Справа № 200/5696/23
Суддя: Троянова О.В.
Дата ухвалення: 2023-12-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 грудня 2023 року Справа№200/5696/23

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Троянової О.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження (в письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області, Територіального управління Державної судової адміністрації України в Львівській області, Державної судової адміністрації України про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 звернулась до Донецького окружного адміністративного суду з позовною заявою до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області, Територіального управління Державної судової адміністрації України в Львівській області, Державної судової адміністрації України в Донецькій області про визнання протиправними дій відповідача 1 щодо нарахування та виплати суддівської винагороди за період з 01 січня 2021 року по 14 червня 2022 року та допомоги на оздоровлення у 2021, 2022 роках, обчислених виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, в розмірі 2102,00 грн; зобов`язання відповідача 1 здійснити перерахунок та виплату, в тому числі за рахунок бюджетних призначень на забезпечення здійснення правосуддя місцевими, апеляційними судами та функціонування органів і установ системи правосуддя (Код програмної класифікації видатків та кредитування державного бюджету 0501020), належних суддівської винагороди за період з 01 січня 2021 року по 14 червня 2022 року та допомоги на оздоровлення за 2021, 2022 роки, зі здійсненням всіх передбачених законодавством нарахувань, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі: у 2021 році - 2270,00 грн, у 2022 році - 2481,00 грн; визнання протиправними дій відповідача 2 щодо нарахування та виплати суддівської винагороди за період з 15 червня 2022 року по день ухвалення судового рішення у справі за цим позовом (включно) та допомоги на оздоровлення у 2023 році, обчислених виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, в розмірі 2102 грн; зобов`язання відповідача 2 здійснити перерахунок та виплату, в тому числі за рахунок бюджетних призначень на забезпечення здійснення правосуддя місцевими, апеляційними судами та функціонування органів і установ системи правосуддя (Код програмної класифікації видатків та кредитування державного бюджету 05010у та відповідача 2 щодо нарахування та виплати суддівської винагороди за період з 15 червня 2022 року по день ухвалення судового рішення у справі за цим позовом (включно) та допомоги на оздоровлення за 2021-2023 роки, обчислених виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, в розмірі 2102 грн, вважає протиправними, просила задовольнити позов. бюджетних призначень на забезпечення здійснення правосуддя місцевими, апеляційними судами та функціонування органів і установ системи правосуддя (Код програмної класифікації видатків та кредитування державного бюджету 0501020), виплати належної суддівської винагороди за період з 01 січня 2021 року по день ухвалення судового рішення у справі за цим позовом (включно) та допомоги на оздоровлення за 2021, 2022, 2023 роки, зі здійсненням всіх передбачених законодавством нарахувань виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі: у 2021 році - 2270,00 грн, у 2022 році - 2481,00 грн, у 2023 році - 684,00 грн; допущення до негайного виконання рішення суду в частині стягнення суддівської винагороди за один місяць.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2023 року суд прийняв до розгляду позовну заяву та відкрив провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження (в письмовому провадженні) без виклику учасників справи. Задоволено клопотання позивача про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, за наявними у справі матеріалами. Витребувано у відповідачів докази, що мають суттєве значення для вирішення справи по суті.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 07 грудня 2023 року витребувано у ОСОБА_1 засвідчену довідку про нараховану та виплачену суддівську винагороду за період з 01.01.2023 року та витребувано у Територіального управління Державної судової адміністрації України в Львівській області довідку про нараховану та виплачену ОСОБА_1 суддівську винагороду за період з 01.01.2023 року.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 07 грудня 2023 року залишено без задоволення клопотання Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області про залучення до участі у справі Міністерства фінансів України та Кабінету Міністрів України.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 18 грудня 2023 року залишено без задоволення клопотання Державної судової адміністрації України про залучення до участі у справі у якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача, Міністерство фінансів України та Кабінет Міністрів України

За правилами частини1 статті 258 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі-КАС України) суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Сторони про відкриття провадження у справі були повідомлені судом належним чином за допомогою програмного забезпечення «Електронний суд».

В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначила, що указом Президента України від 07 листопада 2013 року №620/2013 її було призначено на посаду судді Кіровського районного суду міста Донецька строком на п`ять років. Указом Президента України від 14 лютого 2015 року №81/2015 її було переведено на посаду Краснолиманського міського суду Донецької області. Наказом Краснолиманського міського суду Донецької області від 02.03.2015 року її було зараховано до штату, та наказом від 02 грудня 2020 року №8-к/г їй було встановлено щомісячну доплату за вислугу років в розмірі 30% посадового окладу судді. Указом Президента України від 16 грудня 2021 року №664/2021 її було призначено на посаду судді Краснолиманського міського суду Донецької області. Згідно рішення голови Верховного Суду від 10 червня 2022 року її було відряджено до Самбірського міськрайонного суду Львівської області для здійснення правосуддя з 10 червня 2022 року. Наказом Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 14 червня 2022 року визначено позивача як таку, що приступила до виконання повноважень судді цього суду з 15 червня 2022 року. Зазначила, що у період з 01.01.2021 по 14.06.2022 року відповідачем 1 та у період з 15.06.2022 року відповідачем 2 протиправно здійснюють нарахування і виплату суддівської винагороди та допомоги на оздоровлення, виходячи не із прожиткового мінімуму для працездатних осіб у відповідному році, а виходячи із розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, встановленого законом про Державний бюджет у 2021-2023 роках у розмірі 2102 грн. Крім того, зазначила, що відповідачем 3 як головним розпорядником починаючи з 2021 року не здійснюється забезпечення фінансування виплати належної суддівської винагороди та допомоги на оздоровлення, виходячи із вищезазначених розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб у відповідному році. Дії відповідача 1 щодо нарахування та виплати суддівської винагороди за період з 01.01.2021 по 14.06.2022 року та відповідача 2 щодо нарахування та виплати суддівської винагороди за період з 15 червня 2022 року по день ухвалення судового рішення у справі за цим позовом (включно) та допомоги на оздоровлення за 2021-2023 роки, обчислених виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, в розмірі 2102 грн, вважає протиправними, просила задовольнити позов.

Відповідачем 1, ТУ ДСА України в Донецькій області, через канцелярію суду у встановлені судом строки, надано відзив на позовну заяву, відповідно до якого останній просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Зазначив, що відповідно до статті 135 Закону України від 02.06.2016 року 1402-VIIІ «Про судоустрій і статус суддів» суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами. Суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: - вислугу років; - перебування на адміністративній посаді в суді; - науковий ступінь; - роботу, що передбачає доступ до державної таємниці. Статтею 7 Закону України від 15.12.2020 №1082-ІХ «Про Державний бюджет України на 2021 рік», Закону України від 02.12.2021 №1928-ІХ «Про Державний бюджет України на 2022 рік» та Закону України від 03.11.2022 №2710-ІХ «Про Державний бюджет України на 2023 рік» встановлено, що у 2021, 2022 та 2023 роках прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, з 1 січня складає 2102 грн. Таким чином з 01.01.2021 року суддівська винагорода суддів місцевих судів відповідно до діючого законодавства обраховується від розміру посадового окладу судді, який складає 63060 грн, а доплати обчислюються від цього розміру посадового окладу. Відповідно до штатних розписів Краснолиманського міського суду Донецької області на 2021-2022 роки посадовий оклад судді цього суду становить 63060 грн. Враховуючи викладені обставини, територіальне управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області не мало правових підстав для нарахування та виплати позивачу суддівської винагороди в розмірі, який зазначено в позовній заяві. Крім того, зазначив, що нарахування та виплата суддівської винагороди не може ставитися в залежність лише від норм Закону України «Про судоустрій і статус суддів», оскільки суди фіну та відповідача 2 щодо нарахування та виплати суддівської винагороди за період з 15 червня 2022 року по день ухвалення судового рішення у справі за цим позовом (включно) та допомоги на оздоровлення за 2021-2023 роки, обчислених виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, в розмірі 2102 грн, вважає протиправними, просила задовольнити позов. бюджетних призначень на забезпечення

Відповідачем 2, ТУ ДСА України в Львівській області, через канцелярію суду у встановлені судом строки, надано відзив на позовну заяву, відповідно до якого останній просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Зазначив, що відповідно до статті 135 Закону України від 02.06.2016 року №1402-VIIІ «Про судоустрій і статус суддів» суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами. Частина третя цієї статті встановлює базові розміри посадового окладу суддів судів різних інстанцій, розрахунковою величиною яких є прожитковий мінімум для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року. Приписами пункту 1 частини третьої статті 135 Закону встановлено, що судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року. Відповідно до статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік», статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік», статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» для визначення базового розміру посадового окладу судді застосовується розмір 2102 грн. Зазначені положення є чинними, не конституційними не визнавались та не скасовувались, а тому підлягають виконанню. Зазначив, що всі штатні розписи місцевих загальних судів м. Львова та Львівської області та відповідно кошториси видатків та помісячні розписи видатків на 2022 та 2023 роки затверджувались із окладами, які розраховані виходячи із прожиткового мінімуму 2102 грн.

Відповідач 3, ДСА України,через канцелярію суду у встановлені судом строки, надано відзив на позовну заяву, відповідно до якого останній просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Зазначив, що відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» від 15.12.2020 року № 1082-ІХ (далі - Закон №1082-ІХ) встановлено прожитковий мінімум, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді з 1 січня - 2102 гривні. Зазначений розмір прожиткового мінімуму також був встановлений на 2022 рік Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» від 02.12.2021 року № 1928-ІХ (далі - Закон №1928-ІХ) та на 2023 рік - Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» від 03.11.2022 року № 2710 - IX (далі - Закон № 2710-IX). Позивачу як нараховувалося, так і виплачувалося 30 прожиткових мінімумів, встановлених Законом № 1402-VIII. Разом з тим, зазначені Закони 1928-ІХ та № 2710-IX в судовому порядку не скасовувалися, неконституційними не визнавалися та є чинними. Питання розрахункової величини (розміру) прожиткового мінімуму регулюється виключно Законом України «Про державний бюджет України» на відповідний рік. Закон № 1402-VIII визначає лише кількість прожиткових мінімумів. У жодній нормі спеціального Закону не визначено, який саме розмір прожиткового мінімуму слід застосовувати у відповідному році. Отже, оклад судді складається з розрахункової величини "прожиткового мінімуму для працездатних осіб", розмір якого встановляється на 1 січня календарного року та відповідного коефіцієнту (множника), який залежить від інстанції. При цьому Закон №1402-VIII не дає визначення "прожиткового мінімуму для працездатних осіб" та не вказує нормативно-правового акту, яким необхідно керуватись для визначення розміру такої розрахункової величини. Отже, ДСА України та відповідачі, жодними своїми рішеннями, діяннями чи бездіяльністю не здійснювали дій, спрямованих на порушення прав та законних інтересів позивача. Окрім того, зазначив про пропуск позивачем строку звернення до суду.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив.

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , є суддею Краснолиманського міського суду Донецької області, претендує на нарахування суддівської винагороди, виходячи з базового розміру посадового окладу судді 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого на 01 січня 2021 року складає - 2270 грн, з 01 січня 2022 року - 2481,00 грн, з 01 січня 2023 року - 2684,00 грн.

Відповідач 1 - Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області (), відповідач 2 - Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Львівській області () та відповідач 3 - Державна судова адміністрація України () у розумінні п. 7 ч. 1 ст. 4 Кодексу адміністративного судочинства України є суб`єктами владних повноважень, які в даних правовідносинах згідно ст. 43 Кодексу адміністративного судочинства України мають адміністративну процесуальну дієздатність.

07 листопада 2013 року Указом Президента України №640/2013 ОСОБА_1 призначено на посаду судді Кіровського районного суду міста Донецька строком на п`ять років.

14 лютого 2015 року Указом Президента України №81/2015 суддю Кіровського районного суду міста Донецька ОСОБА_1 переведено на роботу на посаду судді Краснолиманського міського суду Донецької області.

2 березня 2015 року наказом голови Краснолиманського міського суду Донецької області №4-к, ОСОБА_1 зараховано до штату Краснолиманського міського суду Донецької області з 2 березня 2015 року у зв`язку з переведенням у межах п`ятирічного строку на роботу на посаді судді відповідно до Указу Президента України «Про переведення суддів» від 14 лютого 2015 року №81/2015.

02 грудня 2020 року наказом голови Краснолиманського міського суду Донецької області №8-к/г ОСОБА_1 встановлено щомісячну доплату за вислугу років у розмірі 30% посадового окладу, як такій, стаж роботи судді якої складає 10 років.

16 грудня 2021 Указом Президента України №664/2021 ОСОБА_1 призначено на посаду судді Краснолиманського міського суду Донецької області.

Наказом голови Краснолиманського міського суду Донецької області від 16 грудня 2021 року №3-к/г ОСОБА_1 є такою, що приступила до виконання обов`язків судді безстроково з 16 грудня 2021 року.

10 червня 2022 року рішенням голови Верховного Суду №229/0/149-22 суддю Краснолиманського міського суду Донецької області ОСОБА_1 відряджено до Самбірського міськрайонного суду Львівської області для здійснення правосуддя з 10 червня 2022 року. Зобов`язано позивача в термін до 17 червня 2022 року приступити до здійснення правосуддя в Самбірському міськрайонному суді Львівської області.

14 червня 2022 року Наказом голови Самбірського міськрайонного суду Львівської області №28-к ОСОБА_1 , відряджена із Краснолиманського міського суду Донецької області є такою, що приступила до виконання повноважень судді Самбірського міськрайонного суду Львівської області з 15.06.2022 року до прийняття рішення про закінчення відрядження судді, з посадовим окладом згідно штатного розпису. Встановлено доплату за вислугу років у розмірі 30% посадового окладу, стаж роботи якої становить більше 10 років.

Судом встановлено на підставі наявних в матеріалах справи довідок №04-821/22 та №04-822/22, виданих Територіальним управлінням Державної судової адміністрації України в Донецькій області, що у період з 01.01.2021 по 14.06.2022 року включно обчислення суддівської винагороди позивача проводилось відповідачем 1, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді у розмірі 2102 грн.

Крім того, судом встановлено на підставі зазначених довідок, що в квітні 2021 року та в травні 2022 року відповідачем 1 виплачено позивачу допомогу на оздоровлення за 2021 та за 2022 роки відповідно.

Зазначені обставини не є спірними між сторонами.

Окрім того, відповідачем 1 надано до суду розрахунок суддівської винагороди за 2021 та за 2022 роки, зокрема, стосовно позивача, відповідно до якого розмір посадового окладу та розмір допомоги на оздоровлення розраховано виходячи з розміру 63 060 грн. Розрахунок проведено виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді у розмірі 2102 грн.

Крім того, судом встановлено на підставі наявної в матеріалах справи довідки про доходи ОСОБА_1 , що у період з 15.06.2022 по 31.12.2022 року включно обчислення суддівської винагороди позивача проводилось відповідачем 2, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді у розмірі 2102 грн.

Окрім того, судом встановлено на підставі наявної в матеріалах справи довідки про доходи ОСОБА_1 №268 від 08.12.2023 року, що у період з 01.01.2023 по 30.11.2023 року включно обчислення суддівської винагороди позивача проводилось відповідачем 2, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді у розмірі 2102 грн.

Крім того, судом встановлено на підставі зазначених довідок, що в червні 2023 року відповідачем 2 виплачено позивачу допомогу на оздоровлення за 2023 рік.

Зазначені обставини також не є спірними між сторонами.

Окрім того, відповідачем 2 надано до суду розрахунок річного фонду суддівської винагороди на 2022 та на 2023 роки, зокрема, стосовно позивача, відповідно до якого розмір посадового окладу та розмір допомоги на оздоровлення розраховано виходячи з розміру 63 060 грн. Розрахунок проведено виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді у розмірі 2102 грн.

Отже, судом встановлено, що у період з січня 2021 року по 14 червня 2022 року включно Територіальним управлінням Державної судової адміністрації України в Донецькій області та у період з 15 червня 2022 року по 30 листопада 2023 року включно Територіальним управлінням Державної судової адміністрації України в Львівській області нараховано та виплачено позивачу суддівську винагороду, виходячи із прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді у розмірі 2102,00 грн.

Зазначена обставина також підтверджується наданими письмовими поясненнями, викладеними у відзиві відповідачів у справі.

Отже, предметом спору у даній справі є факт не нарахування та не виплати суддівської винагороди позивачу у 2021, 2022, 2023 роках із розрахунку прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який визначений Законом України «Про державний бюджет України на 2021 рік» з 01 січня 2021 року у розмірі 2270 гривень, Законом України «Про державний бюджет України на 2022 рік» з 01 січня 2022 року у розмірі 2481 гривень та Законом України «Про державний бюджет України на 2023 рік» з 01 січня 2023 року у розмірі 2684 гривень відповідно.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд виходить з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 130 Конституції України визначено, що Держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя.

Розмір винагороди судді встановлюється Законом України «Про судоустрій і статус суддів».

Організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд, визначає Закон України «Про судоустрій і статус суддів».

Приписи статті 4 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII від 02.06.2016 року (далі - Закон №1402-VIII) судоустрій і статус суддів в Україні визначаються Конституцією України та законом.

Зміни до цього Закону можуть вноситися виключно законами про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Частиною першою статті 135 Закону №1402-VIII визначено, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з частиною другою статті 135 Закону №1402-VIII суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

За приписами пункту першого частини третьої статті 135 Закону №1402-VIII базовий розмір посадового окладу судді становить: 1) судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Крім того, згідно частини 1 статті 136 Закону №1402-VIII, суддям надається щорічна оплачувана відпустка тривалістю 30 робочих днів з виплатою, крім суддівської винагороди, допомоги на оздоровлення в розмірі посадового окладу.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік», у 2021 році прожитковий мінімум складав на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня для працездатних осіб - 2270 грн, а для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді - 2102,00 грн.

Згідно статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік», у 2022 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня для працездатних осіб - 2481 грн, а для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді - 2102,00 грн.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік», у 2023 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня для працездатних осіб - 2684 грн, а для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді - 2102,00 грн.

Судом встановлено, що суддівську винагороду у 2021 році позивачу обчислено, виходячи з приписів статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік», у 2022 році, виходячи з приписів статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік», у 2023 році, виходячи з приписів статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік», а саме з розміру прожиткового мінімуму на одну особу в розрахунку на місяць для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді - 2102,00 грн.

Верховний Суд в постанові від 20 листопада 2023 року по справі № 120/709/22-а вказав, що Закон №1082-IX фактично змінили складову для визначення базового розміру посадового окладу судді, що порушує гарантії незалежності суддів, одна з яких передбачена частиною другою статті 130 Конституції України і частиною третьою статті 135 Закону №1402-VIII. Однак, означені Закони не повинні містити інакшого чи додаткового правового регулювання правовідносин, що охоплюються предметом регулювання інших законів України, особливо тієї сфери суспільних відносин, для яких діють спеціальні норми. Конституція України не надає закону про Державний бюджет України вищої юридичної сили стосовно інших законів.

Суд звертає увагу, що однією з гарантій належного здійснення правосуддя є створення необхідних умов для діяльності суддів, їх правового, соціального захисту та побутового забезпечення.

Визначені Конституцією України та спеціальним Законом гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом.

Конституційний принцип незалежності суддів означає конституційно обумовлений імператив охорони матеріального забезпечення суддів від його скасування чи зниження досягнутого рівня без відповідної компенсації як гарантію недопущення впливу або втручання у здійснення правосуддя. Окреслену правову позицію стосовно гарантій незалежності суддів було викладено у рішеннях Конституційного Суду України, зокрема, від 20.03.2002 року 5-рп/2002, від 01.12.2004 року 19-рп/2004, від 11.10.2005 року 8-рп/2005, від 22.05.2008 року 10-рп/2008, від 03.06.2013 року 3-рп/2013, а також від 04.12.2018 року 11-р/2018.

Система правового захисту суддів, зокрема їх матеріального забезпечення, встановлена Законом, положення якого узгоджуються з вимогами міжнародно-правових актів щодо незалежності суддів і спрямовані на забезпечення стабільності досягнутого рівня гарантій незалежності суддів, а також є гарантією поваги до гідності людини, її прав та основоположних свобод.

У пункті 62 висновку 1 (2001) Консультативної ради європейських суддів до Комітету міністрів Ради Європи щодо стандартів незалежності судової влади та незмінюваності суддів підкреслюється, що в цілому важливо (особливо для нових демократичних країн) передбачити спеціальні правові положення, що захищають грошову винагороду суддів від скорочення, а також забезпечити положення, що гарантують збільшення оплати праці суддів відповідно до зростання вартості життя.

Суд звертає увагу, що виплата суддівської винагороди регулюється статтею 130 Конституції України та статтею 135 спеціального Закону України №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів», отже норми інших законодавчих актів до цих правовідносин (щодо виплати суддівської винагороди) застосовуватися не можуть, адже згідно частини 2 статті 130 Конституції України, розмір винагороди судді встановлюється виключно законом про судоустрій.

При цьому, Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Водночас, розмір посадового окладу судді, який є складовим елементом суддівської винагороди, на пряму залежить від прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до статті 46 Конституції України визначення прожиткового мінімуму, закладення правової основи для його встановлення, затвердження тощо, наведено у Законі України «Про прожитковий мінімум» від 15 липня 1999 року №966-XIV (далі-Закон №966-XIV).

Відповідно до статті 1 Закону №966-XIV прожитковий мінімум - вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування (далі - набір продуктів харчування), а також мінімального набору непродовольчих товарів (далі - набір непродовольчих товарів) та мінімального набору послуг (далі - набір послуг), необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості.

Прожитковий мінімум визначається нормативним методом у розрахунку на місяць на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років; дітей віком від 6 до 18 років; працездатних осіб; осіб, які втратили працездатність.

Отже, наведеною нормою Закону №966-XIV закріплено вичерпний перелік основних соціальних і демографічних груп населення відносно яких визначається прожитковий мінімум.

Статтею 4 Закону №966-XIV встановлено, що прожитковий мінімум на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення, щороку затверджується Верховною Радою України в законі про Державний бюджет України на відповідний рік. Прожитковий мінімум публікується в офіційних виданнях загальнодержавної сфери розповсюдження.

Суд звертає увагу, що Законом №966-XIV не визначено такого виду прожиткового мінімуму, як «прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді».

Разом з тим, Законом №966-XIV судді до соціальної демографічної групи населення, стосовно яких прожитковий мінімум повинен встановлюватися окремо, не віднесені.

Водночас, статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік», разом із встановленням на 01 січня 2021 року розміру прожиткових мінімумів, зокрема, для працездатних осіб в розмірі 2270 грн, є також вид прожиткового мінімуму, як «прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді», розмір якого становить 2102,00 грн.

Крім того, статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік», разом із встановленням на 01 січня 2021 року прожиткових мінімумів, зокрема, для працездатних осіб в розмірі 2481 грн, є також вид прожиткового мінімуму, як «прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді», розмір якого становить 2102,00 грн.

Окрім того, статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік», разом із встановленням на 01 січня 2021 року прожиткових мінімумів, зокрема, для працездатних осіб в розмірі 2684 грн, є також вид прожиткового мінімуму, як «прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді», розмір якого становить 2102,00 грн.

Відповідачем 1 у період з 01.01.2021 по 14.06.2022 року включно та відповідачем 2 у період з 15.06.2022 року для розрахунку базового розміру посадового окладу позивача не застосовувався прожитковий мінімум для працездатних осіб, розмір якого встановлювався на 01 січня відповідного календарного року, як це передбачено статтею 135 Закону №1402-VIII.

Законом №1402-VIII закріплено, що для визначення розміру суддівської винагороди до уваги може братися лише прожитковий мінімум для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

При цьому, суд зауважує, що зміни до Закону №1402-VIII в частині, яка регламентує розмір суддівської винагороди у спірний період, а також в Закон №966-XIV щодо визначення прожиткового мінімуму не вносилися, а тому, законних підстав для зменшення розміру прожиткового мінімуму, який встановлено для працездатних осіб на 1 січня календарного року, з метою визначення суддівської винагороди, немає.

Крім того, суд звертає увагу на те, що для спірних правовідносин спеціальними є норми статті 135 Закону №1402-VIII, які у часі прийняті раніше, мають пріоритет стосовно пізніших положень Законів України «Про Державний бюджет України на 2021 рік», «Про Державний бюджет України на 2022 рік» та «Про Державний бюджет України на 2023 рік».

Так, Рішенням Конституційного Суду України від 18.06.2020 року №5-рп(II)/2020 визначено, що до судів різних видів юрисдикції ставиться вимога застосовувати класичні для юридичної практики формули (принципи): «закон пізніший має перевагу над давнішим», «закон спеціальний має перевагу над загальним», «закон загальний пізніший не має переваги над спеціальним давнішим». Якщо суд не застосовує цих формул (принципів) за обставин, що вимагають від нього їх застосування, то принцип верховенства права (правовладдя) втрачає свою дієвість.

Водночас, Закони України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» від 15.12.2020 року №1082-IX «Про Державний бюджет України на 2022 рік» від 02.12.2021 року №1928-IX та «Про Державний бюджет України на 2023 рік» від 03.11.2022 року №2710-IX фактично містять змінену складову для визначення базового розміру посадового окладу судді, що порушує гарантії незалежності суддів, одна з яких передбачена частиною другою статті 130 Конституції України і частиною третьою статті 135 Закону №1402-VIII.

Закони України «Про Державний бюджет України на 2021 рік», «Про Державний бюджет України на 2022 рік» та «Про Державний бюджет України на 2023 рік» не повинні містити інакшого чи додаткового правового регулювання правовідносин, що охоплюється предметом регулювання інших законів України, особливо тієї сфери суспільних відносин, для яких діють спеціальні норми.

Конституція України не надає закону про Державний бюджет України вищої юридичної сили відносно інших законів.

Тобто, у національному законодавчому полі існує колізія положень двох нормативно-правових актів рівня закону, подолати яку можливо застосувавши загальний принцип права «спеціальний закон скасовує дію загального закону». Такий підхід використовується у випадку конкуренції норм: коли на врегулювання суспільних відносин претендують загальні та спеціальні норми права.

Отже, за таким правовим підходом, при конкуренції норм необхідно застосовувати правило пріоритетності норм спеціального закону, тобто Закону №1402-VIII, а положення Закону №966-XIV вважати загальними нормами.

На такий аспект законодавчого регулювання звернув увагу Конституційний Суд України у Рішеннях від 09.07.2007 року № 6-рп/2007 (справа про соціальні гарантії громадян) та від 22.05.2008 року № 10-рп/2008 (справа щодо предмета та змісту закону про Державний бюджет України).

Вказана конституційна гарантія незалежності суддів не може порушуватися і змінюватися без внесення відповідних змін до закону про судоустрій, а отже, відповідачі неправильно визначились із розрахунковою величиною посадового окладу, застосувавши в розрахунку іншу величину, відмінну від тієї, що визначена саме спеціальним законом.

Підсумовуючи слід зазначити, що заміна гарантованої Конституцією України однієї зі складових суддівської винагороди - прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня відповідного року, на іншу розрахункову величину, яка Законом №1402-VIII не передбачена (прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді - 2102,00 грн) у спірному періоді, на підставі статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік», є неправомірною.

Згідно із позицією Верховного Суду у цій категорії спорів Законом №1402-VIII закріплено, що для визначення розміру суддівської винагороди до уваги може братися лише прожитковий мінімум для працездатних осіб, розмір якого встановленона1 січня календарного року. Оскільки указана конституційна гарантія незалежності суддів не може порушуватися і змінюватися без внесення відповідних змін до закону про судоустрій, суддівська винагорода не може обчислюватися із застосуванням величини, відмінної від тієї, що визначена Законом №1402-VIII (постанови від 10.11.2021 року у справі №400/2031/21, від 30.11.2021 року у справі №360/503/21, від 02.06.2023 року у справі №400/4904/21, від 22.06.2023 року у справі №400/4904/21, від 12.07.2023 року у справі №140/5481/22, від 13.07.2023 року у справі №280/1233/22, від 24.07.2023 року у справі №280/9563/21, від 25.07.2023 року у справі №120/2006/22-а, від 26.07.2023 року у справі №240/2978/22 та від 27.07.2023 року у справі №240/3795/22).

Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку, що розмір суддівської винагороди встановлений статтею 135 Закону №1402-VIII, повинен обчислюватися з урахуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого на 01.01.2021 року складає 2270 грн., з 01.01.2022 року - 2481 грн, з 01.01.2023 року - 2684 грн, а тому, позивач має право на виплату недоотриманих сум суддівської винагороди за період з 01 січня 2021 по 20 грудня 2023 року включно.

Застосовуючи практику Верховного Суду щодо аналогічних правовідносинах, суд вважає за необхідне зазначити, що у постанові від 10.11.2021 року у справі №400/2031/21, Верховний Суд, розглядаючи спір у подібних правовідносинах щодо обчислення суддівської винагороди із урахуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді в розмірі 2102 грн, дійшов таких висновків: «виплата суддівської винагороди здійснюється в межах бюджетних призначень, головним розпорядником яких є ДСА України. Відповідач (ТУ ДСА України) як розпорядник бюджетних коштів нижчого рівня здійснює свої повноваження в межах асигнувань, які ДСА України затвердила у його кошторисі.

Тому для правильного вирішення цієї справи та обрання ефективного способу захисту порушених прав судам потрібно з`ясувати також участь ДСА України (через призму її компетенції щодо розпорядження бюджетними коштами, виділеними на фінансування судів) у застосуванні прожиткового мінімуму «для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді» при виплаті суддівської винагороди, передбачених абзацом 5 статті 7 Законів України «Про Державний бюджет України на 2021 рік», «Про Державний бюджет України на 2022 рік» та «Про Державний бюджет України на 2023 рік», відтак визначити правовий статус цього державного органу в адміністративному спорі - третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору чи відповідач (другий відповідач)».

У цьому зв`язку Верховним Судом зазначено, що причиною невиплати позивачу суддівської винагороди в повному обсязі протягом спірного періоду може бути недостатність виділених відповідачу коштів (бюджетних асигнувань) на ці потреби. У такому випадку невиплату суддівської винагороди в повному обсязі можна пов`язувати із діяльністю ДСА України як головного розпорядника бюджетних коштів щодо фінансового забезпечення діяльності усіх судів (крім Верховного Суду; стаття 148 Закону №1402-VIII), відповідно як суб`єкта владних повноважень, рішеннями/діями якого порушено право особи (судді).

В іншому випадку, коли ДСА України виділила відповідачу достатньо коштів для виплати суддівської винагороди (зокрема й позивачу) з урахуванням вимог статті 135 Закону №1402-VIII (затвердивши відповідний кошторис), але відповідач натомість розпорядився цими коштами з урахуванням зменшеного розміру прожиткового мінімуму, є підстави стверджувати, що невиплата позивачу суддівської винагороди в повному обсязі, як наслідок виникнення заборгованості з її виплати (перед позивачем), є результатом дій/рішень відповідача, а тому спосіб захисту повинен співвідноситися/пов`язуватися з цими діями та їх наслідками».

Так, ДСА України є державним органом у системі правосуддя, який здійснює організаційне та фінансове забезпечення діяльності судової влади в межах повноважень, встановлених статтею 152 Закону України «Про судоустрій і статус суддів». Відповідно до статті 148 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ДСА України здійснює функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів. Територіальне управління ДСА України в Донецькій області є розпорядником бюджетних коштів нижчого рівня. Ані в Законах України «Про державний бюджету України на 2022 рік», «Про Державний бюджет України на 2023 рік», ані в кошторисі на відповідний рік не передбачено нарахування та виплату суддівської винагороди суддям місцевих загальних судів Донецької області, розрахованої від посадового окладу в розмірі, зазначеному позивачем.

Крім того, Територіальним управління Державної судової адміністрації України в Львівській області в своїх письмових поясненнях у відзиві також зазначено, що ДСА України є державним органом у системі правосуддя, який здійснює організаційне та фінансове забезпечення діяльності судової влади в межах повноважень, встановлених статтею 152 Закону України «Про судоустрій і статус суддів». Відповідно до статті 148 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ДСА України здійснює функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів. Зазначив, що всі штатні розписи місцевих загальних судів м. Львова та Львівської області затверджувались із окладами, які розраховані виходячи із прожиткового мінімуму 2102 грн.

Отже, враховуючи надану відповідачами інформацію, а також те, що ДСА України є головним розпорядником бюджетних коштів щодо фінансового забезпечення діяльності усіх судів, суд дійшов висновку, що спір у даній справі безпосередньо пов`язаний із діяльністю ДСА України, а ДСА України є особою, яка має відповідати за цим позовом.

Враховуючи статус ДСА України, як головного розпорядника бюджетних коштів та учасника бюджетного процесу у питаннях фінансування судової системи Верховний Суд дійшов висновку про правильність рішення судів у спорі "щодо розміру суддівської винагороди", яким зобов`язано Державну судову адміністрацію України здійснити фінансування розпорядника коштів нижчого рівня з єдиного рахунку Державного бюджету України, передбаченого для виконання рішень судів на користь суддів, для проведення виплати судді недоотриманих сум суддівської винагороди.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 10.02.2022 року у справі №160/10554/20.

Стосовно доводів відповідачів про те, що останні не вправі виплачувати суддівську винагороду понад бюджетні асигнування та самостійно обирати закон, який необхідно виконувати, суд звертає увагу, що це не спростовує факт протиправності дій відповідачів щодо виплати судді винагороди застосовуючи інший розмір розрахункової величини, ніж визначена спеціальним законом розрахункова величина.

Враховуючи зазначене, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог позивача, шляхом визнання протиправними дій Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області щодо нарахування та виплати судді Краснолиманського міського суду Донецької області ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 01 січня 2021 року по 14 червня 2022 року включно та допомоги на оздоровлення за 2021 та 2022 роки, виходячи із розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді у розмірі 2102,00 грн; зобов`язання відповідача 1 здійснити нарахування та виплату судді Краснолиманського міського суду Донецької області ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 01 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року включно, виходячи з розрахункової величини для працездатних осіб, розмір якого на 1 січня 2021 року складає 2270,00 грн, з 01 січня 2022 року по 14 червня 2022 року включно, виходячи з розрахункової величини для працездатних осіб, розмір якого на 1 січня 2022 року складає 2481,00 грн, з урахуванням доплат за вислугу років, та матеріальної допомоги за 2021, 2022 роки, з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті, з урахуванням вже виплачених сум та визнання протиправними дій Територіального управління Державної судової адміністрації України в Львівській області щодо нарахування та виплати судді Краснолиманського міського суду Донецької області ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 15 червня 2022 року по 31 серпня 2023 року включно та допомоги на оздоровлення за 2023 рік, виходячи із розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді у розмірі 2102,00 грн; зобов`язання відповідача 2 здійснити нарахування та виплату судді Краснолиманського міського суду Донецької області ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 15 червня 2022 року по 31 грудня 2022 року включно, виходячи з розрахункової величини для працездатних осіб, розмір якого на 1 січня 2022 року складає 2481,00 грн., з 01 січня 2023 року по 30 листопада 2023 року включно, виходячи з розрахункової величини для працездатних осіб, розмір якого на 1 січня 2023 року складає 2684,00 грн, з урахуванням доплат за вислугу років, та матеріальної допомоги за 2023 рік, з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті, з урахуванням вже виплачених сум;окрім того, зобов`язання відповідача 3 здійснити фінансування відповідача 1 та відповідача 2, коштів для проведення виплати судді Краснолиманського міського суду Донецької області ОСОБА_1 недоплаченої суддівської винагороди за період з 01 січня 2021 року по 30 листопада 2023 року включно та матеріальної допомоги за 2021, 2022 та 2023 роки.

Стосовно позовних вимог про зобов`язання відповідачів 1,2 здійснити перерахунок та виплату, в тому числі за рахунок бюджетних призначень на забезпечення здійснення правосуддя місцевими, апеляційними судами та функціонування органів і установ системи правосуддя (Код програмної класифікації видатків та кредитування державного бюджету 0501020), належної суддівської винагороди та допомоги на оздоровлення, а також про зобов`язання відповідача 3 здійснити фінансування, в тому числі за рахунок бюджетних призначень на забезпечення здійснення правосуддя місцевими, апеляційними судами та функціонування органів і установ системи правосуддя (Код програмної класифікації видатків та кредитування державного бюджету 0501020), виплати належної суддівської винагороди та допомоги на оздоровлення, суд звертає увагу, що код програмної класифікації видатків та кредитування державного бюджету 0501020 передбачає забезпечення здійснення правосуддя місцевими, апеляційними судами та функціонування органів і установ системи правосуддя, але не регулює питання для виконання рішень судів, які винесені на користь суддів та працівників апаратів судів, що передбачено бюджетною програмою 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів»

Стосовно позовних вимог про визнання протиправними дій відповідача 2 щодо нарахування та виплати суддівської винагороди по день ухвалення судового рішення у справі за цим позовом (включно), зобов`язання відповідача 2 здійснити перерахунок та виплату належної суддівської винагороди по день ухвалення судового рішення у справі за цим позовом (включно), та зобов`язання відповідача 3 здійснити фінансування виплати належної суддівської винагороди по день ухвалення судового рішення у справі за цим позовом (включно), суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси. (ч. 1 ст. 5 КАС України)

Право на захист - це самостійне суб`єктивне право, яке з`являється у володільця регулятивного права лише в момент порушення чи оскарження останнього.

Зі змісту наведеної правової норми вбачається, що судовому захисту підлягають лише порушені права, свободи і інтереси фізичних або права і інтереси юридичних осіб, а не можливість їх порушення в майбутньому.

Враховуючи викладене, суд вважає неможливим розглядати вимоги щодо зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчиняти дії у майбутньому у зв`язку з вірогідним настанням певних наслідків, оскільки у суду на час розгляду справи відсутні підстави для прийняття рішення стосовно законності таких дій.

Суд звертає увагу, що право позивача стосовно визначення розміру суддівської винагороди у належному розмірі станом на дату розгляду справи не були порушені, оскільки таке нарахування та виплату відповідачем не було здійснено і строк їх виплати не завершився, відтак суд дійшов висновку, що зазначені позовні вимоги є передчасними та такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з нормами частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до вимог пункту 4 частини першої статті 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Відповідно до положень статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до вимог частин першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Нормами частини другої зазначеної статті встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд, відповідно до положень частини п`ятої статті 77 КАС України, вирішує справу на підставі наявних доказів.

Відповідно до п. 10ч. 2 ст. 245 КАС України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

За наслідками судового розгляду суд дійшов висновку про часткове задоволення позову.

Стосовно вимоги позивача про допущення до негайного виконання рішення суду в межах суми за один місяць, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 2 статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України негайно виконуються рішення суду, зокрема, про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць.

Враховуючи, що за результатами розгляду справи судом визначено належний спосіб захисту порушеного права, шляхом зобов`язання відповідача 1 та відповідача 2 нарахувати позивачу суддівську винагороду, а не присудження її виплати у певному розмірі, вимога позивача про звернення рішення суду до негайного виконання в частині стягнення суддівської винагороди за один місяць задоволенню не підлягає.

Стосовно посилання відповідача 1 та відповідача 3 на пропуск позивачем строку звернення до адміністративного суду із позовом суд зазначає наступне.

Відповідно до правових висновків Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду положення статті 122 КАС України не містять норми, які б врегульовували порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці. Положення статті 233 КЗпП України в частині, що стосуються строку звернення до суду у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці, мають перевагу в застосуванні перед частиною п`ятою статті 122КАС України.

Зазначені висновки щодо застосування норм права викладені у п.20 постанови Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 27.04.2023 року у справі №300/4201/22, у п.38 постанови Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 25.04.2023 року у справі №380/15245/22.

Відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній до змін, внесених згідно із Законом України від 01.07.2022 року №2352-IX) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Законом України від 01.07.2022 року №2352-IX, який набрав чинності з 19 липня 2022 року, частини першу і другу статті 233 КЗпП України викладено в такій редакції:

«Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».

Отже, до 19 липня 2022 року КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

При чому до вимог щодо заробітної плати, які виникли до 19.07.2022 року, відповідно до правового висновку, наведеному у пп.29,33 постанови Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 27.04.2023 року у справі №300/4201/22, а також у пп.21-22 постанови Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 19.01.2023 року у справі №460/17052/21, має бути застосована ч.2 ст.233 КЗпП у редакції, чинній до 19.07.2022 року.

У контексті даного позову це означає, що позовні вимоги позивача по 18.07.2022 року включно взагалі не обмежені будь-яким строком звернення до суду.

Враховуючи зазначене, позивачем не пропущено строк звернення до суду з позовними вимогами, заявленими до відповідача 1 та відповідача 3.

У відповідності до положень ст. 139 КАС України розподіл судових витрат не здійснюється.

На підставі вищевикладеного та керуючись КАС України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області, Територіального управління Державної судової адміністрації України в Львівській області, Державної судової адміністрації України про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області щодо нарахування та виплати судді Краснолиманського міського суду Донецької області ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 01 січня 2021 року по 14 червня 2022 року включно та допомоги на оздоровлення за 2021 та 2022 роки, виходячи із розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді у розмірі 2102,00 грн.

Зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області (, адреса: 84112, Донецька область м. Слов`янськ, вул. Добровольського, 2) здійснити нарахування та виплату суддівської винагороди судді Краснолиманського міського суду Донецької області ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) за період з 01 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року включно, виходячи з розрахункової величини для працездатних осіб, розмір якого на 1 січня 2021 року складає 2270,00 грн, з 01 січня 2022 року по 14 червня 2022 року включно, виходячи з розрахункової величини для працездатних осіб, розмір якого на 1 січня 2022 року - 2481,00 грн, з урахуванням доплат за вислугу років та матеріальної допомоги за 2021, 2022 роки, з утриманням передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті, з урахуванням фактично виплачених сум.

Визнати протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Львівській області щодо нарахування та виплати судді Краснолиманського міського суду Донецької області ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 15 червня 2022 року по 30 листопада 2023 року включно та допомоги на оздоровлення за 2023 рік, виходячи із розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді у розмірі 2102,00 грн.

Зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Львівській області (, адреса: 79005, Львівська область, м. Львів, вул. Драгоманова, 25) здійснити нарахування та виплату суддівської винагороди судді Краснолиманського міського суду Донецької області ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) за період з 15 червня 2022 року по 31 грудня 2022 року включно, виходячи з розрахункової величини для працездатних осіб, розмір якого на 1 січня 2022 року - 2481,00 грн, з 01 січня 2023 року по 30 листопада 2023 року включно, виходячи з розрахункової величини для працездатних осіб, розмір якого на 1 січня 2023 року - 2684,00 грн, з урахуванням доплат за вислугу років та матеріальної допомоги за 2023 рік, з утриманням передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті, з урахуванням фактично виплачених сум.

Зобов`язати Державну судову адміністрацію України (, адреса: 01601, м. Київ, вул. Липська, 18/5) здійснити фінансування Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області та Територіального управління Державної судової адміністрації України в Львівській області коштів для проведення виплати недоплаченої суддівської винагороди судді Краснолиманського міського суду Донецької області ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) за період з 01 січня 2021 року по 30 листопада 2023 року включно та матеріальної допомоги за 2021, 2022 та 2023 роки, виходячи з базового розміру посадового окладу судді 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня 2021 року у сумі 2270,00 грн, на 01 січня 2022 року у сумі 2481,00 грн, на 01 січня 2023 року у сумі 2684,00 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Рішення прийнято, складено та підписано в повному обсязі в нарадчій кімнаті 18 грудня 2023 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено до Першого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя О.В. Троянова

Суддя О.В. Троянова