Справа № 440/8465/23
Суддя: Перцова Т.С.
Дата ухвалення: 2023-12-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2023 р. Справа № 440/8465/23
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Перцової Т.С.,

Суддів: Жигилія С.П. , Спаскіна О.А. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 08.09.2023, головуючий суддя І інстанції: С.С. Сич, м. Полтава, повний текст складено 08.09.23 по справі № 440/8465/23

за позовом ОСОБА_1

до Полтавського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 (надалі позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом до Полтавського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки (надалі Полтавський ОТЦК та СП, відповідач), в якому просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність Полтавського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 29.04.2016 по 24.05.2023 включно;

- зобов`язати Полтавський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 29.04.2016 по 24.05.2023 включно в сумі 303490 грн. 61 коп. відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати від 08 лютого 1995 року №100.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що після звільнення зі служби 28.04.2016, відповідачем проведено кінцевий розрахунок із позивачем лише 25.05.2023 на виконання постанови Другого апеляційного адміністративного суду по справі № 440/10019/21 від 02.03.2023, внаслідок чого ОСОБА_1 має право на отримання середнього заробітку у розмірі 303490,61 грн за весь час затримки розрахунку при звільненні, що становить 2582 дні.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 08.09.2023 по справі № 440/8465/23 у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) до Полтавського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки (вул. Шевченка, 78А, м. Полтава, 36039, ідентифікаційний код 07851296) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - відмовлено.

Позивач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 08.09.2023 по справі № 440/8465/23 та прийняти постанову, якою позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги наполягав на наявності у нього права на отримання середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні з 29.04.2016 по 24.05.2023, у зв`язку із несвоєчасною виплатою індексації грошового забезпечення, що відповідає приписам ст. 117 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України).

Наголосив, що відповідно до наказу начальника НОМЕР_2 військового представництва Міністерства оборони України від 28.04.2016 № 31 позивача виключено зі списків особового складу та знято з усіх видів грошового забезпечення, що вказує на припинення відносин між позивачем та НОМЕР_2 військовим представництвом Міністерства оборони України, а тому відповідач повинен нести відповідальність, встановлену ч. 1 ст. 117 КЗпП України.

З огляду на викладене, вважає безпідставними доводи відповідача та висновки суду першої інстанції про те, що фактично звільнення позивача не відбулось, а мало місце переведення позивача у іншу військову частину для проходження військової служби.

Відповідач правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Згідно з ч. 4 ст.229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційних скарг рішення суду першої інстанції, доводи апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що наказом начальника 553 військового представництва (по стройовій частині) від 28.04.2016 № 31, майора ОСОБА_1 , провідного інженера НОМЕР_2 військового представництва Міністерства оборони України, призначеного наказом першого заступника Міністра оборони України від 14 квітня 2016 року №56 (по особовому складу) на посаду офіцера автомобільної служби озброєння оперативного командування " ІНФОРМАЦІЯ_1 " Сухопутних військ Збройних Сил України, вирішено вважати таким, що вибув до нового місця служби до м. Дніпропетровськ. З 28 квітня 2016 року виключити зі списків особового складу 553 військового представництва та всіх видів забезпечення (а.с. 30-31).

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 31 березня 2022 року у справі №440/10019/21 позов ОСОБА_1 до Полтавського обласного територіального центр комплектування та соціальної підтримки про визнання дій та бездіяльності протиправними, зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Полтавського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 1 грудня 2015 року по 31 грудня 2015 року та з 1 січня 2016 року по 28 квітня 2016 року Зобов`язано Полтавський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 1 грудня 2015 року по 31 грудня 2015 року та з 1 січня 2016 року по 28 квітня 2016 року. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено (а.с. 59-63).

У рішенні суду зазначено, що відповідачем фактично не заперечується та обставина, що позивач у спірний період отримав грошове забезпечення у Полтавському обласному територіальному центрі комплектування та соціальної підтримки, що також підтверджується довідкою відповідача від 22 червня 2021 року №9/2/917/2, а тому саме на відповідача покладено обов`язок з нарахування та виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 02 березня 2023 року у справі № 440/10019/21 апеляційну скаргу Полтавського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки - залишено без задоволення. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 31 березня 2022 року по справі № 440/10019/21 змінено, виклавши 2 та 3 абзаци резолютивної частини в такій редакції: Визнати протиправною бездіяльність Полтавського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 1 грудня 2015 року по 31 грудня 2015 року та з 1 січня 2016 року по 28 квітня 2016 року із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення - січень 2008 року. Зобов`язати Полтавський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 1 грудня 2015 року по 31 грудня 2015 року та з 1 січня 2016 року по 28 квітня 2016 року із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення - січень 2008 року. В іншій частині рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 31 березня 2022 року по справі №440/10019/21 залишено без змін (а.с. 64-69).

На виконання рішення суду у справі 440/10019/21 Полтавським ОТЦК та СП 25 травня 2023 року виплачено ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення у розмірі 11358,19 грн., що підтверджується платіжною інструкцією №4374 від 23 травня 2023 року з відміткою про оплату 25 травня 2023 року (а.с. 57).

Отримавши 25 травня 2023 року індексацію грошового забезпечення в сумі 11358,19 грн. ОСОБА_1 вважає, що має право на отримання середнього заробітку за час затримки виплати індексації грошового забезпечення за період з 29 квітня 2016 року по 24 травня 2023 року в розмірі 303490,61 грн на підставі статей 116, 117 Кодексу законів про працю України, у зв`язку з чим звернувся до суду з позовом у цій справі.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що 28.04.2016 позивач не був звільнений з військової служби, натомість, виключений зі списків особового складу 553 військового представництва у зв`язку з призначенням наказом першого заступника Міністра оборони України від 14 квітня 2016 року № 56 (по особовому складу) на іншу посаду на нове місце служби, а тому у даному випадку відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин вимог статті 117 КЗпП України, яка встановлює відповідальність за затримку розрахунку саме при звільненні, оскільки 28.04.2016 звільнення ОСОБА_1 з військової служби не відбулося, натомість позивач вибув до нового місця служби.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційних скарг, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до статті 47 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

За приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.

Відповідно до частини 1 статті 117 КЗпП України (в редакції Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин від 01.07.2022 № 2352-IX, який набрав чинності 19.07.2022), у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

З аналізу вищенаведених законодавчих норм вбачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, однак не більше ніж за 6 місяців.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Для захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця можливо застосувати відповідальність. Однак, вказаною нормою, починаючи з 19.07.2022 року (дата набрання чинності Закону №2352-IX ) передбачено обмеження, згідно з яким максимальний період за який можлива виплата середнього заробітку складає 6 місяців.

Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Колегія суддів також враховує, що Верховний суд України у постанові від 15.09.2015 по справі № 21-1765а15, усуваючи розбіжності у застосуванні касаційними судами вищезазначених норм матеріального права, виклав таку правову позицію: Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум, яка є обов`язковою для суду апеляційної інстанції при вирішенні цього спору.

Як зазначалось вище, постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 02.03.2023 по справі № 440/10019/21, зокрема, зобов`язано Полтавський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 1 грудня 2015 року по 31 грудня 2015 року та з 1 січня 2016 року по 28 квітня 2016 року із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення - січень 2008 року.

На виконання вказаного судового рішення, відповідач 25.05.2023 провів розрахунок з позивачем та виплатив йому 11358,19 грн, що підтверджується наявною в матеріалах справи банківською випискою (а.с. 20).

Відповідно до наявного в матеріалах справи наказу начальника 553 військового представництва (по стройовій частині) від 28.04.2016 № 31, майора ОСОБА_1 , провідного інженера НОМЕР_2 військового представництва Міністерства оборони України з 28 квітня 2016 року виключено зі списків особового складу 553 військового представництва та всіх видів забезпечення (а.с. 30-31).

Отже, згідно вищевказаного наказу від 28.04.2016 № 31, позивач був виключений зі списків особового складу 553 військового представництва, що вказує на припинення трудових правовідносин між ОСОБА_1 та 553 військовим представництвом. Звільнення з посади також є припиненням трудових правовідносин між роботодавцем та працівником.

Таким чином, у зв`язку з виключенням позивача зі всіх видів забезпечення, у 553 військового представництва припинився обов`язок виплачувати ОСОБА_1 грошове забезпечення, проте як у роботодавця залишилось зобов`язання виплатити на користь працівника середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку при звільненні (припиненні трудових правовідносин).

Слід зазначити, що питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, за речове майно, які не є складовими грошового забезпечення) - не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.

В той же час такі питання врегульовані положеннями КЗпП України, які можуть та повинні бути застосовані до спірних відносин.

Враховуючи, що непроведення з вини власника, або уповноваженого ним органу, розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, у позивача наявне право на отримання відшкодування за затримку виплати індексації грошового забезпечення на підставі статті 117 КЗпП України.

Таким чином, враховуючи встановлені обставини у справі та наявність у відповідача обов`язку нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для визнання протиправною бездіяльності Полтавського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки, яка полягає у не нарахуванні та не виплаті на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Разом з цим, суд першої інстанції, внаслідок неповного з`ясування обставин у справі дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог з огляду на те, що 28.04.2016 не відбулось звільнення ОСОБА_1 з військової служби, натомість позивач вибув до нового місця служби.

Порядок обчислення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум визначено Порядком обчислення середньої заробітної плати, який затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100).

Абзацом третім пункту 2 Порядку № 100 передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Відповідно до абзацу першого пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до п. 2 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні військовослужбовцям Національної гвардії України та іншим особам (затверджена наказом МВС України від 15.03.2018р. № 200; далі за текстом - Інструкція № 200) грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Згідно з п.4 Інструкції № 200 за службу понад установлений службовий час, у дні відпочинку, святкові, вихідні та неробочі дні грошове забезпечення військовослужбовцям додатково не виплачується.

Враховуючи вищевикладені положення, при обчисленні розміру середньоденного грошового забезпечення військовослужбовця, слід виходити з числа відпрацьованих календарних днів за цей період.

Так, з наявної в матеріалах справи довідки № 9/2/917/1 від 22.06.2021, виданої Полтавським обласним територіальним центром комплектування та соціальної підтримки, нараховане грошове забезпечення позивача за лютий 2016 року становить 11645,60 грн, за березень 2016 року 11645,60 грн

Як зазначалось вище, днем виключення позивача зі списків особового складу та всіх видів грошового забезпечення є 28.04.2016, тобто двома попередніми місяцями перед звільненням є лютий 2016 року (29 календарних днів, розмір грошового забезпечення 11645,60 грн) та березень 2016 року (31 календарний день, розмір грошового забезпечення 11645,60 грн).

Отже, розмір середньоденного грошового забезпечення заявника складає 388,18 грн. (23291,20 грн/60 календарних днів).

Враховуючи дату виключення позивача зі списків особового складу (28.04.2016) та дату проведення остаточного розрахунку (25.05.2023), кількість днів затримки розрахунку при звільненні становить 2582 дні.

Разом з цим, суд апеляційної інстанції враховує, що згідно ст. 117 КЗпП України (у редакції Закону № 2352-IX від 01.07.2022) відповідач має виплатити середній заробіток за весь час затримки, але не більш як за шість місяців.

Отже розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становить 72201,48 грн (388,18 грн. х 186 днів (6 місяців за період з 29.04.2016 по 29.10.2016).

З урахуванням правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19, при вирішенні питання про визначення розміру суми середнього заробітку, яка підлягає стягненню на користь позивача за затримку розрахунку, слід взяти до уваги такі фактори, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат, обставини, за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати, що вплинули затримку розрахунку.

З наявного в матеріалах справи розрахункового листа за січень 2016 року колегією суддів встановлено, що загальна сума нарахованого позивачу грошового забезпечення на момент звільнення становить 26581,37 грн, при цьому, недоплачена сума недоплачена сума індексації грошового забезпечення складає 11358,19 грн, тобто загальна сума належних позивачу виплат при звільненні повинна становити 37939,56 грн (26581,37 грн + 11358,19 грн).

Таким чином, недоплачена сума індексації грошового забезпечення (11358,19 грн) у процентному виразі дорівнює 29,94% від 37939,56 грн.

Виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

З урахуванням правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постановах від 24.10.2011 № 6-39цс11, від 27.04.2016 по справі № 6-113цс16, від 15.09.2015 по справі № 21-1765а15, а також постановах Верховного Суду від 04.04.2018 по справі № 524/1714/16-а, від 30.10.2019 по справі № 806/2473/18, при вирішенні питання про визначення розміру суми середнього заробітку, яка підлягає стягненню на користь позивача за затримку розрахунку, слід взяти до уваги такі фактори, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини, за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

З огляду на встановлені у справі фактичні обставини та досліджені докази, виходячи з того, що середній заробіток за 6 місяців затримки виплати індексації грошового забезпечення складає 72201,48 грн, враховуючи принцип справедливості та співмірності, колегія суддів дійшла висновку, що стягненню підлягають кошти в сумі 21617,12 грн (72201,48 * 29,94%).

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, але не більш як за шість місяців, а саме з 29.04.2016 (наступний день після звільнення) по 29.10.2016 (останній день спливу шестимісячного строку, передбаченого ч. 1 ст. 117 КЗпП України) у розмірі 21617,12 грн, а не з 29.10.2016 по 24.05.2023, як просив позивач у позові, що відповідає положенням ст. 117 КЗпП України в редакції Закону України від 01.07.2022 № 2352-IX, якою встановлено часові обмеження щодо можливості стягнення середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку.

Зазначене правове регулювання узгоджується з правовою позицією Верховного Суду від 28.06.2023 по справі № 560/11489/22, яка обов`язкова для врахування в силу приписів ч. 5 ст. 242 КАС України.

Враховуючи викладене, у задоволенні позовних вимог за період з 30.10.2016 по 24.05.2023 слід відмовити.

Відповідно до частин першої та другої статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно з положеннями статті 9 Конституції України та статтями 17, частиною п`ятою статті 19 Закону України від 23.02.2006 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції.

Відповідно до правової позиції Європейського суду з прав людини у справі "Кечко проти України" (рішення від 08.11.2005) в межах свободи дій держави визначати які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними.

Європейський суд з прав людини підкреслює особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що в разі коли йдеться про питання загального інтересу, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовнійший спосіб (див. рішення у справах "Беєлер проти Італії" [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява 33202/96, п. 120, ECHR 2000, "Онер`їлдіз проти Туреччини" [ВП] (Oneryэldэz v. Turkey [GC]), заява 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, "Megadat.com S.r.l. проти Молдови" (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland), заява 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Також, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), заява 55555/08, п. 74, від 20.05.2010, і "Тошкуце та інші проти Румунії" (Toscuta and Others v. Romania), заява 36900/03, п. 37, від 25.11.2008) і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах.

У рішенні від 31.07.2003 у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

Враховуючи протиправну бездіяльність відповідача, яка полягає у не нарахуванні та не виплаті на користь ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 29.04.2016 по 29.10.2016, колегія суддів вважає, що належним способом захисту порушеного права позивача є стягнення з Полтавського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 29.04.2016 по 29.10.2016 у розмірі 21617,12 грн.

На виконання приписів ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Наведеним вимогам рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 08.09.2023 по справі № 440/8465/23 не відповідає, оскільки, приймаючи рішення, суд неповно дослідив обставини, що мають значення для справи, та неправильно застосував норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно з п.п. 1 та 4 ч. 1 ст. 317 КАС України неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, та неправильне застосування норм матеріального права є підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення.

Враховуючи, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, та неправильно застосовано норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 08.09.2023 по справі № 440/8465/23 підлягає скасуванню, з прийняттям нової постанови про часткове задоволення позовних вимог.

Враховуючи звільнення позивача від сплати судового збору, у відповідності до положень ст. 139 КАС України судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись ч.4 ст.229, ч.4 ст.241, ст.ст.243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 08.09.2023 по справі № 440/8465/23 - скасувати.

Прийняти постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 до Полтавського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Полтавського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 29.04.2016 по 29.10.2016.

Стягнути з Полтавського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки (36000, м. Полтава, вул. Шевченка, 78А, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 29.04.2016 по 29.10.2016 у розмірі 21617 (двадцять одна тисяча шістсот сімнадцять) грн 12 коп.

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Т.С. Перцова
Судді С.П. Жигилій О.А. Спаскін