Справа № 520/14758/23
Суддя: Русанова В.Б.
Дата ухвалення: 2023-12-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2023 р. Справа № 520/14758/23
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Русанової В.Б.,

Суддів: Перцової Т.С. , Жигилія С.П. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 14.08.2023, головуючий суддя І інстанції: Заічко О.В., по справі № 520/14758/23

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (далі відповідач), в якому просив:

- визнати протиправними дії ГУ ПФ України в Харківській області, які полягають у обмеженні граничного розміру пенсії при здійснення перерахунку з 01.01.2018, з 01.04.2019, з 01.03.2022 та з 01.03.2023;

- зобов`язати ГУ ПФ України в Харківській області здійснити перерахунок та виплату пенсії за вислугу років виходячи з розміру 90 % грошового забезпечення без обмеження пенсійних виплат граничним розміром з 01.01.2018, з 01.04.2019, з 01.03.2022 та з 01.03.2023.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 14.08.2023 позов залишено без задоволення.

Позивач, не погодившись з рішенням суду подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, не повне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, просив скасувати рішення суду першої інстанції від 14.08.2023 та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не вірно надано оцінку доказам по справі, а саме протоколам перерахунку пенсії, з яких вбачається, що з 01.01.2018, 01.12.2019, 01.03.2022 та 01.03.2022 відповідачем обмежено розмір пенсії позивача граничним розміром, а тому висновки суду першої інстанції щодо відсутності доказів про час призначення пенсії та обмеження її граничним розміром відповідачем, є необґрунтованими.

Вказує, що обмеження граничного розміру пенсії, призначеної на підставі Закону № 2262-ХІІ, десятьма прожитковими мінімумами, установленими для осіб, які втратили працездатність, вперше введено в дію Законом № 3668-VI, яким внесено зміни у статтю 43 Закону № 2262-ХІІ. Однак, рішенням Конституційного Суду України від 20.12.2016 №7-рп/2016 визнано такими, що не відповідають Конституції України, положення ч.7 ст. 43 Закону № 2262-ХІІ, яку викладено в редакції Закону № 3668-VI.

Позивач зазначає, що положення ч.7 ст. 43 Закону № 2262-ХІІ та положення ч.1 ст. 2 Закону № 3668-VI прийняті одночасно для регулювання одних і тих самих правовідносин та є однаковими за змістом, а тому на момент виникнення спірних правовідносин була наявна колізія між Законом № 2262-ХІІ з урахуванням Рішення Конституційного Суду України від 20.12.2016 № 7-рп/2016 та Законом № 3668-VI у частині обмеження максимальним розміром пенсії військовослужбовців, і, відповідно, суперечать один одному.

Відповідач надав пояснення, в яких наполягаючи на законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 308, п.3 ч.1 ст. 311 КАС України справа розглянута в межах доводів апеляційної скарги, в порядку письмового провадження.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено апеляційним судом, що позивач є пенсіонером органів внутрішніх справ, з 01.06.2008 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Харківській області, як отримувач пенсії за вислугу років, призначеної на умовах Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» № 2262-ХІІ від 09.04.1992 року.

Позивачу пенсійним органом здійснено перерахунок, за наслідками чого її розмір склав: з 01.01.2018 - 15 363,14 грн., з урахуванням максимального розміру пенсії: 13 730,00 грн., з 01.12.2019 - 21 933,72 грн.з урахуванням максимального розміру пенсії: 16 380,00 грн.,з 01.03.2022 - 25 072,84 грн., з урахуванням максимального розміру пенсії: 19 340,00 грн., з 01.03.2023 - 26 572,84 грн., з урахуванням максимального розміру пенсії: 20 930,00 грн.,що підтверджується протоколами перерахунку пенсії за пенсійною справою №, (а.с. 18-21)

Не погодившись з діями відповідача, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 14.08.2023 по справі №520/ 14758/23, у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що пенсійний орган дів правомірно, оскільки норми законодавства щодо обмеження максимального розміру пенсії, зокрема Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» від 08.07.2011 № 3668-VI (далі закон № 3668-УІ), на час виникнення спірних правовідносин є чинними, неконституційними не визнані, а тому підлягають застосуванню до позивача.

Також суд першої інстанції зазначив, що матеріали справи не містять доказів з якого часу позивачу призначена пенсія та обмеження її граничним розміром за указані позивачем періоди.

Перевіряючи правомірність висновків суду першої інстанції, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Закон України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб від 09 квітня 1992 року № 2262-XII (далі - Закон № 2262-XII) визначає умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які, зокрема, перебували на військовій службі.

Стаття 10 Закону № 2262-XII передбачає, що призначення і виплата пенсій, зокрема, особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом здійснюються органами Пенсійного фонду України.

Обмеження граничного розміру пенсії, призначеної на підставі Закону №2262-XII, десятьма прожитковими мінімумами, установленими для осіб, які втратили працездатність, вперше введено в дію Законом України "Про заходи щодо законодавчого реформування пенсійної системи" від 08.07.2011 № 3668-VI (далі - Закон №3668-VI), який набрав законної сили 01.10.2011.

Відповідно до ст. 2 Закону № 3668-VI максимальний розмір пенсії (крім пенсійних виплат, що здійснюються з Накопичувального пенсійного фонду) або щомісячного довічного грошового утримання (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною), призначених (перерахованих) відповідно до Митного кодексу України, законів України "Про державну службу", "Про прокуратуру", "Про статус народного депутата України", "Про Національний банк України", "Про Кабінет Міністрів України", "Про дипломатичну службу", "Про службу в органах місцевого самоврядування", "Про судову експертизу", "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", "Про державну підтримку засобів масової інформації та соціальний захист журналістів", "Про наукову і науково-технічну діяльність", "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", "Про пенсійне забезпечення", "Про судоустрій і статус суддів", Постанови Верховної Ради України від 13 жовтня 1995 року "Про затвердження Положення про помічника-консультанта народного депутата України", не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.

Водночас Законом № 3668-VI внесено зміни у статтю 43 Закону № 2262-XII, яку викладено в редакції Закону № 3668-VI, а саме: максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.

Рішенням Конституційного Суду України від 20.12.2016 № 7-рп/2016 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення частини сьомої статті 43 Закону № 2262-XII.

Згідно з пунктом 2 резолютивної частини вказаного Рішення положення ч.7 ст. 43 Закону № 2262-XII, які визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення, тобто 20.12.2016.

Конституційний Суд України у Рішенні від 20.12.2016 № 7-рп/2016, стверджує, що обмеження максимального розміру пенсії, призначеної особам, яким право на пенсійне забезпечення встановлене Законом № 2262-ХІІ, порушує суть конституційних гарантій щодо безумовного забезпечення соціального захисту осіб, передбачених частиною п`ятою статті 17 Конституції України, які зобов`язані захищати суверенітет, територіальну цілісність і недоторканність України.

Обмеження граничного розміру пенсії, призначеної на підставі Закону № 2262-XII, десятьма прожитковими мінімумами, установленими для осіб, які втратили працездатність, введено в дію Законом № 3668-VI, яким внесено зміни у статтю 43 Закону № 2262-XII, шляхом викладення її в редакції Закону № 3668-VI.

Тобто, положення ч. 7 ст. 43 Закону № 2262-XII та положення частини першої статті 2 Закону № 3668-VІ (у частині поширення її дії на Закон № 2262-ХІІ), прийняті одночасно для регулювання одних і тих самих правовідносин (обмеження максимальним розміром пенсій, призначених відповідно до Закону № 2262-XII) та є однаковими за змістом.

Конституційним Судом України у Рішенні від 20.12.2016 № 7-рп/2016 надано оцінку правовому регулюванню спірних правовідносин (обмеження максимальним розміром пенсії військовослужбовців) та визнано таким, що не відповідає статті 17 Конституції України положення частини сьомої статті 43 Закону № 2262-XII.

При цьому положення статті 2 Закону № 3668-VI (у частині поширення її дії на Закон №2262-XII), які дублюють зміст частини сьомої статті 43 Закону № 2262-XII, тобто є однопредметними правовими нормами, які прийняті одночасно для регулювання спірних правовідносин - змін не зазнали та передбачали обмеження максимальним розміром пенсії військовослужбовців.

Тобто, на момент виникнення спірних правовідносин була наявна колізія між Законом № 2262-XII з урахуванням Рішення Конституційного Суду України від 20.12.2016 № 7-рп/2016 та Законом № 3668-VI - у частині обмеження максимальним розміром пенсії військовослужбовців.

При цьому суб`єктом владних повноважень у спірних правовідносинах надано перевагу найменш сприятливому для позивача підходу та застосовано положення статті 2 Закону №3668-VI.

Оскільки норми вказаних законів неоднаково регулюють правовідносини щодо пенсійного забезпечення військовослужбовців у частині обмеження їх пенсії максимальним розміром, колегія суддів доходить висновку, що вони явно суперечать один одному.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у пунктах 52, 56 рішення від 14.10.2010 у справі "Щокін проти України" (Заяви № 23759/03 та № 37943/06) зазначив, що тлумачення й застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд, однак, зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, у який тлумачиться й застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних із принципами Конвенції з погляду тлумачення їх у світлі практики Суду. На думку ЄСПЛ, відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості та точності, які передбачали можливість різного тлумачення, порушує вимогу "якості закону", передбачену Конвенцією, і не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади в майнові права заявника. Таким чином, у випадку існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві, органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.

Водночас положеннями статті 6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики ЄСПЛ. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 06.11.2018 у справі № 812/292/18 зазначила, що норми законодавства, які допускають неоднозначне або множинне тлумачення, завжди трактуються на користь особи.

У постанові від 13.02.2019, що винесена Великою Палатою Верховного Суду у зразковій справі № 822/524/18 із посиланням на положення статей 1, 8, 92 Конституції України, а також на статтю 9 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права зроблено висновок, що у випадку існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві, наявність у національному законодавстві правових "прогалин" щодо захисту прав людини та основних свобод, зокрема, у сфері пенсійного забезпечення, органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.

Зважаючи на викладене, у цій справі застосуванню підлягають норми Закону №2262-XII, з урахуванням Рішення Конституційного Суду України від 20.12.2016 № 7-рп/2016, а не норми Закону № 3668-VI.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 16.12.2021 у справі №400/2085/19, від 30.08.2022 у справі № 440/994/20, яка в силу ч. 5 ст. 242 КАС України враховується судом апеляційної інстанції.

Колегією суддів встановлено, що позивачу було призначено пенсію за вислугу років відповідно до Закону № 2262-XII.

З протоколу за пенсійною справою - , вбачається, що після перерахунку пенсії позивача :

з 01.01.2018 її розмір склав 15 363,14 грн., але виплата здійснюється з урахуванням максимального розміру 13 730 грн. (а.с. 18)

з 01.12.2019 її розмір склав 21 993,72 грн., але виплата здійснюється з урахуванням максимального розміру 16 380 грн. (а.с. 19)

з 01.03.2022 її розмір склав 25 072,84 грн., але виплата здійснюється з урахуванням максимального розміру 19 340 грн. (а.с. 20)

з 01.03.2023 її розмір склав 26 572,84 грн., але виплата здійснюється з урахуванням максимального розміру 20 930 грн. (а.с. 21)

Отже факт застосування пенсійним органом обмеження пенсії позивачу її максимальним розміром підтверджений належними доказами.

Зважаючи вищенаведені норми законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що обмеження відповідачем максимального розміру пенсії позивача, право на пенсійне забезпечення якого встановлене Законом № 2262-ХІІ, є протиправним.

Суд першої інстанції наведеного вище не врахував та помилково застосував до спірних правовідносин положення ст. 2 Закону № 3668-VI, що призвело до невірних висновків щодо необґрунтованості позовних вимог в частині обмеження максимального розміру пенсії та відмови у їх задоволенні.

Суд першої інстанції правильно посилався на постанови Верховного Суду від 16.10.2018 по справі 522/16882/17, проте неправильно витлумачив їх зміст, оскільки правові позиції викладені в них вказують на те, що зміни у ч. 7 ст. 43 Закону № 2262-XII, які вносились Законом №1774-VIII, і які полягали у тому, що слова і цифри «у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року» замінено словами і цифрами «по 31 грудня 2017 року», є нереалізованими, оскільки рішенням Конституційного Суду України № 7-рп/2016 від 20.12.2016 ч. 7 ст. 43 Закону № 2262-XII визнано неконституційною і втратила чинність, а тому зміни (щодо періоду, протягом якого діють обмеження пенсії), самі по собі не створюють підстав для такого обмеження.

Разом з тим, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги слід задовольнити частково з огляду на те, що позивач в позовній заяві просить визнати протиправними дії відповідача, які полягають у обмеженні граничного розміру пенсії з 01.04.2019, однак з протоколу за пенсійною справою - , вбачається, що, позивачу було перераховано пенсію з 01.12.2019, а тому, колегія суддів зазначає, що задоволенню підлягають позовні вимоги про визнання протиправними дії відповідача, які полягають у обмеженні граничного розміру пенсії позивача при здійсненні перерахунків його пенсії, та зобов`язання перерахувати та виплатити позиву пенсію без обмеження граничним розміром саме з 01.12.2019, а не з 01.04.2019.

За приписами п. 2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно зі ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Враховуючи, вищенаведене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги спростовують позицію суду, викладену в оскаржуваному судовому рішенні, підтверджують допущення судом першої інстанції порушення норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про часткове задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 317, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 14.08.2023 по справі № 520/14758/23 - скасувати.

Прийняти нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Головного управлінням Пенсійного фонду України в Харківській області, які полягають у обмеженні граничного розміру пенсії ОСОБА_1 при здійснення перерахунку його пенсії з 01.01.2018, з 01.12.2019, з 01.03.2022 та з 01.03.2023;

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області перерахувати та виплатити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років виходячи з розміру 90 % грошового забезпечення без обмеження пенсійних виплат граничним розміром з 01.01.2018, з 01.12.2019, з 01.03.2022 та з 01.03.2023.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя В.Б. Русанова
Судді Т.С. Перцова С.П. Жигилій