.2023 року в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

У своїй апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилалась на те, що її права були грубо порушені Головним управлінням ДПС в Одеській області, а тому, з метою відновлення порушених прав її позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. Апелянт зазначає, що у неї були відсутні заборгованості, і зобов`язання платника, і борг, в т.ч. за єдиним внеском. Крім того зазначено, що вона не перебувала і не була взята на облік як платник ЄСВ, процедуру порядок і строки припинення СПД вона пройшла без боргів.

У поданій апеляційній скарзі апелянт просила, скасувати, змінити і доповнити частину незаконного, безпідставного, не відповідного фактичним обставинам Рішення Одеською окружного адміністративного суду від 18.04.2023р. по справі №42043237/20, в частині якою відмовлено в частині позовних вимог: частково змінити і доповнити мотивувальну частину зазначеного Рішення окружного суду; залишити без зміни і частково доповнити частину Рішення окружного суду, якою задоволена позовна вимога, якою винесено визнати протиправним та скасувати рішення ГУ ДФС в Одеський області від 10.06.2019р. № про штрафі пеню по ЄСВ; прийняти нове рішення яким, задовольнити в повному обсязі апеляційну скаргу, в повному обсязі позов, уточнені позовні вимоги, Клопотання №1/1/2/20 від 23.11.2020р. «Зобов`язати відповідача виконати певні дії», мої супутні клопотання і заяви.

Справу розглянуто в порядку письмового провадження відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів зазначає наступне:

Судом першої інстанції встановлено, що фізична особа-підприємець ОСОБА_1 перебуває на обліку в Білгород-Дністровській ДПІ ТУ ДПС в Одеській області у стані « 11- припинено, але не знято (КОР не пусті)».

Дата взяття на облік як платника податків 12.07.2005 року. Дата проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності 16.07.2014 року.

10.06.2019 року Головним управлінням ДФС в Одеській області було прийнято рішення № про застосування до ОСОБА_1 штрафних санкцій у сумі 97,96 грн. та пені у сумі 2413,87 грн.

У вказаному рішенні зазначено, що сума штрафних санкцій складає 10 % (до 01.01.2015 року) за період з 21.01.2012 року до 18.01.2019 року; пеня складає 0,1 % суми недоїмки.

Вважаючи вказане рішення Головного управління ДФС в Одеській області незаконним та протиправним, позивач оскаржила його до суду першої інстанції.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно наявності підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в цій частині з огляду на наступне:

Так, в обґрунтування правомірності оскаржуваного рішення податковий орган посилався на те, що відповідно до Закону України від 04.07.2013 року № 406-VІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів У країни у зв`язку з проведенням адміністративної реформи», яким було внесено зміни до Закону України від 8 липня 2010 року № 2464-VІ «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», податкові органи проводять адміністрування єдиного соціального внеску починаючи з 01.10.2013 року.

Відповідач посилався на те, що станом на 01.10.2013 року за ФОП ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) рахувалась заборгованість по сплаті єдиного внеску у сумі 979,59 грн., яка нарахована за попередні періоди та у зв`язку з набранням чинності Закону № 406-VІІ, станом на 01.10.2013 року передана Управлінням Пенсійного Фонду України до податкового органу. Заборгованість по єдиному внеску повністю погашена у періоді з 30.07.2018 по 18.01.2019 рр.

Відповідач вказував на те, що у зв`язку із порушення строків сплати єдиного внеску у періодах з 21.01.2012 року по 18.01.2019 року, на підставі частини десятої та пункту 2 частини одинадцятої статті 25 Закону № 2464-VІ, згідно рішення від 10.06.2019 № до ФОП ОСОБА_1 застосовано штрафні санкції у сумі 97,96 грн. та пеню у сумі 2413,87 грн.

Крім того у відзиві на позовну заяву податковий орган вказував на те, що заборгованість по сплаті єдиного внеску у сумі 979,59 грн., яка була нарахована за попередні періоди Управлінням ПФУ була сплачена несвоєчасно у період з 30.07.2018 року по 18.01.2019 року, згідно платіжних доручень № 3864 від 27.07.2018 року; № 4452 від 23.08.2018 року, № 5792 від 23.10.2018 року, № 7456 від 21.12.2018 року, № 1012 від 27.12.2018 року та № 533 від 17.01.2019 року.

Таким чином відповідач пов`язує нарахування ОСОБА_1 штрафної санкції та пені з наявністю у неї заборгованості станом на 01.10.2013 року по сплаті єдиного внеску у сумі 979,59 грн. за попередні роки. В оскаржуваному рішенні зазначено, що штраф та пеня нараховувались за період з 21.01.2012 року по 18.01.2019 року.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що ОСОБА_1 у судовому порядку оскаржувалась вимога №Ф-636-У від 09 квітня 2012 року про стягнення з неї недоїмки з єдиного соціального внеску в розмірі 979,59 грн. (№420/3761/21).

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду у справі №420/3761/21 від 26 серпня 2021 року, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 19 січня 2022 року, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, третя особа Головне управління ДПС в Одеській області про визнання незаконною, протиправною, необґрунтованою, такою що не підлягає виконанню, не діючою та скасування вимоги УПФУ № Ф-636-У від 09.04.2012 року, визнання відсутності боргів, стягнення коштів, зобов`язати вчинити певні дії, визнання протиправними дії та бездіяльності.

У вказаних судових рішеннях суди вказали на те, що згідно із звітом поданим фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 за 2011 рік, сума єдиного внеску за січень-березень 2011 року складала 979,59 грн. та станом на 20.01.2012 року у позивачки утворилася недоїмка зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування на цю суму. Суди дійшли висновку, що оскільки вимога про сплату недоїмки складена відповідачем на підставі поданого позивачкою звіту за 2011 рік, така вимога є правомірною та не підлягає скасуванню.

Відповідно до ч. 4 ст. 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином встановлені у справі №420/3761/21 обставини є преюдиційними при розгляді даної адміністративної справи та не потребують доказуванню.

У матеріалах справи наявні дані з облікової картки платника податків, відповідно до яких станом на 31.12.2012 року за ОСОБА_1 рахується недоїмка у сумі 979,59 грн., однак з наданої облікової картки неможливо встановити підстав виникнення вказаної суми недоїмки.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, визначає Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі Закон України №2464) (в редакції станом на момент виникнення смпірних правовідносин).

За положеннями ст. 1 Закон України №2464, єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до ст. 2 Закон України №2464, дія цього Закону поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 4 Закону №2464 платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, та члени сімей цих осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності.

Суд враховує, що станом на дату винесення оскаржуваного рішення позивач вже припинила підприємницьку діяльність та не являлась платником єдиного внеску як фізична особа-підприємець.

Однак, при винесенні оскаржуваного рішення відповідач керувався ст. 25 Закону №2464 з огляду на наявність у позивача за даними облікової картки недоїмки.

Статтею 25 Закону №2464 передбачені заходи впливу та стягнення.

Так, за положенням ч. 1 цієї статті, рішення, прийняті органами доходів і зборів та органами Пенсійного фонду з питань, що належать до їх компетенції відповідно до цього Закону, є обов`язковими до виконання платниками єдиного внеску, посадовими особами і застрахованими особами.

Положення цієї статті поширюються лише на тих платників, які відповідно до цього Закону зобов`язані нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

У разі несплати або несвоєчасної сплати частини суми страхових внесків, що сплачується за рахунок коштів державного бюджету відповідно до Закону України "Про державну підтримку сільського господарства України", положення цієї статті застосовуються виключно щодо суми страхових внесків, що має сплачуватися платником єдиного внеску.

У разі виявлення своєчасно не сплачених сум страхових внесків платники єдиного внеску зобов`язані самостійно обчислити ці внески і сплатити їх з нарахуванням пені в порядку і розмірах, визначених цією статтею.

Суми недоїмки стягуються з нарахуванням пені та застосуванням штрафів.

Орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

Вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом.

Платник єдиного внеску зобов`язаний протягом десяти календарних днів з дня надходження вимоги про сплату недоїмки сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею.

У разі незгоди з розрахунком суми недоїмки платник єдиного внеску узгоджує її з органом доходів і зборів шляхом оскарження вимоги про сплату єдиного внеску в адміністративному або судовому порядку.

Порядок узгодження сум недоїмки з єдиного внеску встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.

У разі якщо згоди з органом доходів і зборів не досягнуто, платник єдиного внеску зобов`язаний сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею протягом десяти календарних днів з дня надходження рішення відповідного органу доходів і зборів або оскаржити вимогу до органу доходів і зборів вищого рівня чи в судовому порядку.

У разі якщо платник єдиного внеску протягом десяти календарних днів з дня надходження вимоги не сплатив зазначені у вимозі суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею, не узгодив вимогу з органом доходів і зборів, не оскаржив вимогу в судовому порядку або не сплатив узгоджену суму недоїмки протягом десяти календарних днів з дня надходження узгодженої вимоги, орган доходів і зборів надсилає в порядку, встановленому законом, до підрозділу державної виконавчої служби вимогу про сплату недоїмки.

У випадках, зазначених в абзаці дев`ятому цієї частини, орган доходів і зборів також має право звернутися до суду з позовом про стягнення недоїмки. При цьому заходи досудового врегулювання спорів, передбачені законом, не застосовуються.

Вимога органу доходів і зборів про сплату недоїмки або рішення суду щодо стягнення суми недоїмки виконується державною виконавчою службою в порядку, встановленому законом.

За рахунок сум, що надходять від платника єдиного внеску або від державної виконавчої служби, погашаються суми недоїмки, штрафних санкцій та пені у порядку календарної черговості їх виникнення. У разі якщо платник має несплачену суму недоїмки, штрафів та пені, сплачені ним суми єдиного внеску зараховуються в рахунок сплати недоїмки, штрафів та пені у порядку календарної черговості їх виникнення.

На суму недоїмки нараховується пеня з розрахунку 0,1 відсотка суми недоплати за кожний день прострочення платежу.

Частиною 11 цієї статті визначено, що орган доходів і зборів застосовує до платника єдиного внеску штрафні санкції. За несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску накладається штраф у розмірі 20 відсотків своєчасно не сплачених сум;

Нарахування пені, передбаченої цим Законом, починається з першого календарного дня, що настає за днем закінчення строку внесення відповідного платежу, до дня його фактичної сплати (перерахування) включно (ч. 13 цієї статті).

У разі оскарження платником єдиного внеску вимоги про сплату недоїмки нарахування пені зупиняється з дня подання скарги до органу доходів і зборів або позову до суду.

За положеннями ч. 14 ст. 25 Закону України №2464, про нарахування пені та застосування штрафів, передбачених цим Законом, посадова особа органу доходів і зборів у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом, приймає рішення, яке протягом трьох робочих днів надсилається платнику єдиного внеску.

Суми пені та штрафів, передбачених цим Законом, підлягають сплаті платником єдиного внеску протягом десяти календарних днів після надходження відповідного рішення. Зазначені суми зараховуються на рахунки органів доходів і зборів, відкриті в центральному органі виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, для зарахування єдиного внеску. При цьому платник у зазначений строк має право оскаржити таке рішення до органу доходів і зборів вищого рівня або до суду з одночасним обов`язковим письмовим повідомленням про це територіального органу доходів і зборів, яким прийнято це рішення.

Суми штрафів та нарахованої пені, застосованих за порушення порядку та строків нарахування, обчислення і сплати єдиного внеску, стягуються в такому самому порядку, що і суми недоїмки із сплати єдиного внеску.

Суми штрафів та нарахованої пені включаються до вимоги про сплату недоїмки, якщо їх застосування пов`язано з виникненням та сплатою недоїмки.

Інструкцією про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої наказом Міністерства фінансів України №449 від 20.04.2015 року, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 07.05.2015 року за №508/26953, передбачено, що за порушення норм законодавства про єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування до платників, на яких згідно із Законом покладено обов`язок нараховувати, обчислювати та сплачувати єдиний внесок, застосовуються фінансові санкції (штрафи та пеня) відповідно до Закону.

Пунктом 2 Розділу VII встановлено, що згідно з частиною одинадцятою статті 25 Закону до платників, визначених підпунктами 1-4 та 6 пункту 1 розділу II цієї Інструкції, органи доходів і зборів застосовують штрафні санкції в таких розмірах: за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску на платників, які допустили зазначене порушення, починаючи з 01 січня 2015 року, накладається штраф у розмірі 20 відсотків своєчасно не сплачених сум.

При цьому складається рішення про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску за формою згідно з додатком 12 до цієї Інструкції.

Розрахунок цієї фінансової санкції здійснюється на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів.

При застосуванні штрафів, зазначених у цьому підпункті, приймається одне рішення на всю суму сплаченої (погашеної) недоїмки незалежно від періодів та кількості випадків сплати за зазначені періоди.

В даному випадку контролюючим органом здійснено нарахування позивачці штрафної санкції та пені за період з 21.01.2012 року по 18.01.2019 року, тобто за період, коли на виконання судового рішення у справі №815/39/17 позивачкою здійснювалась часткова сплата суми недоїмки.

Однак, як вірно встановлено судом першої інстанції, судове рішення у справі №815/39/17, за яким відбулося стягнення з позивача суми недоїмки в розмірі 979,59 грн. було скасовано Верховним Судом, а стягнуті раніше в якості погашення недоїмки суми, були повернуті ОСОБА_1 .

Таким чином суд першої інстанції вірно зазначив, що стягнення за вимогою не здійснено, а тому на даний час відсутні підстави і для нарахування позивачу штрафних санкцій та пені за несвоєчасну сплату страхових внесків, оскільки відповідно до «Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» приймається одне рішення на всю суму сплаченої (погашеної) недоїмки незалежно від періодів та кількості випадків сплати за зазначені періоди (при цьому недоїмка за кожен такий період повинна бути повністю сплачена (погашена)).

З огляду на викладене суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для визнання протиправним та скасування оскаржуваного рішення Головного управління ДФС в Одеській області від 10.06.2019 року № .

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

Колегія суддів вважає, що у даній справі відповідачем не виконано обов`язку доказування, встановленого частиною другою статті 77 КАС України, а саме не доведено суду правомірності прийнятого рішення (що воно прийняті обґрунтовано, добросовісно, розсудливо, за наявності визначених законом підстав), що є підставою для визнання його протиправним та скасування.

Доводи апеляційної скарги ГУ ДПС в Одеській області висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для задоволення скарги відповідача та скасування рішення суду першої інстанції колегія суддів не вбачає.

Посилання ОСОБА_1 на те, що суд першої інстанції вийшов за межі її позовних вимог не знайшли свого підтвердження в ході розгляду даної справи. Як встановлено судом апеляційної інстанції, суд першої інстанції при вирішенні даної справи суд першої інстанції здійснював дослідження лише тих обставин, які стосуються предмету спору.

Що стосується вимог позивачки про стягнення моральної шкоди, колегія суддів зазначає наступне:

Згідно ч.1 та ч.2 ст.23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до п.3 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995р. під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постановах від 10 квітня 2019 року у справі №464/3789/17, від 27 листопада 2019 року у справі №750/6330/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (пункт 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (пункт 52). Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

При цьому слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (статті 3, 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

На думку колегії суддів, позивач не надав належних доказів та не навів достатніх та обґрунтованих обставин, які підтвердили б спричинення прийняттям протиправного рішення відповідача їй моральних страждань.

Застосовуючи наведені вище правові висновки в контексті обставин справи, що розглядається, колегія суддів звертає увагу на те, що позивач не довела, що її негативні емоції досягли рівня страждань або приниження, які є моральною шкодою.

Статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Аналіз наведеної норми дає підстави вважати, що ефективний засіб правового захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату.

За правилами пунктів 3 та 4 частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист, шляхом: визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Вирішуючи публічно-правовий спір у межах спірних правовідносин, адміністративний суд перевіряє оскаржуване рішення відповідача на предмет його відповідності вимогам ч. 2 ст. 2 КАС України, а у разі встановлення протиправності такого рішення, з метою ефективного захисту прав або законних інтересів фізичних осіб, юридичних осіб визнає його протиправним та скасовує.

З огляду на предмет спору, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції обрано належний спосіб захисту порушених прав позивача, шляхом визнання протиправним та скасування оскаржуваного судового рішення, а тому інші вимоги позивачки в частині зобов`язання відповідача виконати певні дії, утриматись від вчинення певних дій, задоволенню не підлягають.

Апелянт також просила встановити відповідачеві строк для виконання рішення. Однак вказане клопотання задоволенню не підлягає, оскільки резолютивна частина судового рішення ні суду першої, ні суду апеляційної інстанції не містить положень зобов`язального характеру.

За встановлених обставин колегія суддів вважає, що подана ОСОБА_1 апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Що стосується прохання позивачки надати оцінку відсутності реагування відповідача на її звернення, заяви та клопотання, колегія суддів зазначає, що вона не позбавлена права оскаржити будь-які дії, бездіяльність чи рішення відповідача, якщо вважає, що ними порушуються її законні права. Однак, вказані обставини не є предметом розгляду даної справи, а тому ці вимоги апелянти задоволені бути не можуть.

Згідно ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до ст.316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційні скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

З огляду на залишення рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів статті 139 КАС України, підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Відмовити у задоволенні клопотань ОСОБА_1 про встановлення Головному управлінню ДПС в Одеській області строку для виконання рішень судів у рамках даної справи, про надання оцінки щодо відсутності реагування відповідача на її клопотання.

Апеляційні скарги Головного управління ДПС в Одеській області та ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 18 квітня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення або з дня вручення учаснику справи повного судового рішення.

Суддя-доповідач: А.В. Бойко

Суддя: А.Г. Федусик

Суддя: О.А. Шевчук