Справа № 160/8030/22
Суддя: Боженко Наталія Василівна
Дата ухвалення: 2023-12-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 грудня 2023 року Справа №160/8030/22
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі позивач) до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області (далі відповідач), в якій позивач просить суд (у новій редакції):
- визнати протиправним та скасувати наказ відповідача від 10.05.2022р. №455к про притягнення до дисциплінарної відповідальності старшого інспектора відділу дільничних офіцерів поліції управління превентивної діяльності Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області Ілліш Олександри Олександрівни;
- визнати протиправним та скасувати наказ відповідача №554 від 12.05.2022р. про звільнення старшого інспектора відділу дільничних офіцерів поліції управління превентивної діяльності Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області Ілліш Олександри Олександрівни зі служби в поліції;
- поновити ОСОБА_1 на службі в поліції на посаді старшого інспектора відділу дільничних офіцерів поліції управління превентивної діяльності Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області з 12 травня 2022 року;
- стягнути за рахунок державних асигнувань відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з моменту звільнення, а саме: з 12 травня 2022 року по день фактичного розрахунку;
- допустити негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі (службі) та виплати заробітної плати за один місяць.
Позовна заява обґрунтована посиланнями на протиправність наказів відповідача, якими на позивача накладено дисциплінарне стягнення та в підсумку звільнено зі служби в поліції. Зазначає, що такі накази постановленні без врахування аналізу підстав відсутності позивача на службі, а звільнення є непропорційним заходом. Так позивач проходила службу у органах поліції на вищевказаній посаді та 12.05.2022р. за оспорюваними наказами була притягнута до дисциплінарної відповідальності та звільнена зі служби в поліції за п.6 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» (у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби), а саме: відсутності її на службі без поважних причин після початку збройної агресії рф проти України. Позивач посилається на те, що в її діях був відсутній склад дисциплінарного проступку, оскільки до початку збройної агресії рф проти нашої Держави вона перебувала у відпустці з виїздом до Арабської Республіки Єгипет згідно до наказу від 11.01.2022р. №3в о/с, про що було відомо її керівництву, однак, після початку збройної агресії рф вона фізично не змогла прибути на територію України та стати до служби через те, що авіа простір був закритим, мала змогу прибути до України лише 17.05.2022р., що, на думку позивача, є поважною причиною підтвердження її відсутності на робочому місці. Щодо порушення відповідачем процедури притягнення її до дисциплінарної відповідальності, то позивач посилається на те, що вона не була ознайомлена із вказаними спірними наказами, отримала їх лише 13.06.2022р. через поштове відправлення, всупереч вимогам чинного законодавства особисто з наказом про звільнення не була ознайомлена, трудову книжку також не отримала; оспорювані накази не містять достатніх доказів вчинення нею дисциплінарного проступку (зокрема, протиправної поведінки, шкідливих наслідків та причинного зв`язку між ним і дією (бездіяльністю)); матеріали службового розслідування не містять наказу про створення дисциплінарної комісії в порушення вимог п.2 розділу І Положення №893. З огляду на викладене, позивач вважає, що дії з боку відповідача є протиправними та необ`єктивними, такими, що порушують її права
Справі за даним адміністративним позовом присвоєно єдиний унікальний номер судової справи - 160/8030/22 та у зв`язку з автоматизованим розподілом дана адміністративна справа була передана для розгляду судді Конєвій С.О.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13 червня 2022 року позовну заяву залишено без руху.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01 липня 2022 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі №160/8030/22, призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами (письмове провадження).
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30 серпня 2022 року адміністративний позов задоволено частково.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 17 листопада 2022 року апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області залишено без задоволення, а рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30 серпня 2022 - без змін.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 21 вересня 2023 року касаційну скаргу Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області задоволено частково. Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30 серпня 2022 та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 17 листопада 2022 у справі № 160/8030/22 скасовано. Справу № 160/8030/22 направлено на новий судовий розгляд до суду першої інстанції - Дніпропетровського окружного адміністративного суду.

05 жовтня 2023 року адміністративна справа №160/8030/22 надійшла до Дніпропетровського окружного адміністративного суду та у зв`язку з автоматизованим розподілом дана адміністративна справа була передана для розгляду судді Боженко Н.В.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09 жовтня 2023 року прийнято до свого провадження, призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами (письмове провадження).

16 листопада 2023 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду від представника відповідача надійшов відзив, в якому відповідач проти позову заперечує в повному обсязі. Зазначає, що позивач 01.03.2022 року не прибула до місця служби після завершення відпустки, в якій перебувала по 28.02.2022 року, мотивуючи неможливість повернутися відсутністю вильоту з Арабської Республіки Єгипет. Від позивача жодних доказів неможливості прибуття на службу не надходило. В свою чергу визначення виду дисциплінарного стягнення є дискреційним повноваженням відповідача. Просить звернути увагу, що у період з 01.03.2022 по 17.05.2022 року (день прибуття позивача до м. Київ) вона не зверталась до закордонних дипломатичних установ України, не надала копію закордонного паспорта в повному обсязі.

08 грудня 2023 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду від представника позивача надійшли додаткові пояснення. Зазначає, що вчасне повернення позивача на територію України не залежало від її волі, а отже неповернення до служби після закінчення відпустки не можна вважати умисними діями, які стали підставою для притягнення до дисциплінарної відповідальності. Службовим розслідуванням не встановлено умисності в діях позивача, докази порушення службової дисципліни (порушення Присяги, Внутрішнього розпорядку) не наведені, невихід на службу пов`язаний з непереборними обставинами, які були відомі відповідачу. Відповідач не врахував поважність причин невиходу, а також не довів, що поведінка відповідача якимось чином вплинула на довіру до поліції чи підірвала до неї авторитет. Звертає увагу, що позивач не мала та не має дисциплінарних стягнень, мала відзнаки та нагороди.

Дослідивши матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи, які мають значення для вирішення цього спору.

Позивач з 07.11.2015 року проходила службу в органах поліції у званні капітана поліції, зокрема, на посаді старшого інспектора відділу дільничних офіцерів поліції управління превентивної діяльності Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області.

У період з 14.02.2022 по 28.02.2022 позивач знаходилася у щорічній оплачуваній відпустці за 2022 рік на 15 діб з виїздом до Арабської Республіки Єгипет згідно до наказу Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області від 11.01.2022 № 3в о/с.

24 лютого 2022 після збройної агресії російської федерації проти України позивача через месенджери «Вотсап» та «Телеграм» було повідомлено про необхідність повернення до України та прибуття на службу у зв`язку із введенням на території нашої держави воєнного стану. Проте, позивач повідомила, що, наразі, не має можливості повернутися до України через закриття авіа простору із Україною та відсутність квитків на літаки до держав Європи.

Наказом відповідача від 11.04.2022 року №572 щодо, зокрема, позивача призначено службове розслідування.

Наказом відповідача від 13.04.2022 року №581 на час проведення службового розслідування відсторонено позивача від виконання службових обов`язків за займаною посадою з 01.04.2022 року.

Згідно фіскального чеку від 13.04.2022 року вищевказаний наказ направлено позивачу на її поштову адресу.

Наказом відповідача від 04.05.2022 року №647 скасовано наказ відповідача від 11.04.2022 року №572.

Наказом відповідача від 05.05.2022 року № 649 у зв`язку з надходженням рапорту начальника управління превентивної діяльності Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області Мороза С.П. щодо невиходу на службу без поважних причин старшого інспектора відділу дільничних офіцерів поліції цього ж управління капітана поліції ОСОБА_1 з 01.03.2022 призначено службове розслідування за фактами, викладеними у рапорті.

За результатами службового розслідування затверджено висновок від 10.05.2022 року, за пунктом 3 якого було запропоновано: за порушення службової дисципліни, недотримання вимог пункту 1, 2 частини першої статті 18 Закону України «Про Національну поліцію», Присяги працівника поліції, пунктів 1, 8 частини третьої статті 1 Дисциплінарного статуту Національної поліції, затвердженого Законом України від 15.03.2018 № 2337-VIII (зі змінами), Внутрішнього розпорядку дня поліцейських, державних службовців та працівників управлінь, відділів, секторів апарату Головного управління Національної поліції та інших структурних відокремлених підрозділів, затвердженого наказом Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області від 30.09.2016 № 2786, що виразилося у відсутності на службі без поважних причин з 01.03.2022 року по 10.05.2022 року в умовах воєнного стану, тобто вчиненні дій, які не сумісні з вимогами, що пред`являються до професійних та моральних якостей поліцейського, та, як наслідок, підривають довіру до нього як носія влади та до поліції в цілому, враховуючи характер проступку, обставини, за яких він був вчинений, застосувати до позивача дисциплінарне стягнення у виді звільнення зі служби в поліції.

Наказом від 10.05.2022 року № 445к «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності поліцейських управління превентивної діяльності ГУНП» за порушення службової дисципліни, недотримання вимог пункту 1, 2 частини першої статті 18 Закону України «Про Національну поліцію», пунктів 1, 8 частини третьої статті 1 Дисциплінарного статуту Національної поліції, затвердженого Законом України від 15.03.2018 №2337- VIII (зі змінами), Внутрішнього розпорядку дня поліцейських, державних службовців та працівників управлінь, відділів, секторів апарату Головного управління Національної поліції та інших структурних відокремлених підрозділів, затвердженого наказом Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області від 30.09.2016 року №2786, що виразилося у відсутності на службі без поважних причин з 01.03.2022 року по 10.05.2022 року в умовах воєнного стану, тобто вчиненні дій, які не сумісні з вимогами, що пред`являються до професійних та моральних якостей поліцейського, та, як наслідок, підривають довіру до нього як носія влади та до поліції в цілому, враховуючи характер проступку, обставини, за яких він був вчинений, до позивача застосовано дисциплінарне стягнення у виді звільнення зі служби в поліції.

12 травня 2022 року щодо позивача складено подання на звільнення, в якому, серед іншого, викладено наступну інформацію: служба в ОВС з 05.01.2012 року до 06.11.2015 року, служба в Національній поліції з 07.11.2015 року до теперішнього часу, стаж служби на 12.05.2022 року 10 років 04 місяці 08 днів. Вказується службовий шлях позивача. До виконання своїх службових обов`язків ставиться не завжди з відповідальністю. Здатна якісно та ефективно реалізувати по службі свої потенційні можливості, але не завжди використовує. При вирішенні службових питань проявляє принциповість та наполегливість. Може виконувати встановлений обсяг роботи. У стройовому відношенні підтягнута, фізично розвинута добре. Табельною зброєю та прийомами самозахисту володіє впевнено. За складом характеру спокійна, здатна контролювати власні емоції. За результатами атестування позивач займаній посаді відповідає, заслуговує призначення на вищу посаду. За час служби до дисциплінарної відповідальності притягалася 1 раз (вищезгаданий наказ від 10.05.2022 року №445к).

Наказом від 12.05.2022 року № 554о/с «По особовому складу» згідно з Законом України «Про Національну поліцію» звільнено за пунктом 6 частини першої статті 77 (у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України) та з урахуванням Закону України «Про правовий режим воєнного стану» капітана поліції ОСОБА_1 , старшого інспектора відділу дільничних офіцерів поліції управління превентивної діяльності, з 12.05.2022.

Вважаючи вказані накази протиправними, позивач звернулась з цією позовною заявою до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначає Законом України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 року №580-VIII (далі Закон №580-VIII).

Згідно ч. 1 ст. 1 Закону №580-VIII Національна поліція України (поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

У своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами (ч. 1 ст. 3 Закону №580-VIII).

Частиною 3 ст. 11 Закону №580-VIII передбачено, що рівень довіри населення до поліції є основним критерієм оцінки ефективності діяльності органів і підрозділів поліції.

Згідно ст. 18 Закону №580-VIII поліцейський зобов`язаний: 1) неухильно дотримуватися положень Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського; 2) професійно виконувати свої службові обов`язки відповідно до вимог нормативно-правових актів, посадових (функціональних) обов`язків, наказів керівництва; 3) поважати і не порушувати прав і свобод людини; 4) надавати невідкладну, зокрема домедичну і медичну, допомогу особам, які постраждали внаслідок правопорушень, нещасних випадків, а також особам, які опинилися в безпорадному стані або стані, небезпечному для їхнього життя чи здоров`я; 5) зберігати інформацію з обмеженим доступом, яка стала йому відома у зв`язку з виконанням службових обов`язків; 6) інформувати безпосереднього керівника про обставини, що унеможливлюють його подальшу службу в поліції або перебування на займаній посаді.

Приписам ч.ч. 1, 2 ст. 19 Закону №580-VIII визначено, що у разі вчинення протиправних діянь поліцейські несуть кримінальну, адміністративну, цивільно-правову та дисциплінарну відповідальність відповідно до закону.

Підстави та порядок притягнення поліцейських до дисциплінарної відповідальності, а також застосування до поліцейських заохочень визначаються Дисциплінарним статутом Національної поліції України, що затверджується законом.

У разі виникнення загрози державному суверенітету України та її територіальної цілісності, а також у ході відсічі збройної агресії проти України органи та підрозділи, що входять до системи поліції, відповідно до законодавства України беруть участь у виконанні завдань територіальної оборони, забезпеченні та здійсненні заходів правового режиму воєнного стану у разі його оголошення на всій території України або в окремій місцевості (частина друга статті 24 Закону №580-VIII).

Відповідно до ч. 1 ст. 59 Закону №580-VIII служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.

Згідно з ч. 1 ст. 64 Закону №580-VIII особа, яка вступає на службу в поліції, складає Присягу на вірність Українському народові такого змісту:

«Я, (прізвище, ім`я та по батькові), усвідомлюючи свою високу відповідальність, урочисто присягаю вірно служити Українському народові, дотримуватися Конституції та законів України, втілювати їх у життя, поважати та охороняти права і свободи людини, честь держави, з гідністю нести високе звання поліцейського та сумлінно виконувати свої службові обов`язки».

Пунктом 6 ч. 1 ст. 77 Закону №580-VIII передбачено, що поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України.

Сутність службової дисципліни в Національній поліції України, повноваження поліцейських та їхніх керівників з її додержання, види заохочень і дисциплінарних стягнень, а також порядок їх застосування та оскарження визначає Дисциплінарний статут Національної поліції України, затверджений Законом України «Про Дисциплінарний статут Національної поліції України» від 15.03.2018 № 2337-VIII (далі - Дисциплінарний статут).

За визначенням, що міститься у частині першій статті 1 Дисциплінарного статуту службова дисципліна - дотримання поліцейським Конституції і законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, наказів Національної поліції України, нормативно-правових актів Міністерства внутрішніх справ України, Присяги поліцейського, наказів керівників.

За змістом частини третьої статті 1 Дисциплінарного статуту службова дисципліна, крім основних обов`язків поліцейського, визначених статтею 18 Закону України «Про Національну поліцію», зобов`язує поліцейського: 1) бути вірним Присязі поліцейського, мужньо і вправно служити народу України; 2) знати закони, інші нормативно-правові акти, що визначають повноваження поліції, а також свої посадові (функціональні) обов`язки; 3) поважати права, честь і гідність людини, надавати допомогу та запобігати вчиненню правопорушень; 4) безумовно виконувати накази керівників, віддані (видані) в межах наданих їм повноважень та відповідно до закону; 5) вживати заходів до негайного усунення причин та умов, що ускладнюють виконання обов`язків поліцейського, та негайно інформувати про це безпосереднього керівника; 6) утримуватися від дій, що перешкоджають іншим поліцейським виконувати їхні обов`язки, а також які підривають авторитет Національної поліції України; 7) утримуватися від висловлювань та дій, що порушують права людини або принижують честь і гідність людини; 8) знати і виконувати заходи безпеки під час несення служби, дотримуватися правил внутрішнього розпорядку; 9) підтримувати рівень своєї підготовки (кваліфікації), необхідний для виконання службових повноважень; 10) берегти службове майно, забезпечувати належний стан зброї та спеціальних засобів; 11) поважати честь і гідність інших поліцейських і працівників поліції, надавати їм допомогу та стримувати їх від вчинення правопорушень; 12) дотримуватися правил носіння однострою та знаків розрізнення; 13) сприяти керівникові в організації дотримання службової дисципліни, інформувати його про виявлені порушення, у тому числі вчинені іншими працівниками поліції; 14) під час несення служби поліцейському заборонено перебувати у стані алкогольного, наркотичного та/або іншого сп`яніння.

Відповідно до частини першої статті 11 Дисциплінарного статуту за порушення службової дисципліни поліцейські незалежно від займаної посади та спеціального звання несуть дисциплінарну відповідальність згідно з цим Статутом.

Дисциплінарним проступком визнається протиправна винна дія чи бездіяльність поліцейського, що полягає в порушенні ним службової дисципліни, невиконанні чи неналежному виконанні обов`язків поліцейського або виходить за їх межі, порушенні обмежень та заборон, визначених законодавством для поліцейських, а також у вчиненні дій, що підривають авторитет поліції (стаття 12 Дисциплінарного статуту).

Згідно з частинами першою-третьою статті 13 Дисциплінарного статуту дисциплінарне стягнення є засобом підтримання службової дисципліни, що застосовується за вчинення дисциплінарного проступку з метою виховання поліцейського, який його вчинив, для безумовного дотримання службової дисципліни, а також з метою запобігання вчиненню нових дисциплінарних проступків.

Дисциплінарне стягнення має індивідуальний характер та не застосовується до поліцейського, вина якого у вчиненні дисциплінарного проступку не встановлена у визначеному порядку або який діяв у стані крайньої необхідності чи необхідної оборони.

До поліцейських можуть застосовуватися такі види дисциплінарних стягнень: 1) зауваження; 2) догана; 3) сувора догана; 4) попередження про неповну службову відповідність; 5) пониження у спеціальному званні на один ступінь; 6) звільнення з посади; 7) звільнення із служби в поліції.

Частинами першою-четвертою статті 14 Дисциплінарного статуту передбачено, що службове розслідування - це діяльність із збирання, перевірки та оцінки матеріалів і відомостей про дисциплінарний проступок поліцейського.

Службове розслідування проводиться з метою своєчасного, повного та об`єктивного з`ясування всіх обставин вчинення поліцейським дисциплінарного проступку, встановлення причин і умов його вчинення, вини, ступеня тяжкості дисциплінарного проступку, розміру заподіяної шкоди та для підготовки пропозицій щодо усунення причин вчинення дисциплінарних проступків.

Службове розслідування призначається за письмовим наказом керівника, якому надані повноваження із застосування до поліцейського дисциплінарного стягнення.

Підставою для призначення службового розслідування є заяви, скарги та повідомлення громадян, посадових осіб, інших поліцейських, засобів масової інформації (далі - повідомлення), рапорти про вчинення порушення, що має ознаки дисциплінарного проступку, або безпосереднє виявлення ознак такого проступку посадовою особою поліції, за наявності достатніх даних, що вказують на ознаки дисциплінарного проступку.

Особливості проведення службового розслідування в період дії воєнного стану визначено у розділі V Дисциплінарного статуту.

Відповідно до частини першої статті 26 Дисциплінарного статуту у період дії воєнного стану службове розслідування проводиться з дотриманням вимог цього Статуту з урахуванням особливостей, визначених цим розділом.

Згідно ч. 1-4 ст. 27 Дисциплінарного статуту під час проведення службового розслідування уповноважена особа зобов`язана запропонувати поліцейському або іншій особі, обізнаній з обставинами вчинення дисциплінарного проступку, надати пояснення.

У разі відсутності поліцейського на службі уповноважена особа зобов`язана викликати його для надання пояснень. Виклик здійснюється шляхом його безпосереднього вручення поліцейському або надсилання поштовим зв`язком чи з використанням електронної комунікації.

За наявної можливості надсилання виклику поштовим зв`язком здійснюється рекомендованим листом на адресу місця проживання поліцейського, що зазначена в його особовій справі.

Надсилання виклику з використанням електронної комунікації здійснюється виключно на адресу електронної пошти поліцейського чи за іншими контактними даними, які зазначені в його особовій справі або які наявні в розпорядженні його безпосереднього керівника.

Виклик надсилається з таким розрахунком, щоб поліцейський, який викликається, мав не менше однієї доби для прибуття за вказаною у виклику адресою.

Виклик, який надіслано поштовим зв`язком, вважається таким, що отриманий поліцейським, на четвертий календарний день з дня його відправлення.

Виклик, надісланий з використанням електронної комунікації, вважається таким, що отриманий поліцейським, на другий день з дня його відправлення.

Якщо поліцейський, викликаний уповноваженою особою у визначеному цією статтею порядку, не з`явився та не повідомив про наявність поважних причин свого неприбуття, він вважається таким, що відмовився від надання пояснень, про що уповноваженою особою складається акт.

Від поліцейського, стосовно якого є підтвердні дані про самовільне залишення ним місця несення служби, виїзд до інших регіонів країни чи за кордон, пояснення не відбираються, поліцейський вважається таким, що відмовився від надання пояснень.

За змістом частин першої, другої статті 28 Дисциплінарного статуту у разі встановлення за результатами службового розслідування в діях поліцейського дисциплінарного проступку видається письмовий наказ про застосування до нього одного з видів дисциплінарного стягнення з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Дисциплінарні стягнення застосовуються в порядку зростання від менш суворого, яким є зауваження, до більш суворого - звільнення зі служби в поліції.

За приписами статті 30 Дисциплінарного статуту у разі відсутності поліцейського, якого притягнуто до дисциплінарної відповідальності, без поважних причин на службі копія наказу про застосування до нього дисциплінарного стягнення надсилається поштовим зв`язком (у разі можливості) на адресу місця проживання, зазначену в його особовій справі, або з використанням електронної комунікації за контактними даними, які наявні в розпорядженні його безпосереднього керівника.

Поліцейський вважається таким, що ознайомлений з наказом про застосування дисциплінарного стягнення, після спливу чотирьох календарних днів з дня його відправлення поштовим зв`язком або після спливу двох календарних днів - у разі відправлення з використанням електронної комунікації.

Доведення до поліцейського, який відсутній на службі без поважних причин, наказу про виконання застосованого до нього дисциплінарного стягнення у виді звільнення з посади або звільнення зі служби в поліції, здійснюється в порядку, визначеному цією статтею.

Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією Російською Федерацією проти України, на підставі пропозицій Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», з 5 години 30 хвилин 24.02.2022 на території України введено воєнний стан.

Пунктом 2 Указу постановлено Військовому командуванню (Генеральному штабу Збройних Сил України, Командуванню об`єднаних сил Збройних Сил України, командуванням видів, окремих родів військ (сил) Збройних Сил України, управлінням оперативних командувань, командирам військових з`єднань, частин Збройних Сил України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Управління державної охорони України) разом із Міністерством внутрішніх справ України, іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати передбачені Законом України «Про правовий режим воєнного стану» заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.

Відповідно до ч. 5 ст. 353 Кодексу адміністративного судочинства України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обов`язковими для суду першої або апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

У постанові Касаційного адміністративного суду від 21 вересня 2023 року у справі №160/8030/22 за результатом касаційного перегляду цієї справи вказано наступне:

47. Як зазначено вище, підставою звільнення позивача зі служби в поліції на підставі спірного наказу є висновки службового розслідування щодо порушення позивачем службової дисципліни, що виразилось у відсутності на службі без поважних причин з 01.03.2022 по 10.05.2022 в умовах воєнного стану.

48. З матеріалів справи встановлено, що позивач заперечує факт порушення нею службової дисципліни та скоєння дисциплінарного проступку з огляду на наявність поважних причин відсутності на службі.

49. Суди попередніх інстанцій, застосовуючи до спірних правовідносин положення норм трудового законодавства, дійшли висновку щодо неправомірного звільнення позивача зі служби в поліції, оскільки позивачем підтверджено поважність причин неможливості виходу на службу у період з 01.03.2022 по 10.05.2022.

50. На переконання Верховного Суду, такий висновок судів попередніх інстанцій є передчасним, враховуючи таке.

51. Так, суди попередніх інстанцій в даному випадку помилково застосовують до спірних правовідносин положення статті 40 Кодексу законів про працю України, якими врегульовано питання розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця, оскільки спірні правовідносини врегульовано нормами спеціального законодавства - Законом України «Про Національну поліцію» та Дисциплінарним статутом, та саме за положеннями цих нормативно-правових актів на позивача накладено дисциплінарне стягнення у виді звільнення.

52. Тобто в даному випадку суди помилково ототожнюють поняття «прогулу» та «відсутність на службі без поважних причин».

53. З матеріалів справи встановлено, що за висновком службового розслідування відповідачем визначено вчинення позивачем дисциплінарного проступку такого як порушення службової дисципліни, що виразилось у відсутності на службі без поважних причин в умовах воєнного стану.

54. Отже, в даному випадку позивача звільнено зі служби в поліції у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення, а не за прогул без поважних причин, що виключає можливість застосування до спірних правовідносин положень загального трудового законодавства.

55. Відповідно помилковим є і висновок судів попередніх інстанцій, що у даному випадку відсутність позивача на службі має підтверджуватися актами про невихід.

56. Так, процесуальним законом саме на відповідача (суб`єкта владних повноважень) покладено обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності.

57. Відповідачем в обґрунтування правомірності прийняття оскаржуваних наказів надано докази на підтвердження факту відсутності позивача на службі.

58. Водночас, зі змісту оскаржуваних судових рішень, суди попередніх інстанцій, вирішуючи спір, не надали оцінку таким аргументам відповідача.

59. Проте, встановлення цих обставин має значення для правильного вирішення справи.

60. Неповне встановлення судами попередніх інстанцій обставин справи щодо фактичної підстави для притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності не дозволяє колегії суддів перевірити правомірність оспорюваних наказів.

61. З огляду на викладене, Верховний Суд констатує, що висновки судів попередніх інстанцій ґрунтуються на неповно встановлених обставинах справи.

62. Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

63. Це означає, що судове рішення має містити пояснення (мотиви), чому суд вважає ту чи іншу обставину доведеною або не доведеною, чому суд врахував одні докази, але не взяв до уваги інших доказів, чому обрав ту чи іншу норму права (закону), а також чому застосував чи не застосував встановлений нею той чи інший правовий наслідок. Кожен доречний і важливий аргумент особи, яка бере участь у справі, повинен бути проаналізований і одержати відповідь суду.

64. Виходячи із змісту принципу офіційного з`ясування всіх обставин у справі в адміністративному судочинстві саме на суд покладається обов`язок визначити характер спірних правовідносин та зміст правової вимоги, матеріальний закон, який їх регулює, а також факти, що підлягають встановленню і лежать в основі позовних вимог та заперечень; з`ясувати, які є докази на підтвердження зазначених фактів, і вжити заходів для виявлення та витребування доказів.

65. Верховний Суд також звертає увагу, що одне із призначень обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті, та надати стороні можливість його оскарження у разі незгоди з аргументами суду. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися публічний контроль за здійсненням правосуддя. А тому при оскаржені рішення суду слід звертати увагу на те, що залишення без уваги ключових доводів сторони є прямим порушенням процесу.

66. Отже, Верховний Суд зазначає, що суди попередніх інстанцій не вжили усіх, визначених законом, заходів та не встановили усі фактичні обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, у зв`язку з чим дійшли передчасних висновків по суті справи».

Суд враховує вказані висновки і мотиви Верховного Суду під час нового розгляду цієї справи в суді першої інстанції.

Суд зауважує, що службова дисципліна базується на високій свідомості та зобов`язує кожного працівника поліції, зокрема, дотримуватися законодавства, неухильно виконувати вимоги Присяги, статутів і наказів начальників; з гідністю і честю поводитися в позаслужбовий час, бути прикладом у дотриманні громадського порядку, припиняти протиправні дії осіб, які їх учиняють.

З тексту Присяги поліцейського, неухильне дотримання якої визначено законом, слідує, що в основі поведінки працівника поліції закладені етичні, правові та службово-дисциплінарні норми поведінки, недодержання яких утворює факт порушення Присяги. Тому, складаючи Присягу, поліцейський покладає на себе не тільки певні службові зобов`язання, але й моральну відповідальність за їх виконання.

Порушення Присяги слід розуміти як скоєння поліцейським проступку (вчинку) проти інтересів служби, який суперечить покладеним на нього обов`язкам, підриває довіру до нього як до носія влади, що призводить до приниження авторитету органів поліції та унеможливлює подальше виконання ним своїх обов`язків.

Як висновується з аналізу нормативно-правових актів, які регулюють діяльність працівників органів поліції, законодавець висуває підвищені вимоги до поліцейського, що пов`язано з особливим статусом Національної поліції, а також спрямованістю діяльності поліції на служіння суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, підтримання публічної безпеки і порядку. У свою чергу, недотримання поліцейським вищезазначених вимог є дисциплінарним проступком, за вчинення якого до порушника застосовуються заходи дисциплінарного стягнення.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду від 22.11.2023 року у справі №480/2696/22.

Порушення Присяги - це несумлінне, недобросовісне виконання обов`язків поліцейським. Про несумлінність дій (бездіяльності) поліцейського свідчить невиконання обов`язків умисно або внаслідок недбалого ставлення до них.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду від 16.11.2023 року у справі №600/1876/22-а.

Дискредитація звання рядового і начальницького складу національної поліції за своєю суттю полягає у вчиненні такого проступку, що підриває довіру та авторитет таких органів і їх працівників в очах громадськості та є несумісним із подальшим проходженням служби. Вчинки, що дискредитують працівників національної поліції та власне національна поліція, пов`язані насамперед із низкою моральних вимог, які пред`являються до них під час здійснення службових функцій та у повсякденному житті.

Проходження служби в поліції, зважаючи на її специфіку та підвищену увагу суспільства, вимагає від особи надзвичайної дисциплінованості та відповідальності за свої дії та вчинки. Поліцейський повинен уникати вчинення дій, що підривають довіру та авторитет органів поліції і їх працівників в очах громадськості та є несумісним із подальшим проходженням служби.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду від 31.08.2023 року у справі №260/749/20

Службова дисципліна полягає у дотриманні (виконанні) законодавчих і підзаконних актів із питань службової діяльності та бездоганному і неухильному додержанні порядку та правил, що такими актами передбачені. Службова дисципліна базується на високій свідомості та зобов`язує кожного поліцейського, зокрема, дотримуватися законодавства, неухильно виконувати вимоги Присяги, статутів і наказів начальників. Обов`язок дотримуватися етичних, правових і службово-дисциплінарних норм поведінки, загальнолюдських цінностей, які спрямовані на забезпечення служіння поліції суспільству, є обов`язком для кожного поліцейського незалежно від посади, звання та його місцеперебування. Протиправна винна дія чи бездіяльність поліцейського, що полягає в порушенні ним службової дисципліни, невиконанні чи неналежному виконанні обов`язків поліцейського або виходить за їх межі, порушенні обмежень та заборон, визначених законодавством для поліцейських, а також у вчиненні дій, що підривають авторитет поліції, є дисциплінарним проступком, вчинення якого є підставою для дисциплінарної відповідальності.

Аналогічні правові висновки містяться в постанові Верховного Суду від 07.07.2022 у справі № 460/5545/20.

Частина друга ст. 19 Закону №580-VIII є бланкетною нормою права та відсилає до Дисциплінарного статуту щодо питань підстав та порядку притягнення поліцейських до дисциплінарної відповідальності.

Статті 12, 13 Дисциплінарного статуту, а також інші його положення, створюють систему правового регулювання, за змістом якої дисциплінарне стягнення накладається за вчинення дисциплінарного проступку, види якого не визначені, а його визначення надано змістовно.

Відповідно, в цій справі суду первинно належить встановити чи була поведінка позивача дисциплінарним порушенням.

Діяння позивача визначено в наказі відповідача від 10.05.2022 року №445 к наступним чином: відсутність на службі без поважних причин з 01.03.2022 року по 10.05.2022 року в умовах воєнного стану.

Такі дії відповідач інтерпретував як такі, що несумісні з вимогами, що пред`являються до професійних та моральних якостей поліцейського, та, як наслідок, підривають довіру до нього як до носія влади та до поліції в цілому. При цьому відповідачем визначено, що цими діями порушено наступні нормативні положення:

1) п. 1 ч. 1 ст. 18 Закону №580-VIII (поліцейський зобов`язаний: неухильно дотримуватися положень Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського);

2) п. 2 ч. 1 ст. 18 Закону №580-VIII (професійно виконувати свої службові обов`язки відповідно до вимог нормативно-правових актів, посадових (функціональних) обов`язків, наказів керівництва);

3) Присягу працівника поліції (вірно служити Українському народові, дотримуватися Конституції та законів України, втілювати їх у життя, поважати та охороняти права і свободи людини, честь держави, з гідністю нести високе звання поліцейського та сумлінно виконувати свої службові обов`язки);

4) п. 1 ч. 3 ст. 1 Дисциплінарного статуту (бути вірним Присязі поліцейського, мужньо і вправно служити народу України);

5) п. 8 ч. 3 ст. 1 Дисциплінарного статуту (знати і виконувати заходи безпеки під час несення служби, дотримуватися правил внутрішнього розпорядку);

6) Внутрішній розпорядок дня поліцейських, державних службовців та працівників управлінь, відділів, секторів апарату ГУНП та інших його структурних, відокремлених підрозділів.

Таким чином, судом здійснюється перевірка порушень позивачем вказаних відповідних положень шляхом вчинення відповідного діяння (відсутність на службі без поважних причин з 01.03.2022 року по 10.05.2022 року в умовах воєнного стану).

Правова позиція позивача в цій справі полягає у визнанні факту відсутності на службі в умовах воєнного стану, однак позивач заперечує, що була відсутня без поважних причин. Отже, суд надає правову оцінку вказаним позивачем поважним причинам відсутності на службі в умовах воєнного стану.

В позовній заяві позивач зазначила, що після початку збройної агресії рф проти України вона фізично не мала змоги прибути на територію України та стати до служби, оскільки авіа-простір був закритим та вона перебувала зі своїм малолітнім сином. В уточненій позовній заяві позивач додатково вказала, що в період з 01.03.2022 року по 17.05.2022 року вона намагалася прибути на територію України, однак через закритий авіа-простір та погане сполучення мала змогу прибути лише 17.05.2022 року.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач додатково вказала, що морське сполучення було закрите з 10.02.2022 року, що також виключало можливість прибути вказаним шляхом до місця несення служби. Після того як з`явилась змога прибути до місця несення служби залізничним шляхом, ОСОБА_1 прибула на територію України. Погодилась з висновком суду першої інстанції про те, що не прибула вчасно до місця несення служби через обставини непереборної сили, повернення 01.03.2022 року до України не залежало від її волі. Зазначила, що правильним є висновок суду першої інстанції про те, що закриття авіа-простору станом на 01.03.2022 року є поважною причиною для невиходу на службу з 01.03.2022 року по 10.05.2022 року.

Суд визнає загальновідомими обставини збройної агресії російської федерації проти України 24.02.2022 року, а також зумовлене цим закриття авіа-простору.

Сторонами не заперечувався факт відкритості на в`їзд для громадян залізничного та автомобільного сполучення України на західному кордоні з 24.02.2022 року, що також є загальновідомою обставиною.

Передусім суд відхиляє посилання позивача на наявність малолітнього сина як обставину, яка може мати значення для невиходу на службу протягом майже двох з половиною місяців. Позивачем не обґрунтовано перешкоджання цієї обставини належному виконанню свого службового обов`язку, в т.ч. в контексті того, що в подальшому позивач змогла повернутися в Україну, а також з урахуванням наявності, згідно свідоцтва про народження дитини від 03.11.2015 року, у дитини батька.

Щодо значення закриття авіа-простору для своєчасного повернення в Україну суд зазначає, що така обставина дійсно може перешкодити повернутися згідно запланованого графіку, зумовити потребу в прокладанні та використанні іншого маршруту. Водночас, в цій справі період повернення в Україну з Арабської Республіки Єгипет до України склав з 01.03.2022 року по 17.05.2022 року, тобто два з половиною місяці. Така значна тривалість переміщення є необґрунтованою позивачем жодним чином та жодним доказом. Більш того, згідно закордонного паспорту позивача 13.03.2022 року вона шляхом авіасполучення прибула у м. Таллін (Естонія). Тобто, подальше переміщення до України могло бути здійснено без участі авіа-транспорту. Однак, цей шлях позивач подолала лише за два місяці, при цьому підстав такого тривалого переміщення між країнами позивачем не названо, відповідні докази не надано.

Суд зазначає, що призначення Національної поліції (ст. 1 Закону №580-VIII), її завдання ст. 2 Закону №580-VIII), Присяга працівника поліції (ст. 64 Закону №580-VIII) вказують на те, що поліцейські служать українському народу шляхом виконання правоохоронної функції, яка має державотворче значення, якість реалізації цієї функції характеризує якість та спрямованість України як держави.

Відповідно, відсутність без поважних працівника органу з таким функціональним призначенням, який при цьому дав присягу (офіційне урочисте зобов`язання), має як прямий (шляхом певного зниження можливості та якості реалізації цієї функції), так і опосередкований (шляхом формування відповідного враження, створення уявлення про можливу/допустиму поведінку працівників такого органу і тд) вплив на реалізацію правоохоронної функції в державі.

Особливого значення реалізація правоохоронної функції набула в умовах воєнного стану, запровадженого в зв`язку з небувалою збройною агресією проти України, яка з перших годин характеризувалася тотальним завданням непоправної шкоди українській державі та її народу: вбивством значної кількості людей, істотними руйнуваннями, а в найближчому майбутньому також знищенням міст, масовим насильницьким викраденням людей і тд.

В таких умовах реалізація правоохоронної функції визначала долю України та її народу. Відповідно, ці обставини є виключними та такими, що не мають релевантних аналогів.

Згідно ч. 1, 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З наведених положень законодавства вбачається, що питання факту сторонами доводяться на засадах рівності, в той час як при вирішенні питання права в частині правомірності рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень саме останній доводить правомірність своїх дій.

Обов`язок відповідача - суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2020 року у справі №520/2261/19.

Положення ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України є втіленням принципу «affirmanti incumbit probatio» (хто стверджує, той і доводить).

В цій справі відповідач стверджував, що позивач була відсутня на службі без поважних причин.

Суд зазначає, що факт відсутності позивача на роботі в період з 01.03.2022 року по 10.05.2022 року є встановленим, оскільки в період до 17.05.2022 року позивач була відсутня на території України, а також оскільки сторонами факт відсутності позивача на роботі не заперечувався взагалі.

Не були спірними в цій справі і причини відсутності позивача на службі, оскільки вона визначила їх конкретно та самостійно перебування на момент завершення відпустки за кордоном, припинення авіа-сполучення відповідної держави та України внаслідок запровадження воєнного стани, відповідач не заперечував того, що ці обставини існували, спростовував лише їх характеристику як поважних. В свою чергу саме поважність причин сторонами характеризувалася різним чином. Суд визнає, що вказані обставини не мають характер поважних стосовно наслідків поведінки позивача, які вона обґрунтовувала такими причинами. При цьому відсутність такої пропорційності є очевидною, оскільки йдеться про відсутність на службі з вказаних підстав протягом майже двох з половиною місяців.

Так, позивачем жодним чином не пояснено та не надано жодних доказів щодо існування об`єктивної перешкоди прибути в Україну раніше вказаної дати. Як вже зазначав суд, причини, на які посилалася позивач, дійсно можуть зумовити розумну затримку для повернення з-за кордону, однак строк в два з половиною місяці не є та не може бути розумною затримкою в конкретних обставинах цієї справи.

Обов`язок перебувати на службі в службовий час є загальним, в умовах воєнного стану він набуває критично важливого значення. Поведінка відповідача щодо повернення у вказані строки є необґрунтованою.

Таким чином суд визнає обґрунтованою кваліфікацію діянь позивача як відсутність на службі без поважних причин з 01.03.2022 року по 10.05.2022 року в умовах воєнного стану. Відповідно, суд переходить до оцінки правильності інтерпретації таких дій відповідачем.

Відповідачем така інтерпретація здійснена як дії, що несумісні з вимогами, що пред`являються до професійних та моральних якостей поліцейського, та, як наслідок, підривають довіру до нього як до носія влади та до поліції в цілому

Щодо несумісності з вимогами до професійних та моральних якостей поліцейського суд зазначає, що такий висновок є обґрунтованим виходячи з конкретних обставин цієї справи. Так, в цій справі йдеться про те, що особа з повною профільною вищою юридичною освітою, працівник поліції, склала Присягу працівника поліції, посада якого передбачає безпосередню взаємодію з населенням, після небувалої та широкомасштабної збройної агресії проти України протягом майже двох з половиною місяців була відсутня на службі через стверджувану неможливість дістатися України. В чому полягала така неможливість та чим вона зумовлена (наприклад, підстави невикористання протягом настільки тривалого часу автомобільного транспорту, залізничного сполучення, незвернення до працівників консульств або установ за допомогою в переміщенні) не конкретизовано, відповідні підставі вже визнано судом необґрунтованими. Отже, суд погоджується з тим, що така поведінка відповідача правильно охарактеризована як несумісна з професійними та моральними якостями поліцейського.

Щодо підриву довіру до поліцейського як до носія влади та поліції в цілому суд зазначає, що така характеристика є належною, оскільки якісний характер впливу поведінки позивача на довіру до поліцейського як до носія влади дійсно може бути охарактеризований як підриваючий. Так, носій влади в суспільстві, який склав відповідну присягу на служіння народу, в умовах найбільшої загрози народу був відсутній на службі та не виконував свої службові обов`язки. Відповідні дії з необхідністю та явно підривають відповідну довіру до нього саме до носія влади шляхом створення враження про незначущість служіння народу, невиконання правоохоронної функції та самоусунення в критичній ситуації від реалізації владних повноважень. Як наслідок, вчинення такого діяння підриває і до поліції в цілому, оскільки суттєвого суспільного значення поведінці позивача надав передусім статус працівника поліції, на якого покладено відповідні обов`язки на який зобов`язався їх виконувати, але в складній ситуації такого виконання не здійснював без поважних підстав.

Відсутність детальної конкретизації вищевикладеного в наказі про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності не є та не може бути підставою для його скасування, оскільки викладені обставини вказані як такі, існували об`єктивно та мають характер явно зрозумілих та очевидних, в зв`язку з чим в будь-якому разі не є похідними від їх формального опису. При цьому наявний виклад суті правопорушення є зрозумілим та достатнім, створює належний рівень правової визначеності в особи, оскільки містить опис діяння (відсутність на службі без поважних причин з 01.03.2022 року по 10.05.2022 року в умовах воєнного стану), інтерпретацію цього діяння (несумісність з вимогами до професійних та моральних якостей поліцейського, що підривають довіру до нього як до носія влади та до поліції в цілому), а також перелік порушених положень нормативно-правових актів.

Щодо вказаних відповідачем положень нормативно-правових актів, які були порушені позивачем, суд зазначає, що такі положення вказані вірно.

Так, п. 1 та п. 2 ч. 1 ст. 18 Закону №580-V передбачає обов`язки, які позивачем дійсно не були виконані, також дійсно було порушено Присягу працівника поліції шляхом недотримання відповідного зобов`язання, порушення п. 1 ч. 3 ст. 1 Дисциплінарного статуту має дублюючий характер щодо порушення Присяги працівника поліції, оскільки суть присяги сам по собі передбачає зобов`язання її дотримуватися, п. 8 ч. 3 ст. 1 Дисциплінарного статуту та Внутрішній розпорядок дня поліцейських також є порушеними, оскільки за замовчуванням передбачають виконання службових обов`язків, чого позивач не здійснював.

Узагальнюючи вищевикладене суд констатує обґрунтованість та правомірність наказу про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності від 10.05.2022 року №445-к.

Щодо інших доводів позивача суд зазначає наступне.

Посилання на не ознайомлення позивача з вказаним наказом є безпідставним, оскільки на момент його винесення позивач не перебувала на території України. В свою чергу доказів щодо приховування від позивача відповідного наказу (ненадання на запит або звернення) матеріали справи не містять.

При цьому суд підкреслює, що в будь-якому випадку обставини ознайомлення з наказом, що є предметом оскарження, не мають юридичного значення при вирішенні питання про його законність, оскільки адміністративний суд перевіряє рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень ретроспективно, тобто зважаючи на ті обставини, які існували у минулому на момент прийняття (вчення) оспорюваних рішення, дії чи допущення бездіяльності.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду від 26.11.2020 року у справі №200/2396/19-а.

Тобто, порядок ознайомлення позивача зі спірним наказом та ймовірні допущені при цьому порушення не створюють юридичних наслідків для законності такого наказу, однак можуть мати юридичне значення при вирішенні питань, що виникають під час реалізації такого наказу та можливого відшкодування шкоди, завданої таким несвоєчасним ознайомленням.

При цьому в матеріалах службового розслідування в наявності лист відповідача від 12.05.2022 року №20/364, яким позивача повідомлено про її звільнення згідно наказу від 12.05.2022 року №554 о/с, який направлено рекомендованим поштовим відправленням на адресу позивача (індекс 49125), який вказано самим позивачем в її рапорті від 10.01.2022 року, який в наявності в матеріалах справи.

Суд вважає за необхідне також надати правову оцінку дотриманню прав позивача під час проведення службового розслідування, передусім, праву надавати пояснення.

За змістом висновку службового розслідування від 10.05.2022 року в ході службового розслідування було опитано старшого керівника позивача Мороза С.П., який повідомив, що позивач перебуває у відпустці, 24.02.2022 року їй доведено про необхідність повернення в Україну, однак позивач повідомила, що наразі не має можливості повернутися через відсутність квитків на літаки. У березні 2022 року ОСОБА_2 також особисто спілкувався з іншим працівником, який також перебував у відпустці у Арабській Республіці Єгипет та повідомив, що разом з позивачем залишаються в Єгипті та не мають можливості повернутися. Також опитано безпосереднього керівника позивача ОСОБА_3 , який повідомив, що 24.02.2022 року позивачу доведено про необхідність повернення до України в зв`язку із введенням воєнного стану, на що позивач повідомила, що наразі не має можливості повернутися через відсутність квитків на літаки до держав Європи. 01.03.2022 року позивач мала вийти з відпустки, однак до України не прибула, мотивуючи свої дії неможливістю вильоту з Арабської Республіки Єгипет. У березні 2022 року ОСОБА_3 з позивачем через месенджер «WhatsApp», намагався дізнатися про причини її зволікання щодо повернення на територію України та конкретні терміни повернення, однак позивач постійно повідомляла про неможливість вильоту через погане самопочуття, можливо через COVID-19. Востаннє спілкувалися на початку квітня 2022 року та позивач повідомила про можливе повернення на територію України за умови наявності авіаквитків до країн Європи. З 01.04.2022 року повідомлень від позивача не надходила, на телефонні дзвінки вона не відповідала. Також опитано колегу позивача ОСОБА_4 , який повідомив, що востаннє спілкувався з позивачем 28.02.2022 року та дізнався від неї про неможливість повернення на територію України через скасування авіарейсів.

Також у висновку службового розслідування від 10.05.2022 року вказано, що у зв`язку з наявністю достовірної інформації про відсутність позивача на території України відповідно до вимог ч. 4 ст. 27 Дисциплінарного статуту пояснення від поліцейських не відбиралися.

Згідно цієї норми права від поліцейського, стосовно якого є підтвердні дані про самовільне залишення ним місця несення служби, виїзд до інших регіонів країни чи за кордон, пояснення не відбираються, поліцейський вважається таким, що відмовився від надання пояснень.

Суд погоджується з тим, що стосовно позивача станом на 10.05.2022 року існували підтвердні дані про виїзд за кордон згідно листа Управління інформаційно-аналітичної підтримки від 09.05.2022 року №26/332, яким повідомлено про відсутність інформації про перетин кордону позивачем з 01.01.2022 року. До відповіді додано результат перевірки бази «Аркан» за період з 01.01.2022 року по 09.05.2022 року, згідно якого позивач 20.02.2022 року о 09:57 перетнула кордон на виїзд шляхом авіасполучення маршрутом Запоріжжя-Шарм-Ель-Шейх.

Водночас, в будь-якому випадку застосуванню підлягають положенню ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, передусім:

- на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України (п. 1);

-з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано (п. 2);

-обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії) (п. 3);

-добросовісно (п. 5);

-розсудливо (п. 6);

- пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія) (п. 8).

Суд констатує дотримання вищевикладених вимог до діяльності відповідача в ході проведення службового розслідування, виходячи з наступного.

Процедура службового розслідування, за результатом якої позивача було звільнено, розпочата 05.05.2022 року відповідним наказом відповідача. Тобто, зі спливом значного проміжку часу (понад 2 місяці) з дня, коли позивач мала вийти з відпустки та майже через 2 з половиною місяці після збройної агресії проти України. Відповідно, такою відстрочкою питання про відповідальність позивача за відсутність на службі вже поглинуто надзвичайних характер відповідних подій та необхідність коригування життєвих обставин з урахуванням таких подій. Тим не менш, за цей строк позивач не повернулася на службу, не надала будь-яким способом своїх пояснень щодо невиконання протягом 2 місяців свого загального обов`язку нести службу, що є очевидною вимогою до діяльності позивача з урахуванням займаної посади та отримало підвищення значення з урахуванням збройної агресії про України.

Зокрема, позивач не направляла відповідачу жодних повідомлень про своє місцезнаходження, підстави затримки у виході на службу, орієнтовні терміни прибуття, не зверталася до органів державної влади України за кордоном, відповідні докази в матеріалах справи відсутні. Вказані обставини свідчать про неактуальність для позивача виконання свого обов`язку з несення служби, конкретні підстави такої поведінки позивачем не обґрунтовано. Посиланням позивача загального характеру надано правову оцінку раніше по тексту рішення.

Тим не менш, в ході судового розслідування встановлено обставини припинення виходу позивачем на зв`язок з квітня 2022 року, про що надали пояснення її керівники. Ця обставина позивачем також не заперечувалася. Також суд враховує, що через неповідомлення позивачем свого місцезнаходження відповідачу, припинення виходів на зв`язок відповідач в принципі був позбавлений будь-яким іншим чином впливати на обізнаність позивача щодо притягнення її до відповідальності.

Окремим аспектом дотримання прав позивача в ході службового розслідування було направлення їй першого наказу про призначення службового розслідування (від 11.04.2022 року, в подальшому скасованого). Попри подальше скасування цього наказу самим відповідачем, сам факт його направлення з необхідністю впливає на можливість позивача буду обізнаною про юридичні процедури, що відбуваються щодо неї та ставлення відповідача до вчиненого нею діяння. Водночас, пояснень з цього приводу позивачем не надано.

Суд висновує, що відповідач вжив усіх можливих заходів для дотримання прав позивача в ході проведення службового розслідування, дотримався при цьому вимог спеціального законодавства (ч. 4 ст. 27 Дисциплінарного статуту), яке не вимагало направлення позивачу наказу про призначення розслідування, витребування від нього пояснень, а також загальних вимог до своєї діяльності, оскільки відповідач в ході всієї тривалості безпідставної відсутності позивача на службі займав активну позицію щодо встановлення її місцезнаходження, виклику її на службу, надання для цього достатнього часу з урахуванням обставин, що існували на той час.

Посилання позивача на отримання нею після поновлення відзнак та нагород не мають юридичного значення для цього спору, оскільки як вже зазначив суд, правова оцінка спірному наказу надається ретроспективно та згідно обставин, які існували станом на дату його винесення.

Окрему правову оцінку суд надає пропорційності стягнення.

Передусім суд відзначає, що згідно ч. 2 ст. 29 Дисциплінарного статуту дисциплінарні стягнення застосовуються в порядку зростання від менш суворого, яким є зауваження, до більш суворого - звільнення зі служби в поліції

Вказаною нормою встановлено правило, відповідно до якого за вчинення поліцейським кожного наступного дисциплінарного проступку неможливо застосувати таке саме або менш суворе дисциплінарне стягнення, якщо це прямо не передбачено цією нормою.

Іншими словами, згадана норма визначає, що дисциплінарне стягнення накладається в порядку зростання, а не застосовується послідовно, як помилково вважає позивач.

Отже, повноваження керівника щодо обрання одного з видів дисциплінарного стягнення у період дії воєнного стану залишаються дискреційними, але з урахуванням особливості його застосування, визначеного у статті 29 Дисциплінарного статуту, зокрема, з дотриманням порядку зростання.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду від 23.11.2023 року у справі № 420/14443/22.

Тобто, звільнення позивача першим дисциплінарним стягненням саме по собі не є протиправним та не порушує вимог законодавства.

Загальні вимоги до дисциплінарного стягнення визначено у ч. 3, 4 ст. 19 Дисциплінарного статуту:

Під час визначення виду стягнення дисциплінарна комісія враховує характер проступку, обставини, за яких він був вчинений, особу порушника, ступінь його вини, обставини, що пом`якшують або обтяжують відповідальність, попередню поведінку поліцейського, його ставлення до служби.

Обставинами, що пом`якшують відповідальність поліцейського, є:

1) усвідомлення та визнання своєї провини у вчиненні дисциплінарного проступку;

2) попередня бездоганна поведінка;

3) високі показники виконання повноважень, наявність заохочень та державних нагород;

4) вжиття заходів щодо запобігання, відвернення або усунення негативних наслідків, які настали або можуть настати внаслідок вчинення дисциплінарного проступку, добровільне відшкодування завданої шкоди;

5) вчинення проступку під впливом погрози, примусу або через службову чи іншу залежність;

6) вчинення проступку внаслідок неправомірних дій керівника.

Суд висновує, що в цій справі поведінка позивача повною мірою відповідає застосованому до нього дисциплінарному стягненню. Так, позивач не лише майже 2 з половиною місяці була відсутня на службі без змістовного та підтвердженого доказами обґрунтування поважності підстав такої відсутності, а вчинила таке порушення в умовах повномасштабної збройної агресії проти України момент найбільшої вразливості держави та найвищу потребу суспільства в захисті зі сторони органів державної влади, в т.ч. правоохоронних. Таке порушення має очевидно усвідомлений характер. Цілком пасивна поведінка позивача протягом вказаного періоду щодо переміщення до України або принаймні звернення до органів влади України за кордоном свідчить про ігнорування позивачем своїх службових обов`язків та Присяги поліцейського, в зв`язку з чим її несумісність із наявною посадою та статусом є встановленою.

За таких обставин суд зазначає, що процедура притягнення позивача до відповідальності відповідала вимогам законодавства та загальним засадам права, стягнення обрано пропорційно вчиненому порушенню, а таке порушення доведено належним чином.

Узагальнюючи вищевикладене суд висновує, що доводи позивача щодо протиправного притягнення його до відповідальності є необґрунтованими, а рішення відповідача що є предметом оскарження прийнято правомірно.

Враховуючи викладене, підстави для задоволення позовної заяви в повному обсязі відсутні.

Щодо розподілу судових витрат.

За змістом ч. 1 ст. 143 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі. В зв`язку з відмовою у позові підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст. ст. 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області (49101, м. Дніпро, вул. Троїцька, буд. 20-а, ) про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення коштів - відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.В. Боженко