Справа № 280/3636/23
Суддя: Малиш Н.І.
Дата ухвалення: 2023-12-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

21 грудня 2023 року м. Дніпросправа № 280/3636/23

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого - судді Малиш Н.І. (доповідач), суддів: Щербака А.А., Баранник Н.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження в залі судового засідання Третього апеляційного адміністративного суду в м. Дніпрі апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 26 липня 2023 року (суддя 1-ї інстанції Максименко Л.Я.) в адміністративній справі №280/3636/23 за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області, Державної судової адміністрації України про визнання протиправними дій та стягнення коштів,-

ВСТАНОВИВ:

01.06.2023 ОСОБА_1 звернулась до суду із адміністративним позовом позовною заявою до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області (далі відповідач-1), Державної судової адміністрації України (далі відповідач-2), в якому просила суд:

- визнати протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року включно (за винятком днів відпустки) із застосуванням обмеження, визначеного ст. 29 Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік;

- стягнути на користь ОСОБА_1 нараховану, але не виплачену суддівську винагороду, за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року включно в розмірі 91894,75 грн. з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті, за рахунок коштів бюджетної програми для забезпечення виконання судових рішень - КПКВ 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів», що перебуває у віданні Державної судової адміністрації України, шляхом безспірного списання коштів.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що Указом Президента України №410/2016 від 24.09.2016 її призначено суддею Пологівського районного суду Запорізької області строком на п`ять років та на підставі наказу голови Пологівського районного суду Запорізької області №18-ос від 06.10.2016 зарахована до штату вказаного суду. Проте, у період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року включно остання отримувала суддівську винагороду в обмеженому розмірі у зв`язку із застосуванням відповідачем-1 положень ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», тобто у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року, що призвело до зменшення її розміру і, відповідно, порушення прав та гарантій позивача. У зв`язку з повномасштабним вторгненням на територію країни військових формувань російської федерації 03.03.2022 м. Пологи Запорізької області було окуповане. З 04.03.2022 і дотепер на підставі наказу голови Пологівського районного суду Запорізької області зупинено роботу Пологівського районного суду Запорізької області. Відповідно до рішення Голови Верховного Суду №318/0/149-22 від 29.07.2022 позивача було відряджено до Жовтневого районного суду м. Запоріжжя, а наказом голови Жовтневого районного суду м. Запоріжжя №16-ос від 05.08.2022 зараховано до штату вказаного суду з 08.08.2022. Оскільки, недоотриману частину суддівської винагороди, розрахованої відповідно до ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», за період з 18 квітня по 27 серпня 2020 року включно виплачено так і не було, позивач просить задовольнити позов у повному обсязі.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 26 липня 2023 року позов задоволено повністю.

Відповідачем-1 на вказане рішення суду подана апеляційна скарга, в якій зазначено на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права, та просить скасувати рішення суду та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити.

В апеляційній скарзі зазначає, що нарахування та виплата суддівської винагороди потребує застосування низки нормативно-правових актів, які регулюють різні сфери правовідносин - зокрема бюджету, а отже виконання відповідачем вимог Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» (в редакції Закону від 18.04.2020 року) відповідало вимогам діючого законодавства, а тому, в жодному разі не може вважатися порушенням вимог ст. 130 Конституції України та ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів». Дія частин першої, третьої статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14 листопада 2019 року № 294-ІХ зі змінами та абзацу дев`ятого пункту 2 розділу II «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік»» від 13 квітня 2020 року № 553-ІХ припинилася з 28 серпня 2020 року. Тобто, у період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року включно положення ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» були чинними та обов`язковими до виконання усіма суб`єктами бюджетних правовідносин. З огляду на викладене, скаржник наголосив, що територіальне управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області як розпорядник бюджетних коштів має керуватися чинними нормами бюджетного законодавства та позбавлене права розсуду щодо меж їх застосування. Таким чином, вищезазначене на думку скаржника свідчить про порушення судом першої інстанції норм матеріального права, зокрема незастосування Запорізьким окружним адміністративним судом до спірних правовідносин положень, що підлягали застосуванню - Бюджетного кодексу України, ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік».

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу в якому просить відмовити у її задоволенні.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , Указом Президента України №410/2016 від 24.09.2016 призначена суддею Пологівського районного суду Запорізької області строком на п`ять років та на підставі наказу голови Пологівського районного суду Запорізької області №18-ос від 06.10.2016 зарахована до штату вказаного суду на посаду судді.

Відповідно до рішення Голови Верховного Суду №318/0/149-22 від 29.07.2022 позивача відряджено до Жовтневого районного суду м. Запоріжжя, а наказом голови Жовтневого районного суду м. Запоріжжя №16-ос від 05.08.2022 зараховано до штату вказаного суду з 08.08.2022.

25.04.2023 позивач звернулась до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області із заявою від 24.04.2023, у якій просила відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 28 серпня 2020 року №10-р/2020 нарахувати та виплатити недоотриману частину суддівської винагороди, розрахованої відповідно до ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», за період з 18 квітня по 28 серпня 2020 року, а також надати розрахунок суми суддівської винагороди, яка не була отримана у період з 18 квітня по 28 серпня 2020 року у зв`язку обмеженнями, встановленими ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», а також довідку про нараховану та виплачену суддівську винагороду за період з 01 січня 2020 року до 31 грудня 2020 року із зазначенням окремо розміру кожної з її складових.

Листом від 24.05.2023 № 08-02/1958 Територіальним управлінням Державної судової адміністрації України в Запорізькій області було надано довідки про нараховану та фактично виплачену позивачу суддівську винагороду за періоди з 01.04.2020 по 31.08.2020 та з 01.01.2020 по 31.12.2020,

Відповідно до довідки №08-02/286 від 24.05.2023, яка видана судді Пологівського районного суду Запорізької області ОСОБА_1 про нараховану та фактично виплачену суддівську винагороду за період з 01.04.2020 по 31.08.2020, позивачу у спірний період було недоплачено частину суддівської винагороди відповідно до ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» у загальній сумі 91894,75 грн., а саме: в квітні 2020 року - 10835,05 грн., в травні 2020 року - 28442,00 грн., в червні 2020 року - 15643,10 грн., в липні 2020 року - 29864,10 грн. та в серпні 2020 року 8532,60 грн. В примітці зазначено, що сума обмеження за період з 28.08.2020 по 31.08.2020 (1422,10 грн.) відновлена при перерахунку суддівської винагороди у вересні 2020 року, загальна сума обмеження за період з 18.04.2020 по 27.08.2020 з урахуванням перерахунку становить 91894,75 грн.

Оскільки відповідачами в добровільному порядку не було виплачено суму обмеження суддівської винагороди за період з 18.04.2020 по 27.08.2020, позивач звернулась до суду з даним позовом за захистом прав та законних інтересів.

Суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги виходив з того, що Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області при нарахуванні та виплаті позивачу у період з 18.04.2020 до 27.08.2020 включно суддівської винагороди мало керуватися виключно нормами Закону України «Про судоустрій і статус суддів», однак застосувало положення ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» (в редакції Закону №553-ІХ), що прямо суперечить ст. 130 Конституції України.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Спірні відносини регулюються Конституцією України та Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 №1402-VIII (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Згідно зі ст.8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Відповідно до ст.130 Конституції України держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

У преамбулі Закону № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон №1402-VIII) зазначено, що цей Закон визначає організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд.

Згідно з ч.1, 2 ст.4 Закону № 1402-VIII судоустрій і статус суддів в Україні визначаються Конституцією України та законом.

Зміни до цього Закону можуть вноситися виключно законами про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Відповідно до ч.1, 2 ст.135 Закону № 1402-VIII суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Частиною 9 наведеної статті визначено, що обсяги видатків на забезпечення виплати суддівської винагороди здійснюються за окремим кодом економічної класифікації видатків.

Отже, Конституція України у редакції Закону № 1401-VIII містить положення, які закріплюють спосіб визначення розміру суддівської винагороди, а саме, що «розмір винагороди встановлюється законом про судоустрій».

З цією конституційною нормою співвідносяться норми ч.1 ст.135 Закону № 1402-VIII, які у поєднанні (системному зв`язку) дають чітке розуміння, що єдиним нормативно-правовим актом, яким повинен і може визначатися розмір суддівської винагороди є закон про судоустрій.

З аналізу вищенаведених норм вбачається, що розмір суддівської винагороди, зокрема і граничний розмір останньої можуть визначатись виключно Законом України «Про судоустрій і статус суддів».

Зміни до цього Закону в частині, яка регламентує розмір суддівської винагороди у період з квітня по серпень 2020 року не вносилися, тож законних підстав для обмеження її виплати не було.

Водночас, 12 березня 2020 року набрала чинності Постанова Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19», якою з 12 березня 2020 року на всій території України встановлено карантин, кінцева дата якого з урахуванням внесених до вказаної Постанови змін неодноразово змінювалася, збільшуючи строк дії карантину.

18 квітня 2020 року набрав чинності Закон № 553-IX, згідно з п.10 р.І якого Закон України № 294-IX «Про Державний бюджет України на 2020 рік» доповнено, зокрема, статтею 29 такого змісту (тут - в редакції, яка діяла до ухвалення Рішення Конституційного Суду України № 10-р/2020 від 28 серпня 2020 року): «установити, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. При цьому у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки (частина перша).

Зазначене обмеження не застосовується при нарахуванні заробітної плати, грошового забезпечення особам із числа осіб, зазначених у частині першій цієї статті, які безпосередньо задіяні у заходах, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та які беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, у тому числі в операції Об`єднаних сил (ООС). Перелік відповідних посад встановлюється Кабінетом Міністрів України (частина друга).

Обмеження, встановлене у частині першій цієї статті, застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам Вищої ради правосуддя, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до частини другої цієї статті; частина третя)».

Питання правомірності застосування обмеження розміру суддівської винагороди в період з 18.04.2020 по 27.08.2020 вже було предметом дослідження Верховним судом у справі 340/1916/20 та в постанові від 03.03.2021 Верховний Суд виклав правовий висновок, в якому зазначив, що Закон № 553-ІХ (яким внесено зміни до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», зокрема доповнено його статтею 29 (п.10 р.І Закону № 553-ІХ) не є законом про судоустрій, ним чи іншим законом не вносилися зміни до Закону № 1402-VIII (стосовно розміру суддівської винагороди), а тому такий закон не може встановлювати розміру винагороди судді. Розбіжність між нормами (різних) законів щодо регулювання одних правовідносин (розміру суддівської винагороди), яка виникла у зв`язку з набранням чинності Законом № 553-ІХ, має вирішуватися на користь Закону № 1402-VIII.

Нормотворчі колізії є непоодиноким явищем всередині системи права, тому якщо усе ж склалася ситуація із суперечливим правовим регулюванням, як у цій справі, її вирішення, на думку колегії суддів, має ґрунтуватися на підході, відповідно до якого перевагу у застосуванні має спеціальна правова норма, якщо її видання передбачено актом вищої юридичної сили.

Верховний Суд зазначив, що для спірних правовідносин спеціальними є норми ст.135 Закону № 1402-VIII, які попри те, що в часі цей закон прийнятий раніше, мають пріоритет стосовно положень Закону №294-ІХ (у редакції Закону №553-ІХ). Основний Закон України має найвищу юридичну силу, тож «спеціальність» Закону №1402-VIII, зокрема його ст.135, що спирається передусім на положення ч.2 ст.130 Конституції України і є своєрідним її «продовженням», у цьому випадку безапеляційно долає доктринальний принцип подолання колізії правових норм, за яким наступний закон з того самого питання скасовує дію попереднього (попередніх).

Закон №294-ІХ (у редакції Закону № 553-ІХ) має іншу сферу регулювання. Вимоги щодо його змісту містяться в ч.2 ст.95 Конституції України та деталізовані у Бюджетному кодексі України. Цей закон (про державний бюджет) не повинен містити інакшого чи додаткового правового регулювання правовідносин, що охоплюються предметом регулювання інших законів України, особливо тієї сфери суспільних відносин, для яких діють спеціальні (виняткові) норми. Конституція України не надає закону про Державний бюджет України вищої юридичної сили стосовно інших законів.

Колегія суддів зазначає, що набрання 18 квітня 2020 року чинності Законом № 553, яким Закон України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» доповнено статтею 29, не змінило правове регулювання правовідносин з нарахування та виплати суддівської винагороди, а тому у відповідача були відсутні підстави для обмеження розміру суддівської винагороди.

Проте, всупереч приписам ч.2 ст.130 Конституції України та ч.1 ст.135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», відповідачі застосували до спірних правовідносин положення ст.29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», якими ці відносини не регулюються, внаслідок чого безпідставно обмежили розмір суддівської винагороди позивача та в період з 18 квітня до 28 серпня 2020 року виплачував зазначену винагороду в обмеженому розмірі.

В період існування спірних правовідносин визначення розміру суддівської винагороди здійснювалося виключно ст.135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», тому, з урахуванням положень ст.130 Конституції України відповідачі мали керуватися виключно наведеними положеннями, оскільки застосування останніми положень ст.29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» при визначенні розміру суддівської винагороди позивача прямо суперечить ч.2 ст.130 Конституції України.

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що при нарахуванні та виплаті суддівської винагороди ОСОБА_1 , Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області діяло не на підставі та не у спосіб, визначений конституцією та чинними законодавством, оскільки на час виникнення спірних правовідносин повинно було керуватися виключно Законом України «Про судоустрій та статус суддів», при цьому застосування статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» прямо суперечить статті 130 Конституції України.

Щодо позовної вимоги про стягнення на користь позивача нарахованої, але не виплаченої суддівської винагороди, за період з 18.04.2020 по 27.08.2020, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ч.1 ст.148 Закону №1402-VIII фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Відповідно до п.2 ч.3 ст.148 Закону №1402-VIII функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів здійснює Державна судова адміністрація України - щодо фінансового забезпечення діяльності всіх інших судів, діяльності Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, органів суддівського самоврядування, Національної школи суддів України, Служби судової охорони та Державної судової адміністрації України.

Таким чином, саме ДСА України здійснює функції головного розпорядника бюджетних коштів щодо фінансового забезпечення, зокрема, Богуславського районного суду Київської області, суддею якого є позивач.

В силу ч.6 ст.148 Закону №1402-VIII видатки кожного місцевого та апеляційного суду всіх видів та спеціалізації, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, органів суддівського самоврядування, Національної школи суддів України, Служби судової охорони та Державної судової адміністрації України визначаються у Державному бюджеті України в окремому додатку.

Статтею 149 Закону №1402-VIII передбачено, що суди фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, визначених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України.

Згідно з абз.2 п.25 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845 (далі - Порядок № 845) передбачено, що у разі наявності у боржника або головного розпорядника бюджетних коштів окремої бюджетної програми для забезпечення виконання рішень суду безспірне списання коштів здійснюється лише за цією бюджетною програмою.

Додатком № 3 «Розподіл видатків Державного бюджету України на 2020 рік» до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» встановлено, що Державній судовій адміністрації України за кодом програмної класифікації видатків та кредитування державного бюджету 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів» передбачено кошти для виконання рішень судів ухвалених на користь суддів.

Таким чином, враховуючи, що судом встановлено протиправність дій відповідачів, які призвели до нарахування і виплати позивачу суддівської винагороди за спірний період із застосуванням положень ст.29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», то суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що виплата недоплаченої суддівської винагороди по рішенню суду має бути здійснена на підставі ст.135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» за рахунок бюджетної програми 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів», розпорядником якої є ДСА України, в порядку, передбаченому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» і постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845 «Про затвердження Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників».

Висновки суду першої інстанції відповідають правовій позиції Верховного Суду, а тому, враховуючи норми ч. 5 ст. 242 КАС України, апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржене судове рішення скасуванню.

Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розподіл судового збору не здійснюється у відповідності до норм ст. 139 КАС України.

Керуючись статтями 316, 321, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області залишити без задоволення.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 26 липня 2023 року в адміністративній справі №280/3636/23 залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках та строки визначені ст.ст. 328, 329 КАС України.

Головуючий - суддя Н.І. Малиш

суддя А.А. Щербак

суддя Н.П. Баранник