Справа № 480/3748/22
Суддя: Жигилій С.П.
Дата ухвалення: 2023-12-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2023 р. Справа № 480/3748/22
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Жигилія С.П.,

Суддів: Русанової В.Б. , Перцової Т.С. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Виконавчого комітету Роменської міської ради Сумської області на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 27.09.2022 (суддя: С.М. Гелета, м. Суми) по справі № 480/3748/22

за позовом ОСОБА_1

до Роменського міського голови Стогнія Олега Анатолійовича , Виконавчого комітету Роменської міської ради Сумської області , Управління соціального захисту населення Роменської міської ради

про визнання протиправним та скасування розпорядження, поновлення на посаді та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі по тексту ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовом до Роменського міського голови Стогнія Олега Анатолійовича (далі ОСОБА_2 , перший відповідач), Виконавчого комітету Роменської міської ради (далі Виконавчий комітет, другий відповідач), Управління соціального захисту населення Роменської міської ради (далі УСЗН Роменської міської ради, третій відповідач), в якому, з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог, просив суд:

- визнати протиправним та скасувати Розпорядження Роменського міського голови Стогнія Олега Анатолійовича №91-ОС від 28.04.2022 «Про звільнення з посади начальника Управління соціального захисту населення Роменської міської ради ОСОБА_1 »;

- визнати протиправним та скасувати Розпорядження Роменського міського голови №115-ОС від 16.05.2022 про внесення змін до розпорядження міського голови від 28.04.2022 №91-ОС «Про звільнення з посади начальника управління соціального захисту населення Роменської міської ради ОСОБА_1 »;

- поновити ОСОБА_1 на посаді начальника Управління соціального захисту населення Роменської міської ради з 17.05.2022;

- зобов`язати Виконавчий комітет Роменської міської ради здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральну шкоду у зв`язку із незаконним звільненням.

- стягнути з Управління соціального захисту населення Роменської міської ради на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 10000,00 грн.;

- стягнути з Управління соціального захисту населення Роменської міської ради на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату із розрахунку 795,47 грн. за один день вимушеного прогулу по день ухвалення рішення суду;

- стягнути з Виконавчого комітету Роменської міської ради на користь ОСОБА_1 судові витрати, понесені на сплату судового збору в розмірі 992,40 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 10000 грн.;

- допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на посаді та стягнення заробітної плати за один місяць.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що звільнення позивача із займаної посади є незаконним, оскільки відбувалося без погодження з директором Департаменту соціального захисту населення Сумської обласної державної адміністрації, що є порушенням вимог п. 8 Положення про Управління соціального захисту населення Роменської міської ради. Крім того, під час звільнення першим відповідачем не зазначено жодної конкретної підстави чи фактів допущених позивачем порушень, зазначено лише загальні статті КЗпП України. У зв`язку з чим, посилаючись на приписи ч. ч. 1, 2 ст. 235 КЗпП України, вважає, що перший відповідач має поновити позивача на попередній роботі та виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу. Також, позивач зазначає, що позбавлення доступу до праці внаслідок його незаконного та безпідставного звільнення, в умовах воєнного стану є недопустимим, що зумовлює вимогу про виплату завданої моральної шкоди. Позивач знаходиться в постійній нервовій та психологічній напрузі, кожного дня його хвилює відчуття матеріальної незабезпеченості і незахищеності. Вказує, що неодноразово вимушений був звертатися до лікарні та проходити лікування. Таким чином, незаконні дії відповідача спричинили позивачу значних моральних страждань.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 27.09.2022 по справі № 480/3748/22 адміністративний позов ОСОБА_1 до Роменського міського голови Стогнія Олега Анатолійовича, Виконавчого комітету Роменської міської ради, Управління соціального захисту населення Роменської міської ради про визнання протиправним та скасування розпорядження, поновлення на посаді та зобов`язання вчинити дії задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано Розпорядження Роменського міського голови №91-ОС від 28.04.2022 «Про звільнення з посади начальника Управління соціального захисту населення Роменської міської ради ОСОБА_1 »; №115-ОС від 16.05.2022 про внесення змін до розпорядження міського голови від 28.04.2022 №91-ОС «Про звільнення з посади начальника управління соціального захисту населення Роменської міської ради ОСОБА_1 ».

Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника Управління соціального захисту населення Роменської міської ради з 17.05.2022.

Стягнуто з Управління соціального захисту населення Роменської міської ради (м.Ромни, б-р Шевченка,8, і.к.03198095) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , і.к. НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 76365,12 грн..

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Виконавчого комітету Роменської міської ради (м.Ромни, б-р Шевченка, 2, і.к. 04057988) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , і.к. НОМЕР_1 ) суму витрат на правничу допомогу в розмірі 8000 грн..

Рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника Управління соціального захисту населення Роменської міської ради та стягнення з Управління соціального захисту населення Роменської міської ради суми середнього заробітку за один місяць в сумі 16704,80 грн. звернуто до негайного виконання.

В задоволенні інших вимог відмовлено.

Другий відповідач, не погодившись частково із вказаним рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та невідповідність висновків суду обставинам справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Сумського окружного адміністративного суду від 22.09.2022 по справі № 480/3748/22 та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ..

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт, посилаючись на ч.ч. 1, 3 ст. 52 КАС України, стверджує, що належним відповідачем по даній справі є Роменська міська рада Сумської області, а не Виконавчий комітет, та саме до міської ради мали бути звернені вимоги позивача щодо стягнення на його користь витрат на правничу допомогу, оскільки приписами ч.ч. 1, 3 ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування» передбачено, зокрема, що міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Вказує, що, пред`явивши позов до неналежного відповідача (Виконавчого комітету), позивач безпідставно переніс майнову відповідальність на іншу юридичну особу - з Роменської міської ради на Виконавчий комітет. Крім того, судом першої інстанції не враховано, що виходячи з системного аналізу норм Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», виконавчий комітет та міська рада є різними юридичними особами та наділяються цим та іншими законами власними повноваженнями, в межах яких діють самостійно і несуть відповідальність за свою діяльність відповідно до закону. Позивач жодним чином не обґрунтовує підстави пред`явлення позову до Виконавчого комітету Роменської міської ради Сумської області, а саме якими діями Виконком порушив його права та інтереси та на підставі чого Виконавчий комітет має сплатити на користь позивача судові витрати на правову допомогу.

Крім того, апелянт не згоден з твердженнями суду першої інстанції щодо порушення вимог п.п. 21 п. 16 Положення про Департамент соціального захисту Сумської ОДА, затвердженого розпорядженням голови Сумської ОДА від 27.06.2019 № 371-ОД, в частині непогодження звільнення позивача з директором Департаменту соціального захисту населення Сумської ОДА, оскільки вказаними нормами передбачено таке погодження щодо звільнення з посади керівників структурних підрозділів соціального захисту населення районних державних адміністрацій, а не з посади начальника Управління соціального захисту населення Роменської міської ради, яку займав позивач.

Представник позивача, в надісланому до суду відзиві на апеляційну скаргу, просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Вказує на безпідставність доводів апелянта щодо законності звільнення позивача з посади, оскільки ані Роменський міський голова, ані УСЗН Роменської міської ради не подавали апеляційних скарг по даній справі, чим засвідчили свою згоду з рішенням суду першої інстанції в частині визнання протиправними оскаржуваних розпоряджень, поновлення ОСОБА_1 на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Крім того, рішення суду в частині поновлення позивача на посаді вже виконано, що підтверджується відповідним розпорядженням, доданим до матеріалів справи.

Посилання апелянта на незалучення судом першої інстанції належного відповідача Роменської міської ради, вважає необґрунтованими, оскільки жодних клопотань, передбачених ст. 48 КАС України, Виконавчим комітетом під час розгляду справи в суді першої інстанції подано не було. Вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що саме з Виконавчого комітету на користь позивача має бути стягнуто витрати на правничу допомогу, оскільки згідно з Регламентом Виконавчого комітету Роменської міської ради саме Виконавчий комітет здійснює, зокрема, перевірку виконання розпоряджень міського голови.

Крім того, представник позивача, у відзиві на апеляційну скаргу, посилаючись на правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 28.12.2020 у справі № 640/18402/19, просить стягнути з Виконавчого комітету Роменської міської ради на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу, понесені позивачем під час апеляційного розгляду справи у розмірі 10 000 грн., на підтвердження чого надав до суду копію договору про надання правничої допомоги, рахунку на оплату послуг та платіжного доручення.

Від апелянта до Другого апеляційного адміністративного суду надійшло клопотання про зменшення заявленого позивачем розміру витрат на правничу допомогу, понесених ним під час апеляційного розгляду справи, в якому другий відповідач висловив категоричну незгоду із розміром вказаних витрат, оцінених позивачем в 10000 грн., оскільки, по-перше, посилання позивача на те, що було встановлено фіксований розмір гонорару є безпідставним, адже, зі змісту договору №1 про надання правничої допомоги в адміністративній справі від 08.06.2022 слідує, що він залежав від ряду чинників і по справі не могло бути відомо наперед обсяг роботи по ній, по-друге, при написанні відзиву на апеляційну скаргу представником позивача не надано розрахунку фактично і обов`язково понесених витрат на правничу допомогу та не визначено розумну суму при визначенні гонорару за правову допомогу, а сума у розмірі 10000 грн. є нічим не підтвердженою та не обґрунтованою. На підставі вищевикладеного, враховуючи той факт, що справа розглядалася у спрощеному провадженні, не потрібно було жодних додаткових витрат на проїзд і транспорт, справа відноситься до категорії незначної складності (малозначні), виходячи з конкретних обставин справи, апелянт вважає, що необхідно зменшити розмір витрат позивача на професійну правничу допомогу до 1500 гривень.

Відповідно до ч. 3 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що розпорядженнями Роменського міського голови від 19.01.2022 №04-К, від 21.01.2022 №05-К та №06-К на підставі доповідної записки заступника міського голови з питань діяльності виконавчих органів ради від 17.01.2022, доповідної записки керуючої справами виконкому, доповідної записки начальника відділу з контролю за правильністю надання державних соціальних допомог, компенсацій, субсидій та пенсій Управління від 14.01.2022 та від 20.01.2022 було призначено службові розслідування, за результатами яких складено акти від 02.02.2022, від 01.04.2022 та від 20.04.2022, на підставі яких розпорядженням Роменського міського голови від 30.03.2022 №60-В/С «Про оголошення догани ОСОБА_1 » до позивача застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді догани.

28.04.2022 ОСОБА_1 розпорядженням міського голови №91-ОС було звільнено з посади начальника управління соціального захисту населення Роменської міської ради за систематичне невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором, на підставі п.3 ст. 40, ст. 147-149 Кодексу законів про працю України, п. 2 ст. 5 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», розпорядження міського голови від 30.03.2020 №60-ВС «Про оголошення догани ОСОБА_1 », акту службового розслідування від 20.04.2022.

Розпорядженням Роменського міського голови №115-ОС від 16.05.2022 було внесено зміни до розпорядження міського голови від 28.04.2022 №91-ОС «Про звільнення з посади начальника управління соціального захисту населення Роменської міської ради ОСОБА_1 », зокрема, зазначено, що у зв`язку з перебуванням на листках непрацездатності №4190363-1 від 29.04.2022, №4219715-1 від 04.05.2022, №4250130-1 від 07.05.2022, №4298756-1 від 12.05.2022 ОСОБА_1 , внести зміни до розпорядження міського голови від 28.04.2022 №91-ОС «Про звільнення з посади начальника управління соціального захисту населення Роменської міської ради ОСОБА_1 », пункт 1 якого викласти у наступній редакції: «1. Звільнити ОСОБА_1 з посади начальника управління соціального захисту населення Роменської міської ради за систематичне невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором, враховуючи застосування дисциплінарного стягнення у вигляді догани. Датою звільнення та останнім робочим днем вважати перший робочий день, наступний за днем закінчення тимчасової непрацездатності, тобто 16.05.2022.»

Позивач, вважаючи вказані розпорядження Роменського міського голови протиправними та такими, що підлягають скасуванню, звернувся до суду з цим позовом.

Задовольняючи позовні вимоги в частині скасування розпорядження Роменського міського голови №91-ОС від 28.04.2022 «Про звільнення з посади начальника Управління соціального захисту населення Роменської міської ради ОСОБА_1 » та розпорядження Роменського міського голови №115-ОС від 16.05.2022 про внесення змін до розпорядження міського голови від 28.04.2022 №91-ОС «Про звільнення з посади начальника управління соціального захисту населення Роменської міської ради ОСОБА_1 », суд першої інстанції виходив з їх протиправності та зазначив, що рішення відповідача про застосування до позивача дисциплінарного стягнення у виді звільнення не може бути визнано судом, як рішення суб`єкта владних повноважень, що прийнято у відповідності до вимог ст. 2 КАС України, зокрема, обґрунтовано, з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), добросовісно, розсудливо, пропорційно, з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

Застосовуючи приписи ч. ч. 2, 6 ст. 235 КЗпП України, суд першої інстанції, враховуючи відомості довідки Управління соціального захисту населення Роменської міської ради від 03.05.2022 №1160/04 про розмір середньомісячної заробітної плати позивача, дійшов висновку, що розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню з Управління соціального захисту населення Роменської міської ради на користь позивача, складає 76365,12 грн..

На підставі п.п. 2-3 ч.1 ст. 371 КАС України, суд вважав за доцільне допустити негайне виконання даного рішення суду в частині присудження виплати заробітної плати у межах суми стягнення за один місяць в розмірі 16704,80 грн. та в частині поновлення позивача на посаді, із якої незаконно було звільнено.

Щодо вимог про стягнення на користь позивача суми моральної шкоди в розмірі 10000 грн. з Управління соціального захисту населення Роменської міської ради, суд першої інстанції, зважаючи на те, що позивачем не надано належних доказів, що підтверджують заподіяння йому сильних душевних страждань, шкоди здоров`ю, чи інших втрат немайнового характеру, з яких суд, при обрахуванні розміру компенсації, міг би встановити характер та обсяг моральних страждань і матеріальні витрати, понесені позивачем, та не доведено причинно-наслідковий зв`язок з предметом позову, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині.

Розглядаючи вимоги щодо стягнення на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Виконавчого комітету Роменської міської ради витрат на правничу допомоги в розмірі 10000 грн., суд першої інстанції, враховуючи те, що справа розглядалася за правилами спрощеного позовного провадження без виклику осіб, критерії необхідності та доцільності понесених витрат, обсяг наданих послуг, обсяг і складність складених процесуальних документів представником позивача, значення справи для позивача, а також часткове задоволення позовних вимог по суті спору, дійшов висновку, що обґрунтованою та розумною в даному випадку буде сума у розмірі 8000 грн.. При цьому, судом зазначено, що оскільки спірні розпорядження були прийняті Роменським міським головою, то саме виконавчий комітет Роменської міської ради повинен відшкодувати суму судових витрат позивачу, враховуючи, що згідно з Регламентом виконавчого комітету Роменської міської ради останній здійснює правове, кадрове, організаційне, матеріально-технічне, інформаційно-аналітичне, методичне та інше забезпечення діяльності виконкому, систематичну перевірку виконання нормативно-правових актів вищих органів влади, розпоряджень і доручень голови облдержадміністрації, рішень міської ради, виконавчого комітету міської ради, розпоряджень міського голови.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.

Систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування визначено Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», відповідно до Конституції України.

Частиною 2 статті 2 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" (далі - Закон № 280/97-ВР) (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) передбачено, що місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.

Відповідно до ст.1 Закону № 280/97-ВР, виконавчі органи рад - органи, які відповідно до Конституції України та цього Закону створюються сільськими, селищними, міськими, районними в містах (у разі їх створення) радами для здійснення виконавчих функцій і повноважень місцевого самоврядування у межах, визначених цим та іншими законами.

Виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи.

Виконавчі органи сільських, селищних, міських, районних у містах рад є підконтрольними і підзвітними відповідним радам, а з питань здійснення делегованих їм повноважень органів виконавчої влади - також підконтрольними відповідним органам виконавчої влади ( ч.ч. 1,2 ст. 11 Закону № 280/97-ВР).

За змістом ч. 3 ст. 12 Закону № 280/97-ВР, сільський, селищний, міський голова очолює виконавчий комітет відповідної сільської, селищної, міської ради, головує на її засіданнях.

Відповідно до п.п. 4 п. а) ст. 28 Закону № 280/97-ВР, до власних повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад в галузі бюджету, фінансів і цін належить здійснення в установленому порядку фінансування видатків з місцевого бюджету.

Згідно з п. 2 ст. 1 Бюджетного кодексу України, бюджети місцевого самоврядування - бюджети сільських, селищних, міських територіальних громад, а також бюджети районів у містах (у разі утворення районних у місті рад).

Приписами п.3 статті 22 Бюджетного кодексу України, до головних розпорядників бюджетних коштів за бюджетними призначеннями, визначеними іншими рішеннями про місцеві бюджети віднесено місцеві державні адміністрації, виконавчі органи та апарати місцевих рад (секретаріат Київської міської ради), структурні підрозділи місцевих державних адміністрацій, виконавчих органів місцевих рад в особі їх керівників.

З аналізу наведених норм слідує, що виконавчий комітет, як виконавчий орган, що підзвітний та підконтрольний міській раді та наділений повноваженнями здійснювати в установленому порядку фінансування видатків з місцевого бюджету, є розпорядником бюджетних коштів місцевого бюджету.

При цьому, слід зазначити, що відповідно до регламенту Виконавчого комітету Роменської міської ради, затвердженого Рішення виконкому міської ради від18.01.2023 № 17, розміщеного на офіційному сайті Роменської міської ради (https://romny-vk.gov.ua/reglament-roboti-vikonkomu/), правове, кадрове, організаційне, матеріально-технічне, інформаційно-аналітичне, методичне та інше забезпечення діяльності виконкому, систематичну перевірку виконання нормативно-правових актів вищих органів влади, розпоряджень і доручень голови облдержадміністрації, рішень міської ради, виконавчого комітету міської ради, розпоряджень міського голови здійснює саме апарат виконкому.

З огляду на викладене, враховуючи наявність у Виконавчого комітету Роменської міської ради передбачених наведеними вище нормами повноважень щодо розпорядження коштами місцевого бюджету, а також те, що оскаржувані позивачем розпорядження щодо його звільнення з посади були прийняті Роменським міським головою, який очолює виконавчий комітет, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про можливість стягнення на користь позивача витрат на правничу допомогу за рахунок бюджетних асигнувань саме Виконавчого комітету Роменської міської ради.

Таким чином, неприйнятними є посилання апелянта на необхідність залучення до справи у якості відповідача Роменської міської ради, з якої, на думку Виконавчого комітету, і слід стягувати на користь позивача витрати на правничу допомогу, так як саме міська рада, як окрема юридична особа має нести відповідальність за прийняті міським головою розпорядження, якими, зокрема, порушено права та законні інтереси особи.

При цьому, варто зауважити, що як вбачається з матеріалів справи, Виконавчим комітетом під час розгляду справи в суді першої інстанції не було заявлено клопотання про заміну неналежного відповідача або залучення у якості співвідповідача Роменської міської ради, хоча таке право передбачено статтею 48 КАС України.

Колегія суддів зауважує, що за правилами ч. 7 ст. 48 КАС України заміна відповідача допускається лише до ухвалення рішення судом першої інстанції, а суд апеляційної інстанції позбавлений процесуального права здійснювати заміну неналежної сторони по справі або залучати до участі у справі другого відповідача.

Зокрема, залучення такої особи на стадії апеляційного розгляду справи позбавило би залученого відповідача можливості користуватися своїми процесуальними правами, гарантованими КАС України в суді першої інстанції, що є порушенням принципу рівності сторін.

Така правова позиція щодо застосування норм процесуального права, зокрема, була висловлена Верховним Судом у постанові від 09.07.2020 у справі № 2040/5355/18.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення на користь позивача витрат на правничу допомогу за рахунок бюджетних асигнувань Виконавчого комітету Роменської міської ради.

Щодо доводів апелянта стосовно незгоди з твердженнями суду першої інстанції щодо порушення вимог п.п. 21 п. 16 Положення про Департамент соціального захисту Сумської ОДА, затвердженого розпорядженням голови Сумської ОДА від 27.06.2019 № 371-ОД, в частині непогодження звільнення позивача з директором Департаменту соціального захисту населення Сумської ОДА, оскільки вказаними нормами передбачено таке погодження щодо звільнення з посади керівників структурних підрозділів соціального захисту населення районних державних адміністрацій, а не з посади начальника Управління соціального захисту населення Роменської міської ради, яку займав позивач, колегія суддів зазначає наступне.

Так, відповідачем всупереч саме вимог п. 8 Положення про управління соціального захисту населення Роменської міської ради (нова редакція), затвердженого рішенням 15 сесії Роменської міської ради від 23.06.2021, звільнення ОСОБА_1 з посади начальника Управління соціального захисту населення Роменської міської ради не було погоджено з директором Департаменту соціального захисту населення Сумської обласної державної адміністрації.

Відповідно до вказаного Положення (п. 8), Управління очолює начальник, який призначається на посаду та звільняється з посади міським головою згідно з законодавством про службу в органах місцевого самоврядування за погодженням з директором Департаменту соціального захисту населення Сумської ОДА в установленому законодавством порядку.

Позивачем надано до матеріалів справи відповідь на адвокатський запит від 09.05.2022 №09/05-22-аз в інтересах ОСОБА_1 , який було направлено Директору Департаменту соціального захисту населення Сумської ОДА та відповідно до якого, звільнення з посади начальника УСЗН РМР ОСОБА_1 не погоджувалося з Департаментом соціального захисту населення Сумської ОДА. Листів щодо надання погодження звільнення ОСОБА_1 до Департаменту не надходило.

Разом з тим, відповідачем не заперечується, що на час звільнення позивача із займаної посади відсутнє було відповідне погодження Департаменту соціального захисту населення Сумської ОДА. Також, доказів того, що на день винесення спірного розпорядження отримано відповідне погодження матеріали справи не містять.

Тобто, в даному випадку, відповідачем не було дотримано процедури притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності, оскільки необхідною умовою є погодження такого звільнення з Департаментом соціального захисту населення Сумської ОДА, що передбачено зазначеними вище нормами Положення про Управління, до якого жодних змін Роменською міською радою на час звільнення позивача із займаної посади внесено не було.

У зв`язку із чим у суду відсутні підстави для визнання виконаним обов`язку відповідача щодо погодження рішення про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності, як то передбачено нормами Положення про Управління.

Крім того, суд апеляційної інстанції не надає оцінки розміру витрат, які визначені судом першої інстанції на рівні 8000 грн., оскільки другий відповідач в апеляційній скарзі не наводить жодного аргументу щодо незгоди з сумою витрат на правничу допомогу, присудженою оскаржуваним судовим рішенням.

Варто зазначити, що на виконання вимог ч. 7 ст. 134 КАС України обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної в постанові від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц, при розгляді питання про відшкодування витрат на правничу допомогу учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань і саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Щодо витрат на правову допомогу, понесених позивачем в суді апеляційної інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з частиною 1, пункту 1 частини 3 статті 132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

За приписами частини 1статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву (частина 7статті 139 КАС України).

Частинами 3, 4 статті 134 КАС України визначено, що для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що розмір суми витрат на правничу допомогу адвоката визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу та вартості виконаних робіт, витрати на проведення яких понесені в межах розгляду конкретної судової справи. При цьому, розмір витрат має бути співмірним зі складністю виконаних адвокатом конкретних робіт та часом, витраченим на виконання цих робіт.

Принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката запроваджено у частині п`ятій статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України. Так, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно з частиною 6 статті 135 КАС України, у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 7 статті 135 КАС України).

З аналізу положень статті 134 КАС України вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі. Сторона, яка хоче компенсувати судові витрати, повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, пов`язаних безпосередньо з розглядом певної судової справи, а інша сторона може подати заперечення щодо неспівмірності розміру таких витрат.

Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження).

Згідно з пунктом 4 частини першої статті першої Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", договір про надання правової допомоги домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Статтею 19 цього Закону визначено такі види адвокатської діяльності, як надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Отже, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо, а договір про надання правової допомоги укладається на такі види адвокатської діяльності як захист, представництво та інші види адвокатської діяльності.

Представництво вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (пункт 9 частини першої статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

Інші види правової допомоги види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

Відповідно до статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Так, надаючи оцінку понесеним позивачем витратам на правничу допомогу, колегія суддів зазначає, що суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Також, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року у справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19).

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (рішення у справі «East/WestAllianceLimited» проти України, заява №19336/04, п. 269).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що в якості доказів понесення витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано копії ордеру на надання правової допомоги серії ВМ № 1025103 від 09.04.2023, договору про надання правничої допомоги в адміністративній справі від 07.04.2023, укладеного між Адкокатським об`єднанням «Веріта Груп» та ОСОБА_1 , рахунку на оплату № 21 від 10.04.2023, платіжної інструкції № 0.0..1 від 10.04.2023.

Так, відповідно до п.1.1 договору про надання правничої допомоги в адміністративній справі від 07.04.2023, адвокат приймає на себе зобов`язання представляти права і законні інтереси Клієнта в суді та здійснювати професійну діяльність адвоката згідно з умовами цього договору з усіма, без обмежень, правами представника (захисника), які передбачені Кодексом адміністративного судочинства України у зв`язку із представництвом клієнта в Другому апеляційному адміністративному суді по справі № 480/3748/22.

Сторони узгодили, що на визначення розміру гонорару впливають строки та результати вирішення спірних правовідносин, ступінь важкості справи, обсяг правових послуг, необхідних для досягнення бажаного результату та належного виконання окремих доручень клієнта. Обсяг професійної правничої допомоги враховується при визначенні обґрунтованого розміру гонорару.

Гонорар адвокатського об`єднання складає 10000 (десять тисяч) гривень.

За прийняття доручення, згідно цього договору до виконання, Адвокатському об`єднанню сплачується 100% гонорару (п. 4.1-4.3 договору).

Зі змісту норм частин 4, 5 та 6 статі 134 КАС України вбачається, що від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою (саме така позиція викладена в постанові Верховного Суду від 13.12.2018 у справі № 816/2096/17).

При цьому, колегія суддів зауважує, що при розгляді питання про відшкодування витрат на правничу допомогу учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань і саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони (саме така позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц).

Так, в поданому до суду апеляційної інстанції клопотанні про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, яку представник позивача просить стягнути з Виконавчого комітету, другий відповідач вважав заявлену позивачем до відшкодування суму у розмірі 10000 грн. завищеною та неспівмірною зі складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт та, враховуючи, що справа розглядалася у спрощеному провадженні, не потребувала від адвоката жодних додаткових витрат на проїзд і транспорт, справа відноситься до категорії незначної складності (малозначні)), стверджував, що необхідно зменшити розмір витрат позивача на професійну правничу допомогу до 1500 гривень.

За правилами оцінки доказів, встановлених ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Вирішуючи питання обґрунтованості розміру заявлених позивачем витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції та пропорційності їх складності правовому супроводу справи, колегія суддів, враховуючи заперечення відповідача, зазначає наступне.

Так, як вбачається з матеріалів справи, під час розгляду справи в Другому апеляційному адміністративному суді представником позивача було надано останньому послуги зі складання відзиву на апеляційну скаргу та клопотання про долучення до матеріалів справи доказів понесення витрат на правову допомогу, вартість яких, як зазначено вище, адвокат оцінив у 10000 грн..

Дослідивши вказані документи, колегія суддів, враховуючи їх об`єм (відзив на апеляційну скаргу - 4 аркуші, з яких 2 це вступна частина із зазначенням сторін по справі та їх реквізитів та прохальна частина із переліком додатків; клопотання 2 аркуші, на яких так само вказано перелік сторін по справі з реквізитами та два абзаци тексту), та зміст відзиву, який фактично дублює зміст відповіді на відзив, поданої представником позивача 20.07.2022 до суду першої інстанції, а також незначну складність справи, вважає, що складання таких документів в суді апеляційної інстанції не вимагало великих затрат часу та зусиль адвоката, а відтак заявлений позивачем розмір на відшкодування вказаних послуг (10000 грн.) є завищеним та таким, що підлягає зменшенню.

Суд апеляційної інстанції враховує, що у будь-якому випадку надання правової допомоги з приводу вирішення навіть певної (усієї) сукупності процесуальних питань в апеляційному порядку не може бути об`єктивно оцінено у більшому або такому ж розмірі, як надання первинної правничої допомоги, необхідної для звернення особи до суду з адміністративним позовом. Первинна - більш складна, об`ємна і потребує повного аналізу обставин справи та нормативно-правової бази. В свою чергу, процедурні питання є типовими, виконання яких потребує більш технічного підходу та не залежить від ціни позову та/або професійного досвіду виконавця.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 04.05.2023 у справі № 320/1040/19.

Колегія суддів зауважує, що при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

Суд апеляційної інстанції враховує, що зважаючи на те, що понесені витрати відшкодовуватиме інша сторона, дослідження доказів вимагає ретельного підходу, адже їх стягнення, з одного боку, є компенсацією (певною мірою вимушених) фінансових затрат сторони, на користь якої ухвалено судове рішення, але водночас ця компенсація не може бути надмірною. Тож окрім того, що витрати на правничу допомогу мають бути документально доведеними, вони мають відповідати також критерію співмірності у розумінні частини п`ятої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України.

Враховуючи, що правова позиція представника позивача у суді першої та апеляційної інстанцій не змінювалась, об`єктивна необхідність для професійного досвідченого адвоката, який надавав правову допомогу, вдруге вивчати додаткові джерела права та судову практику зі спірних питань була відсутня, оскільки останній не міг бути не обізнаний із позицією відповідача, законодавством, яким регулюються правовідносини, щодо яких виник спір, документами й доводами, якими відповідач обґрунтовував свою позицію й іншими обставинами, а отже підготовка відзиву на апеляційну скаргу Виконавчого комітету Роменської міської ради не вимагала великого обсягу аналітичної й технічної роботи представника позивача.

Таким чином, враховуючи досліджені судом докази на підтвердження понесених позивачем витрат, умови договору про надання правничої допомоги в частині визначення гонорару адвоката у фіксованому розмірі, заперечення другого відповідача, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення клопотання представника позивача про розподіл судових витрат, понесених на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції, та стягнення на користь позивача суми таких витрат в розмірі 1500 грн., що є співмірною сумою відшкодування витрат на правничу допомогу за рахунок бюджетних асигнувань другого відповідача з огляду на складність даної справи та обсяг виконаної адвокатом роботи.

Щодо інших доводів апелянта колегія суддів зазначає наступне.

Ухвалюючи це судове рішення колегія суддів керується ст. 322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення Серявін та інші проти України) та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі Серявін та інші проти України(п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у цій справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи апелянта, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття цього судового рішення.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.132, 134, 139, ч. 4 ст. 229, ст. ст. 243, 252, 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Виконавчого комітету Роменської міської ради Сумської області - залишити без задоволення.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 27.09.2022 по справі № 480/3748/22 - залишити без змін.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) витрати на професійну правничу допомогу, понесені під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції у розмірі 1500,00 грн за рахунок бюджетних асигнувань Виконавчого комітету Роменської міської ради (Сумська область, м. Ромни, бульвар Шевченка, 2, ).

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)С.П. Жигилій
Судді(підпис) (підпис) В.Б. Русанова Т.С. Перцова