Справа № 160/26868/23
Суддя: Прудник Сергій Володимирович
Дата ухвалення: 2023-12-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіПрудника С.В.
розглянувши в порядку письмового провадження у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до відповідача-1: Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області, відповідача-2: Державної судової адміністрації України, третя особа - Державна казначейська служба України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, стягнення недоплаченої суддівської винагороди,-
16.10.2023 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до відповідача-1: Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області, відповідача-2: Державної судової адміністрації України, третя особа - Державна казначейська служба України, в якій позивач з урахуванням уточненого адміністративного позову (подано до суду 30.10.2023 року на виконання вимог ухвали суду від 23.10.2023 року про залишення позову без руху) просить суд:
- визнати протиправною бездіяльність Державної судової адміністрації України щодо незабезпечення Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області в повному обсязі бюджетними асигнуваннями для проведення видатків з виплати суддівської винагороди мені, судді Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська ОСОБА_1 , за період з 1 січня 2021 року по 30 вересня 2023 року включно, виходячи із встановленого на 01 січня 2021 року прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2270 гривень, на 01 січня 2022 року прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2481 гривня та на 01 січня 2023 року прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2684 гривні;
- зобов`язати Державну судову адміністрацію України забезпечити Територіальне управління Державної судової адміністрації України у Дніпропетровській області бюджетними асигнуваннями для здійснення видатків з виплати суддівської винагороди ОСОБА_1 , за період з 1 січня 2021 року по 30 вересня 2023 року включно, нарахованої виходячи з встановленого на 01 січня 2021 року прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2270 гривень, на 01 січня 2022 року прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2481 гривня та на 01 січня 2023 року прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2684 гривні.
- визнати протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України у Дніпропетровській області щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 1 січня 2021 року по 30 вересня 2023 року включно, обчисленої виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, в розмірі 2102 гривні;
- зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України у Дніпропетровській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 1 січня 2021 року по 30 вересня 2023 року включно, обчисливши її розмір виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб встановленого на 01 січня 2021 року у розмірі 2270 гривень, на 01 січня 2022 року у розмірі 2481 гривня та на 01 січня 2023 року у розмірі 2684 гривні, врахувавши при цьому виплачені суми та із проведенням відрахування загальнообов`язкових платежів;
- допустити до негайного виконання рішення суду в частині зобов`язання нарахувати та виплатити суддівську винагороду за один місяць.
Означені позовні вимоги вмотивовані тим, що за період з січня 2021 по вересень 2023 року відповідач нараховував судді Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська ОСОБА_1 суддівську винагороду, для визначення суми якої використовувалася величина під назвою розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді з 1 січня 2021 року, у розмірі 2102,00 гривні. Однак, відповідно до приписів спеціального законодавства, відповідач повинен був нарахувати суддівську винагороду виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року. Внаслідок цього розмір винагороди не відповідає розміру, установленому спеціальним Законом, у зв`язку із чим позивач не погоджується із сумою виплаченої суддівської винагороди та вважає, що відповідачем порушено право позивача на належне матеріальне забезпечення.
Відповідач-2: Державна судова адміністрація України, у встановлений судом строк, своїм процесуальним правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався, причини неподання відзиву на позовну заяву суду не повідомив.
У відповідності до вимог ст. 165 КАС України пояснення від третьої особи - Головного управління Державної казначейської служби України в Дніпропетровській щодо позову або відзиву до суду не надходили.
За відомостями з витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.10.2023 року зазначена вище справа розподілена та 17.10.2023 року передана судді Пруднику С.В.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23.10.2023 року вказану позовну заяву було залишено без руху через невідповідність вимогам ст. ст. 160, 161 КАС України.
У встановлений ухвалою суду від 23.10.2023 року строк позивач усунув недоліки адміністративного позову.
У судове засідання 13.12.2023 року сторони не прибули.
Слід зазначити, що за приписами ч. 2 ст. 205 КАС України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними; виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи; необхідність витребування нових доказів, у випадку, коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження; якщо суд визнає потрібним, щоб сторона, яка подала заяву про розгляд справи за її відсутності, дала особисті пояснення. Викликати позивача або відповідача для особистих пояснень можна і тоді, коли в справі беруть участь їхні представники.
В свою ж чергу, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч. 1 ст. 205 КАС України).
Частина 4 статті 229 КАС України передбачає, що у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки (п. 1 ч. 3 ст. 205 КАС України).
Відповідно до ч. 9 ст. 205 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.
Враховуючи вищезазначене та відсутність перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених статтею 205 Кодексу адміністративного судочинства України, суд ухвалив розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними матеріалами.
Крім того, суд вважає за необхідне зазначити наступне.
Указом Президента України від 24.02.2022 року № 64/2022 Про введення воєнного стану в Україні, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.
В подальшому указами Президента України воєнний стан неодноразово продовжувався та не скасований.
Статтею 3 Конституції України визначено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Беручи до уваги оголошення воєнного стану в Україні та неможливість забезпечити безпеку життя і здоров`я учасників процесу безпосередньо у судовому засіданні через відсутність бомбосховища у приміщенні суду, враховуючи те, що сторонами неодноразово надавалися пояснення на підтвердження своєї правової позиція, а також те, що наявних в матеріалах справи письмових доказів достатньо для вирішення справи по суті та немає перешкод для розгляду справи в порядку письмового провадження, задля захисту життя та здоров`я учасників справи, суд не вбачає підстав для відкладення чи перенесення розгляду справи та розглядає справу в порядку письмового провадження.
Вивчивши та дослідивши всі матеріали справи та надані докази, а також проаналізувавши зміст норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, з`ясувавши всі обставини справи, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд дійшов наступних висновків.
Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що Указом Президента України «Про призначення суддів» № 1305/2005 від 21.09.2005 року пощивача, ОСОБА_1 , призначено на посаду судді Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська у межах п`ятирічного строку.
Наказом голови Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська № 134-К від 06.10.2005 року позивача зараховано на посаду судді до штату Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська.
Постановою Верховної Ради України від 07.10.2010 року № 2594-VI ОСОБА_1 , було обрано суддею безстроково.
Наказом голови Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська № 157-К від 15.09.2020 року позивачу встановлена надбавка за вислугу років у розмірі 50% до посадового окладу.
Наказом голови Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська № 158-К від 16.09.2020 року позивача призначено на адміністративну посаду - заступника голови Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська, терміном на три роки, тобто з 16.09.2020 року по 15.09.2023 року включно.
За період з січня 2021 по вересень 2023 року відповідач-1 нараховував позивачу суддівську винагороду, для визначення суми якої використовувалася величина під назвою «розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді з 1 січня 2021 року», у розмірі 2 102,00 гривні.
Тож, позивач вважає, що відповідно до приписів спеціального законодавства, відповідач-1 повинен був нарахувати їй суддівську винагороду виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року. Внаслідок цього розмір винагороди позивача не відповідає розміру, установленому спеціальним Законом.
Позивачем наведено детальний розрахунок недоотриманої винагороди за 2021 рік.
Так, прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на 01 січня 2021 року - 2270,00 грн.
Для прикладу узято січень 2021 року.
У січні 2021 року (як і на протязі усього 2021 року) суддівська винагорода позивачу розраховувалася виходячи з посадового окладу у розмірі 75 672,00 грн.
2102,00 х 30 = 63 060,00 грн. х 1,2 (регіональний коефіцієнт) = 75 672,00 грн.
Відповідно і надбавка за вислугу років нараховувалася у меншому розмірі:
75 762,00 грн. х 50 % (доплата за вислугу років) = 37 881 грн.
75 762,00 грн. х 5 % (доплата за посаду заступника голови суду) = 3788,10 грн.
Отже, загальний розмір суддівської винагороди становив:
75 762,00 + 37 881 +3788,10= 117 341,10 грн.
При цьому, посадовий оклад позивача повинен був становити наступний розмір:
2700,00 х 30 = 68 100,00 грн. х 1,2 (регіональний коефіцієнт) = 81 720,00 грн.
Тож позивач вважає, що саме з такого розміру посадового окладу повинна визначатися її суддівська винагорода.
І саме з такого розміру посадового окладу повинні нараховуватися інші доплати, у випадку позивача, доплата за вислугу років у розмірі 50% та 5% доплата за посаду заступника голови суду:
81 720,00 грн. х 50 % = 40 860,00 грн.
81 720,00 грн. х 5 % = 4086,00 грн.
Отже, загальний розмір суддівської винагороди позивача повинен становити:
81 720,00 + 40 860,00 + 4086,00 = 126 666,00 грн.
Позивач стверджує, що незважаючи на приписи Закону, відповідач-1 нарахував їй суддівську винагороду виходячи з розміру прожиткового мінімуму- 2102,00 грн.
На думку позивача, кожного місяця протягом 2021 року, розмір її суддівської винагороди було протиправно зменшено відповідачем на 9324,90 грн., що в перерахунку на 12 місяців становить 111 898,80 грн. (з яких повинні бути утриманні передбачені законом податки та обов`язкові платежі при їх виплаті).
Крім того, розмір допомоги на оздоровлення у 2021 році мав складати 81 720,00 грн. із розрахунку 2 270,00 грн. х 30. Проте, допомогу на оздоровлення у 2021 році позивачу було сплачено у розмірі 75 672,00 грн., таким чином розмір недоплаченої допомоги на оздоровлення склав 6048,00 грн. (81 720,00 грн. - 75 672,00 грн. = 6048,00 грн.).
Тож, позивач вважає, що з наведеного розрахунку вбачається, що загальний розмір недоотриманої суддівської винагороди за 2021 рік склав (111 898,80 + 6048,00 =117 946,80) - 117 946,80 грн.
Таке ж порушення відповідачем було допущено й у 2022 році.
Так, за період з 01.01.2022 року по 31.12.2022 року позивачу повинна бути нарахована суддівська винагорода, для визначення розміру якої слід використовувати посадовий оклад виходячи з 30 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01 січня 2022 року, помножений на регіональний коефіцієнт 1,2 та доплати за вислугу років в розмірі 50% від посадового окладу, встановленої наказом голови Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська № 157-К від 15.09.2020 року.
Проте, за період з січня по грудень 2022 року відповідач ТУ ДСА в Дніпропетровській області нарахував позивачу суддівську винагороду та виплатив допомогу на оздоровлення для визначення суми яких використовувалася величина під назвою «розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді з 01 січня 2022 року», в розмірі 2102 грн. Однак, відповідно до приписів спеціального законодавства, відповідач повинен був нарахувати позивачу суддівську винагороду виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, за весь 2022 рік, встановленого на 1 січня 2022 року в розмірі 2481 грн.
Тому, позивач надала детальний розрахунок недоотриманої винагороди за 2022 рік:
Прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на 01 січня 2022 року - 2481,00 грн.
Для прикладу позивачем узято січень 2022 року.
У січні 2022 року (як і протягом усього 2022 року) суддівська винагорода позивачу розраховувалася виходячи з посадового окладу у розмірі 75 672,00 грн.
2102,00 х 30 = 63 060,00 грн. х 1,2 (регіональний коефіцієнт) = 75 672,00 грн.
Відповідно і надбавка за вислугу років нараховувалася у меншому розмірі:
75 762,00 грн. х 50 % (доплата за вислугу років) = 37 881 грн.
75 762,00 грн. х 5 % (доплата за посаду заступника голови суду) = 3788,10 грн.
Отже, загальний розмір суддівської винагороди позивача становив:
75 762,00 + 37 881 + 3788,10 = 117 341,10 грн.
При цьому, посадовий оклад позивача повинен був становити наступний розмір:
2481,00 х 30 = 74 430,00 грн. х 1,2 (регіональний коефіцієнт) = 89 316,00 грн.
Тож позивач вважає, що саме з такого розміру посадового окладу повинна визначатися її суддівська винагорода.
І саме з такого розміру посадового окладу повинні нараховуватися інші доплати, в випадку позивача, доплата за вислугу років у розмірі 50% та доплата за посаду заступника голови суду у розмірі 5%:
89 316,00 грн. х 50 % = 44 658,00 грн.
89 316,00 грн. х 5 % = 4465,80 грн
Отже, загальний розмір суддівської винагороди позивача повинен становити:
89 316,00 + 44 658,00 + 4465,80 = 138 439,80 грн.
Незважаючи на приписи Закону, відповідач-1 нарахував позивачу суддівську винагороду виходячи з розміру прожиткового мінімуму - 2102,00 грн.
Отже позивач вважає, що кожного місяця протягом 2022 року, розмір суддівської винагороди було протиправно зменшено відповідачем на 24 796,80 грн., що в перерахунку на 12 місяців становить 297 561,60 грн. (з яких повинні бути утриманні передбачені законом податки та обов`язкові платежі при їх виплаті).
Крім того, позивач стверджує, що розмір допомоги на оздоровлення у 2022 році мав складати 89 316,00 гривень із розрахунку 2481,00 грн. х 30. Проте, допомогу на оздоровлення у 2022 році позивачу було сплачено у розмірі 75 672,00 грн., таким чином розмір недоплаченої допомоги на оздоровлення склав 13 644,00 грн. (89 316,00 - 75 672,00 грн. = 13 644,00 грн.).
Отже, з наведеного розрахунку вбачається, що загальний розмір недоотриманої суддівської винагороди за 2022 рік склав (297 561,60 + 13 644,00 = 311 205,60 грн.) - 311 205,60 грн.
Також, за період часу з 1 січня 2023 року по 30 вересня 2023 року, відповідач ТУ ДСА в Дніпропетровській області нарахував позивачу суддівську винагороду та виплатив допомогу на оздоровлення для визначення суми яких використовувалася величина під назвою «розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді з 01 січня 2023 року», в розмірі 2102 грн. Однак, відповідно до приписів спеціального законодавства, відповідач-1 повинен був нарахувати позивачу суддівську винагороду виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня 2023 року в розмірі 2684 грн.
Тому, позивачем наведено детальний розрахунок недоотриманої винагороди за січень - вересень 2023 року.
Прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на 01 січня 2023 року - 2684,00 грн.
Для прикладу позивачем узято січень 2023 року.
У січні 2023 року (як і протягом наступних 9 місяців 2023 року) суддівська винагорода мені розраховувалася виходячи з посадового окладу у розмірі 75 672,00 грн.
2102,00 х 30 = 63 060,00 грн. х 1,2 (регіональний коефіцієнт) = 75 672,00 грн.
Відповідно і надбавка за вислугу років нараховувалася у меншому розмірі:
75 762,00 грн. х 50 % = 37 881 грн.
При цьому, з січня 2023 року по червень 2023 року включно позивачу нараховувалася доплата за посаду заступника голови суду у розмірі 5%:
75 762,00 грн. х 5 % = 3 788,10 грн.
Отже, загальний розмір суддівської винагороди позивача з січня 2023 року по червень 2023 року включно становив:
75 762,00 + 37 881 + 3 788,10 = 117 341,10 грн.
Наказом голови Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська № 111-К від 07.07.2023 року позивача призначено на посаду голови Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська, терміном на три роки, але не більш як на строк повноважень судді, та з 07.07.2023 року позивач приступила до виконання адміністративних повноважень.
Наказом в.о. голови Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська № 161-К від 28.09.2023 року позивача призначено на адміністративну посаду - заступника голови Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська, терміном на три роки, з 03.10.2023 року по 02.10.2026 року включно.
Таким чином, у період часу з липня 2023 року по вересень 2023 року у зв`язку зайняттям посади голови суду позивачу здійснювалася доплата у розмірі 10% від посадового окладу:
75 762,00 грн. х 10 % = 7 576,20 грн.
Отже, загальний розмір суддівської винагороди позивача з липня 2023 року по вересень 2023 року становив:
75 762,00 + 37 881 + 7576,20 = 121 219,20 грн.
При цьому, посадовий оклад позивача повинен був становити наступний розмір:
2684,00 х 30 = 80 520,00 грн. х 1,2 (регіональний коефіцієнт) = 96 624,00 грн.
Саме з такого розміру посадового окладу повинна визначатися суддівська винагорода позивача, нараховуватися інші доплати - доплата за вислугу років у розмірі 50%, доплата за адміністративну посаду: з січня 2023 року по червень 2023 року за посаду заступника голови суду у розмірі 5%, а з липня 2023 року по вересень 2023 року включно за посаду голови суду у розмірі 10%.
96 624,00 грн. х 50 % = 48 312,00 грн.
96 624,00 грн. х 5 % = 4831,20 грн. (доплата за посаду заступника голови суду).
Отже, загальний розмір суддівської винагороди позивача з січня 2023 року по червень 2023 року повинен становити:
96 624,00 + 48 312,00 + 4831,20 = 144 936,00 грн.
У період часу з липня 2023 року по вересень 2023 року у зв`язку зайняттям посади голови суду позивачу здійснювалася доплата у розмірі 10 % від посадового окладу, яка мала становити:
96 624,00 грн. х 10 % = 9662,40 грн. (доплата за посаду голови суду).
Отже, загальний розмір суддівської винагороди позивача з липня 2023 року по вересень 2023 року повинен становити:
96 624,00 + 48 312,00 + 9 662,40 = 154 598,40 грн.
Позивач вважає, що незважаючи на приписи Закону, відповідач-1 нарахував їй суддівську винагороду виходячи з розміру прожиткового мінімуму - 2102,00 грн.
Таким чином, кожного місяця за період часу з 01.01.2023 року по 30.06.2023 року, розмір суддівської винагороди позивача було протиправно зменшено відповідачем-1 на 32 426,10 грн., що в перерахунку на 6 місяців становить 194 556,60 грн. (з яких повинні бути утриманні передбачені законом податки та обов`язкові платежі при їх виплаті), а за період часу з 01.07.2023 року по 30.092023 року, розмір суддівської винагороди позивача було протиправно зменшено відповідачем-1 на 33 379,20 грн., що в перерахунку на 3 місяці становить 100 137,60 грн. (з яких повинні бути утриманні передбачені законом податки та обов`язкові платежі при їх виплаті).
Крім того, розмір допомоги на оздоровлення у 2023 році мав складати 96 624,00 гривень із розрахунку 2 684,00 грн. х 30. Проте, допомогу на оздоровлення у 2023 році позивачу було сплачено у розмірі 75 672,00 грн., таким чином розмір недоплаченої допомоги на оздоровлення склав 20 862,00 грн. (96 624,00 - 75 672,00 = 20 862 грн.).
Отже, з наведеного розрахунку вбачається, що загальний розмір недоотриманої суддівської винагороди за період часу з січня 2023 року по 30 вересня 2023 року склав (194 556,60 + 100 137,60 + 20 862,00 = 315 556,20) - 315 556,20 грн.
Позивач не погоджуючись із сумою виплаченої їй суддівської винагороди та вважаючи, що відповідачем-1 порушено її право на належне матеріальне забезпечення, звернулася до суду з цією позовною заявою.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд виходить із наступного.
Організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд визначає Закон України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII (далі - Закон № 1402-VIII).
Відповідно до ст. 4 Закону № 1402-VIII, судоустрій і статус суддів в Україні визначаються Конституцією України та Законом. Зміни до цього Закону можуть вноситися виключно законами про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів».
Частиною першою статті 135 Закону № 1402-VIII передбачено, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.
Відповідно до частини третьої статті 135 Закону № 1402-VIII, базовий розмір посадового окладу судді місцевого суду становить 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.
Статтею 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2021 рік», статтею 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2022 рік», статтею 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2023 рік» в Україні установлено прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на 01 січня 2021 року - 2270 гривень, на 01 січня 2022 року - 2481 гривня, на 01 січня 2023 року - 2684 гривні; працездатних осіб на 2021-2023 роки, який застосовується для визначення посадових окладів працівників інших державних органів, оплата праці яких регулюється спеціальними законами, а також працівників податкових та митних органів, становить 2102 грн.
Таким чином, вказаною нормою Закону, разом із встановленням на 01 січня відповідного року прожиткових мінімумів, у тому числі, для працездатних осіб в розмірах 2 270,00 грн, 2481,00 грн та 2684,00 грн, був введений такий новий вид прожиткового мінімуму, як «для визначення посадових окладів працівників інших державних органів, оплата праці яких регулюється спеціальними законами, а також працівників податкових та митних органів», розмір якого становить 2102,00 грн.
Позивач наполягає, що суддівську винагороду у 2021-2023 роках має бути обчислено відповідачем із урахуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, тобто 2270,00 грн, 2481,00 грн та 2684,00 грн.
Суд вважає обґрунтованими такі доводи позивача, оскільки виплата суддівської винагороди регулюється статтею 130 Конституції України та статтею 135 Закону № 1402-VIII. Норми інших законодавчих актів до цих правовідносин (щодо виплати суддівської винагороди) застосовуватися не можуть.
Цей висновок узгоджується із змінами до Конституції України, внесеними Законом України від 02.06.2016 № 1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» (далі - Закон № 1401-VIII), що набрали чинності 30.09.2016.
Цим Законом, серед іншого, статтю 130 Конституції України викладено в новій редакції, а саме: «Держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій».
Таким чином, Конституція України, у редакції Закону № 1401-VIII, вперше містить положення, які закріплюють спосіб визначення розміру суддівської винагороди, а саме, що розмір винагороди встановлюється законом про судоустрій. З цією конституційною нормою співвідносяться норми частини першої статті 135 Закону № 1402-VIII, які дають чітке розуміння, що єдиним нормативно-правовим актом, яким повинен і може визначатися розмір суддівської винагороди, є закон про судоустрій.
Крім того суд зазначає, що такого виду прожиткового мінімуму, як «для визначення посадових окладів працівників інших державних органів, оплата праці яких регулюється спеціальними законами, а також працівників податкових та митних органів» не передбачено у Законі України «Про прожитковий мінімум» від 15.07.1999 № 966-XIV. Вказаним Законом судді не віднесені до соціальної демографічної групи населення, стосовно яких прожитковий мінімум повинен встановлюватися окремо.
Закріплення статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік», Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік», Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення посадових окладів працівників інших державних органів, оплата праці яких регулюється спеціальними законами, а також працівників податкових та митних органів, законодавцем не внесено змін до Закону № 1402-VIII в частині, яка регламентує розмір суддівської винагороди у спірний період, а також в Закон № 966-XIV щодо визначення прожиткового мінімуму.
Закони України «Про Державний бюджет України на 2021 рік», «Про Державний бюджет України на 2022 рік» та «Про Державний бюджет України на 2023 рік» не повинні містити інакшого чи додаткового правового регулювання правовідносин, що охоплюються предметом регулювання інших законів України, особливо тієї сфери суспільних відносин, для яких діють спеціальні (виняткові) норми.
Таким чином, суд доходить висновку про відсутність законних підстав для зменшення розміру прожиткового мінімуму, який встановлено для працездатних осіб на 1 січня календарного року, з метою визначення суддівської винагороди.
Визначені Конституцією України та спеціальним законодавчим актом, яким є Закон № 1402-VIII, гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом. Конституційний принцип незалежності суддів означає також конституційно обумовлений імператив охорони матеріального забезпечення суддів від його скасування чи зниження досягнутого рівня без відповідної компенсації як гарантію недопущення впливу або втручання у здійснення правосуддя. Окреслену правову позицію стосовно гарантій незалежності суддів було висловлено у низці рішень Конституційного Суду України, зокрема в рішеннях від 20.03.2002 № 5-рп/2002, від 01.12.2004 № 19-рп/2004, від 11.10.2005 № 8-рп/2005, від 22.05.2008 № 10-рп/2008, від 03.06.2013 № 3-рп/2013, а також від 04.12.2018 № 11-р/2018.
Водночас, Закон України «Про Державний бюджет України на 2021 рік», Закон України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» та Закон України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» фактично змінив складову для визначення базового розміру посадового окладу судді, що порушує гарантії незалежності суддів, одна з яких передбачена частиною другою статті 130 Конституції України та частиною третьою статті 135 Закону № 1402-VIII.
Оскільки Законом № 1402-VIII закріплено, що для визначення розміру суддівської винагороди до уваги може братися лише прожитковий мінімум для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, та вказана конституційна гарантія незалежності суддів не може порушуватися або змінюватися без внесення відповідних змін до закону про судоустрій.
Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що позивач відповідно до статті 135 Закону № 1402-VIII має право на отримання суддівської винагороди в період з 01.01.2021 виходячи з базового посадового окладу судді місцевого суду, визначеного із застосуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб встановленого абз. 4 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік», «Про Державний бюджет України на 2022 рік» та «Про Державний бюджет України на 2023 рік», розмір якого станом на 01 січня 2021 року складає 2 270,00 грн, на 01 січня 2022 року - 2481,00 грн, на 01 січня 2023 року - 2684,00 грн, а, відтак, позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
З урахуванням цього, а також предмету позову та встановлених у цій справі обставин, суд вбачає за необхідне визнати протиправною бездіяльність Державної судової адміністрації України щодо незабезпечення Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області в повному обсязі бюджетними асигнуваннями для проведення видатків з виплати суддівської винагороди судді Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська ОСОБА_1 , за період з 1 січня 2021 року по 30 вересня 2023 року включно, виходячи із встановленого на 01 січня 2021 року прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2270 гривень, на 01 січня 2022 року прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2481 гривня та на 01 січня 2023 року прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2684 гривні.
Як наслідок, похідна від неї вимога про зобов`язання відповідача вчинити дії, необхідні для відновлення порушених прав позивача підлягають задоволенню у спосіб - зобов`язання Державної судової адміністрації України забезпечити Територіальне управління Державної судової адміністрації України у Дніпропетровській області бюджетними асигнуваннями для здійснення видатків з виплати суддівської винагороди ОСОБА_1 , за період з 1 січня 2021 року по 30 вересня 2023 року включно, нарахованої виходячи з встановленого на 01 січня 2021 року прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2270 гривень, на 01 січня 2022 року прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2481 гривня та на 01 січня 2023 року прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2684 гривні.
Крім того, суд дійшов також висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог, заявлених до ТУ ДСА у Дніпропетровській області, шляхом визнання протиправними дій Територіального управління Державної судової адміністрації України у Дніпропетровській області щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 1 січня 2021 року по 30 вересня 2023 року включно, обчисленої виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, в розмірі 2102 гривні та зобов`язання Територіальне управління Державної судової адміністрації України у Дніпропетровській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 1 січня 2021 року по 30 вересня 2023 року включно, обчисливши її розмір виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб встановленого на 01 січня 2021 року у розмірі 2270 гривень, на 01 січня 2022 року у розмірі 2481 гривня та на 01 січня 2023 року у розмірі 2684 гривні, врахувавши при цьому виплачені суми та із проведенням відрахування загальнообов`язкових платежів.
Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 244 КАС України, під час ухвалення рішення суд вирішує чи є підстави допустити негайне виконання рішення
Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей здійснення і підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу його ухвалення, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєвоважливих прав та інтересів особи позивача.
Перелік рішень судів, які виконуються негайно передбачено ст. 371 КАС України. В силу п. 2 ч. 1 ст. 371 КАС України, негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць.
Із вказаного формулювання, що міститься у процесуальному законі, суд доходить висновку, що до негайного виконання допускається рішення про "стягнення" виплат у відносинах публічної служби, а не рішення про зобов`язання до їх нарахування та виплатити.
При розгляді цієї справи, суд дійшов висновку, що належним способом захисту прав позивача є зобов`язання відповідача-1 нарахувати та виплатити суддівську винагороду, а тому суму недоплаченої суддівської винагороди повинен визначити сам відповідач в процесі виконанні рішення суду після набрання ним законної сили.
Враховуючи вказані мотиви, ухвалене рішення суду не підлягає негайному виконанню.
Щодо доводів відповідача-1 стосовно пропуску строку звернення до суду з даним позовом, суд вважає такі доводи безпідставними, з оглядну на наступне.
Положення статті 122 КАС України не містять норми, які б врегульовували порядок звернення осіб, які перебувають на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці (суддівської винагороди).
За приписами частин першої та другої статті 233 КЗпП України, в редакції до 19.07.2022 року, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення.
У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Офіційне тлумачення положення указаної норми надав Конституційний Суд України у Рішеннях від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 і №9- рп/2013.
Так, у Рішенні від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 (справа № 1-13/2013) Конституційний Суд України дійшов висновку, що в аспекті конституційного звернення, положення частини другої статті 233 КЗпП України у системному зв`язку з положеннями статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.
Згідно з пунктом 2.1 мотивувальної частини вказаного Рішення поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків.
Верховний Суд, надаючи оцінку поняттям «грошова винагорода», «одноразова грошова допомога при звільненні» та «оплата праці» і «заробітна плата», які використовується у законодавстві, що регулює трудові правовідносини, виснував, що вказані поняття є рівнозначними.
Під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.
Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право, зокрема, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
З прийняттям Закону України від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ, який набрав чинності 19 липня 2022 року, зокрема, змінено редакцію статті 233 КЗпП України, а саме: працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
Крім того, відповідно до пункту першого глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (СОVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
Постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» відмінити з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.
Таким чином, строк звернення з позовом до суду в частині спірного періоду, починаючи з 01 липня 2023 року для позивача почав відлік з 01 вересня 2023 року та становить 3 місяці з дня, коли він дізналися або повинен був дізнатися про порушення свого права.
Аналогічну за своїм змістом правову позицію займає Верховний Суд у постанові від 03.08.2023 у справі № 280/6779/22.
Отже, позивач дізналася про порушення своїх прав в вересні 2023 року, а тому саме з вказаної дати починає обчислюватися тримісячний строк звернення до суду з позовними вимогами щодо виплати суддівської винагороди.
До суду позов подано 16.10.2023 року.
З огляду на вищевикладене, ця позовна заява подана до суду в межах строку звернення до суду.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України та частини другої статті 2 КАС України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з вимогами статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що позов необхідно задовольнити повністю.
Позивач в даній категорії справ звільнений від сплати судового збору відповідно до закону, тому виходячи з положень ст. 139 КАС України розподіл судових витрат не здійснюється.
Частиною 2 статті 193 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд розглядає справу по суті протягом тридцяти днів з дня початку розгляду справи по суті.
Положеннями частини 5 статті 250 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Відповідно до ч. 4 ст. 243 КАС України судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.
Враховуючи те, що розгляд справи по суті розпочато з 13 грудня 2023 року в порядку письмового провадження та враховуючи положення статті 193 Кодексу адміністративного судочинства України, якою передбачено розгляд справи по суті протягом тридцяти днів, датою ухвалення судового рішення 22 грудня 2023 року.
З урахуванням викладеного справа розглянута 22 грудня 2023 року.
Керуючись ст. ст. 139, 242-243, 245-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Позовну заяву ОСОБА_1 до відповідача-1: Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області, відповідача-2: Державної судової адміністрації України, третя особа - Державна казначейська служба України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, стягнення недоплаченої суддівської винагороди задовольнити повністю.
Визнати протиправною бездіяльність Державної судової адміністрації України щодо незабезпечення Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області в повному обсязі бюджетними асигнуваннями для проведення видатків з виплати суддівської винагороди судді Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська ОСОБА_1 , за період з 1 січня 2021 року по 30 вересня 2023 року включно, виходячи із встановленого на 01 січня 2021 року прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2270 гривень, на 01 січня 2022 року прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2481 гривня та на 01 січня 2023 року прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2684 гривні.
Зобов`язати Державну судову адміністрацію України забезпечити Територіальне управління Державної судової адміністрації України у Дніпропетровській області бюджетними асигнуваннями для здійснення видатків з виплати суддівської винагороди ОСОБА_1 , за період з 1 січня 2021 року по 30 вересня 2023 року включно, нарахованої виходячи з встановленого на 01 січня 2021 року прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2270 гривень, на 01 січня 2022 року прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2481 гривня та на 01 січня 2023 року прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2684 гривні.
Визнати протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України у Дніпропетровській області щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 1 січня 2021 року по 30 вересня 2023 року включно, обчисленої виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, в розмірі 2102 гривні.
Зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України у Дніпропетровській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 1 січня 2021 року по 30 вересня 2023 року включно, обчисливши її розмір виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб встановленого на 01 січня 2021 року у розмірі 2270 гривень, на 01 січня 2022 року у розмірі 2481 гривня та на 01 січня 2023 року у розмірі 2684 гривні, врахувавши при цьому виплачені суми та із проведенням відрахування загальнообов`язкових платежів.
Розподіл судових витрат судом не здійснюється.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення суду складений 22 грудня 2023 року.

Суддя С. В. Прудник