Справа № 755/12609/23
Суддя: Марфіна Н. В.
Дата ухвалення: 2023-12-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" грудня 2023 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі:

головуючої судді - Марфіної Н.В.,

за участі секретаря - Булгакової Є.І.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - Гірник Ю.М.,

представника відповідача - Луценко Г.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві адміністративну справу за адміністративним позовом громадянина російської федерації ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення про видворення іноземця або особи без громадянства громадянина російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , -

у с т а н о в и в:

28.08.2023 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про визнання протиправним та скасування рішення про видворення іноземця або особи без громадянства громадянина російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у якому просить скасувати рішення від 24.08.2023 року про видворення іноземця або особи без громадянства громадянина російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що 24.08.2023 року відповідач прийняв оскаржуване рішення мотивуючи його відсутністю у позивача правових підстав для перебування на території України. Посилаючись на положення ст.ст. 14, 26, 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» позивач вказує, що примусовому видворенню іноземця або особи без громадянства мають перебувати дві обставини: прийняття рішення відповідним компетентним органом про примусове повернення до країни походження або третьої країни; ухиляння від виїзду після прийняття рішення про примусове повернення або наявність обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилитимуться від виконання такого рішення. Також позивач вказує, що особа в будь-якому разі не підлягає видворенню, якщо підпадає під дію Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», під захист ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст. 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». На підставі наведених нормативних актів позивач зазначає, що рф здійснила збройну агресію проти України, а він з серпня 2021 року проживає в Україні та перебуває в зареєстрованому шлюбі з громадянкою України. Позивач стверджує, що перебуває в Україні на законних підставах, оскільки має посвідку на тимчасове проживання терміном дії з 24.12.2021 року до 24.12.2022 року. З 19.12.2022 року по 23.12.2022 року позивач перебував на стаціонарному лікуванні, але 20.12.2022 року він через свою дружину звернувся до органів ДМС з клопотанням щодо прийняття документів для продовження строку дії посвідки на проживання, а 26.12.2022 року подав до ДМС України доповнення до клопотання, однак ніякої відповіді на своє звернення не отримав. Згідно п. 2 постанови КМУ №1232 від 01.11.2022 року «Про деякі питання надання Державною міграційною службою адміністративних послуг в умовах воєнного стану», зазначені у пункті 1 цієї постанови обмеження не поширюються на: осіб, що мають законні підстави для оформлення дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання, передбачені пунктами 4, 6 та 9 частини другої та пунктами 1, 2 та 4 частини третьої статті 4 Закону України "Про імміграцію". Позивач вказує, що згідно свідоцтва про шлюб, він перебуває в зареєстрованому шлюбі з громадянкою України ОСОБА_3 з 14.11.2020 року, тобто понад два роки. Також позивач вказує, що у листопаді-грудні 2022 року через військову агресію у м. Києві відбувались систематичні відключення світла та оголошувались численні повітряні тривоги, у зв`язку із наведеним, будинок в якому проживає позивач разом зі своєю дружиною, фактично не опалювався, у приміщенні було дуже волого та холодно, внаслідок чого у позивача загострилась бронхіальна астма та хронічний бронхіт і він не міг пересуватись оскільки задихався. Враховуючи, що у позивача не було українського ідентифікаційного коду, він не міг підписати декларацію з сімейним лікарем, тому йому було відмовлено у госпіталізації і лише за направленням швидкої допомоги позивача помістили до лікарні. Відключення світла, які тривали з 15.11 по 05.12.2022 року, вплинули і на графік роботи відповідача. Приймання іноземців з приводу обміну посвідок на тимчасове проживання в Україні здійснювалось лише в період подачі електроенергії до приміщень ДМС. У цей же період оголошувались повітряні тривоги, під час яких співробітники ДМС документів від іноземців не приймали. Крім того, у зазначений період з перебоями працював мобільний зв`язок та інтернет, що додатково ускладнювало спілкування з працівниками ДМС, а саме було ускладнено уточнення інформації щодо фактичного прийому документів, при цьому онлайн приймання документів відповідач не здійснював. В зв`язку з наведеним та ураховуючи тяжкий стан здоров`я в період з 15.11. по 05.12.2022 року позивач не зміг своєчасно звернутись до ДМС для подання документів щодо обміну посвідки на тимчасове проживання. За таких обставин позивач вважає рішення відповідача від 24.08.2023 року про його видворення протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

Ухвалою суду від 30.08.2023 року відкрите провадження у справі, призначений розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, з викликом сторін, роз`яснено учасникам справи порядок подання заяв по суті справи та наслідки їх неподання.

Ухвалою суду від 22.12.2023 року залишено без задоволення клопотання ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про залучення їх до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача.

Позивач та його представник в судовому засіданні підтримали позовні вимоги з підстав викладених у позові, просять позов задовольнити і додатково пояснили суду, що позивач є громадянином рф, але одружений громадянкою України. В листопаді-грудні 2022 року позивач хворів та знаходився на стаціонарному лікуванні. Через хворобу та повітряні тривоги позивач не мав змоги вчасно звернутись до органів ДМС. При цьому, позивач звертався до ДМС в електронному вигляді, але отримав відповідь лише за зверненням адвоката в липні 2023 року. Таким чином, термін звернення до органів ДМС пропущений з поважних причин. Сторона позивача вважає оскаржуване рішення ДМС передчасним та необґрунтованим. Оскільки на час вторгнення рф позивач перебував в Україні і в подальшому також залишився на території України, його повернення до рф призведе до переслідувань позивача та мобілізації до лав збройних сил рф. Родичі позивача, які знаходяться в рф повідомляють йому, що на його ім`я систематично приходять повістки про виклик до військомату. Позивач зазначив, що має намір та бажання постійно проживати в Україні.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечує проти задоволення позову та зазначила, що позивач прибув в Україні 14.08.2021 року до своєї дружини і був документований відповідним типом посвідки строк дії якої завершився 24.12.2022 року. Після закінчення строку дії посвідки до органів ДМС позивач не звертався. Позивач був виявлений 02.05.2023 року і стосовно нього був складений протокол про адміністративне правопорушення, винесено постанову про накладення адміністративного стягнення, а також ухвалене рішення про його примусове повернення. Вказане рішення позивач зобов`язався виконати та виїхати з території України у строк до 12.05.2023 року. Однак, вказаного рішення позивач не виконав, тому при наступному його виявленні 24.08.2023 року стосовно позивача було ухвалене оскаржуване рішення про його видворення. Позивач вказує, що не міг звернутись до органів ДМС через хворобу, однак чинне законодавство передбачає у такому випадку можливість виїзду представника ДМС до місця знаходження особи. Позивач мав можливість звернутись до ДМС, але цього не зробив.

Суд, вислухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується адміністративний позов, об`єктивно оцінивши всі зібрані по справі докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступного висновку.

Позивач є громадянином рф, що підтверджується копією його паспорту (а.с. 7-11).

Позивач з 14.11.2020 року перебуває в зареєстрованому шлюбі з громадянкою України ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с. 5).

Згідно даних системи «Аркан», востаннє позивач прибув до України 14.08.2021 року і з того часу території України не покидав (з.б.а.с. 51).

Із матеріалів справи вбачається, що позивач був документований посвідкою на тимчасове проживання в Україні терміном дії до 24.12.2022 року. Підстава видачі довідки - 04/14 (а.с. 6).

За змістом рапорту на ім`я начальника Дарницького УП ГУНП у м. Києві, 02.05.2023 року на кп №503 за адресою: АДРЕСА_1 виявлено гр. рф ОСОБА_1 , у якого протермінована посвідка. Таким чином, ОСОБА_1 порушує міграційне законодавство України, а саме наявне порушення терміну перебування (а.с. 50).

Відповідно до пояснень позивача від 02.05.2023 року. він прибув в Україну 14.08.2021 року через КП «Сеньківка» до дружини - ОСОБА_3 , громадянки України, шлюб з якою зареєстрований 14.11.2020 року. На підставі шлюбу документований посвідкою на тимчасове проживання строком дії до 24.12.2022 року. Після закінчення строку дії посвідки територію України у встановлений законодавством строк не покинув. За збігом життєвих обставин, в тому числі у зв`язку з хворобою, не звернувся до органів ДМС за оформленням документів на право проживання в Україні. Документи для продовження строків перебування, обміну посвідки на тимчасове проживання, отримання дозволу на імміграцію в Україну не подавав. До компетентних органів про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні не звертався. Усвідомлював, що своїми діями умисно порушує законодавство України. Звертався 19.12.2022 року на гарячу лінію про відстрочення подачі документів в зв`язку з загостренням астми, оскільки знаходився в лікарні на стаціонарному лікуванні, але відповіді не отримав (з.б.а.с. 53).

02.05.2022 року стосовно позивача складено протокол ПР МКМ у зв`язку із порушенням правил перебування іноземців на території України (а.с. 55-56).

Постановою від 02.05.2022 року на позивача накладене адміністративне стягнення за ч. 1 ст. 203 КУпАП у вигляді штрафу в розмірі 3400,00 грн. (а.с. 54-55).

Рішенням ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області від 02.05.2023 року вирішено примусово повернути до країни походження або третьої країни гр. рф ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та зобов`язати його покинути територію України у термін до 12.05.2023 року.

Із матеріалів справи вбачається, що копію зазначеного рішення позивач отримав та зобов`язався покинути територію України не пізніше 12.05.2023 року, а також його було ознайомлено з вимогами ст. 30 ЗУ «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» щодо видворення у примусовому порядку у разі ухилення від виїзду за межі України у визначений строк та роз`яснено позивачу, що рішення про примусове повернення може бути оскаржене в суді (з.б.а.с. 57).

Вбачається, що позивачем рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни у визначений в ньому строк, як і станом на теперішній час, не виконане.

В матеріалах справи наявна копія клопотання позивача до ДМС України датованого 20.12.2022 року та копія доповнення до клопотання датованого також 20.12.2022 року, у яких позивач просив прийняти документи для отримання права на проживання в Україні посилаючись на поважні причини пропуску строку звернення до органів ДМС через захворювання, наявність повітряних тривог, відключення електроенергії тощо (а.с. 63, 71).

Згідно медичної довідки від 19.12.2022 року, позивач з вказаного часу знаходився на стаціонарному лікуванні із загостренням бронхіальної астми (а.с. 54).

Відповідно до виписки із медичної карти стаціонарного хворого №17597, позивач в період з 19.12.2022 року до 23.12.2022 року перебував на стаціонарному лікуванні (а.с. 72).

За змістом відповіді ДМС України від 05.012.2023 року: «У Державній міграційній службі України розглянуте ваше звернення від 21.12.2022 щодо прийому у вас документів для обміну посвідки на тимчасове проживання, виданої строком дії до 24.12.2022, після виписки Вас із лікарні та щодо ненакладення на вас штрафу за порушення строку подачі таких документів, оскільки строк пропущений у зв`язку із тяжким захворюванням. За результатами розгляду повідомляємо наступне. Згідно абз. 3 п. 2 Постанови КМУ №1232 «Деякі питання надання Державної міграційною службою України адміністративних послуг в умовах воєнного стану», зазначені у постанові обмеження не поширюються, зокрема, на осіб, що мають підстави для оформлення посвідки на тимчасове проживання, передбачені ч. 15 ст. 4 ЗУ «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (тобто на осіб, що перебувають у шлюбі у з громадянином України). Слід зауважити, що п. 19 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України, затвердженого постановою КМУ від 25.04.2018 року №322, передбачено, що у разі закінчення строку дії посвідки документи для її обміну можуть бути подані не пізніше ніж 15 робочих днів до дати закінчення строку її дії. Як вбачається із вашого звернення, ви були документовані посвідкою на тимчасове проживання на підставі ч. 14 ст. 4 ЗУ «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» як іноземець, який прибув в Україну з метою возз`єднання сім`ї з громадянкою України, строком дії до 24.12.2022 року. Прийом документів на обмін посвідки на тимчасове проживання у громадян рф у разі порушення строку їх подачі, визначеного п. 19 Порядку, законодавством не передбачено. Згідно з п. 67 Порядку, після закінчення строку дії посвідки іноземець та особа без громадянства зобов`язані у семиденний строк зняти з реєстрації місце проживання та виїхати за межі України. При цьому посвідка здається до територіального органу/територіального підрозділу ДМС. Адміністративна відповідальність за порушення іноземцями правил перебування в Україні встановлена ст. 203 КУпАП. Слід зазначити, що рішення по справах про притягнення осіб до адміністративної відповідальності приймається посадовими особами територіальних органів, територіальних підрозділів ДМС в порядку, встановленому КУпАП, окремо по кожній особі та мають індивідуальний характер. Питання щодо наявності або відсутності підстав для притягнення особи до адміністративної відповідальності вирішується уповноваженою посадовою особою ДМС у кожному конкретному випадку, під час розгляду та з`ясування всіх обставин справи» (а.с. 74-75).

За змістом оскаржуваного рішення від 24.08.2023 року, 24.08.2023 року співробітниками Департаменту контррозвідки СБУ виявлено гр. рф ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який знаходиться на території України з порушенням ЗУ «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». У ході опитування іноземний громадянин пояснив, що в Україну прибув 14.08.2021 року через КПП «Сеньківка» з приватною метою. З моменту в`їзду по теперішній час не працював, проживав на кошти з власних заощаджень. З питань продовження терміну перебування в Україні, оформлення посвідки на тимчасове проживання, набуття статусу біженця, або особи, яка потребує додаткового захисту в Україні, до відповідних органів ДМС - не звертався. Будь-які інші документи, підтверджуючі законні підстави для перебування на території України, у іноземця відсутні. Після закінчення дозволеного строку перебування з території України не виїхав. За порушення правил перебування іноземних громадян на території України гр. ОСОБА_1 притягнений до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 203 КУпАП (адміністративний протокол ПР МКМ №013621 від 24.08.2023). 02.05.2023 року, працівниками ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області відносно громадянина ОСОБА_1 прийняте рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни та зобов`язано покинути територію України не пізніше 12.05.2023 року. Станом на 24.08.2023 року, відповідно до відомостей інтегрованої міжвідомчої автоматизованої системи обміну інформацією з питань контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, що перетинають державний кордон «Аркан», гр. ОСОБА_1 рішення про примусове повернення не виконав, територію України не покинув. Ураховуючи, що гр. ОСОБА_1 не виконав у встановлений строк рішення про примусове повернення, на підставі положень ч. 1 ст. 30 ЗУ «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» вирішено примусово видворити до країни походження або третьої країни гр. рф ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Роз`яснено ОСОБА_1 порядок судового оскарження прийнятого рішення (а.с. 3-4).

Також в матеріалах справи наявний витяг з ЄРДР від 91.05.2023 року згідно якого, до реєстру внесено відомості за заявою ОСОБА_5 від 30.04.2023 року щодо вчинення стосовно нього кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України. 30.04.2023 року близько 19 год. 00 хв. за адресою: м. Київ, вул. Заплавна, 29, гр. ОСОБА_1 наніс тілесні ушкодження (а.с. 22).

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Виходячи з положень ч. 1 ст. 288 КАС України, позовні заяви іноземців та осіб без громадянства щодо оскарження рішень про їх примусове повернення в країну походження або третю країну чи їх примусове видворення за межі України подаються до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальних органів чи підрозділів, органу охорони державного кордону, органу Служби безпеки України або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні.

В силу вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно положень п.п. 1, 2, 3 Положення про Державну міграційну службу України (далі - Положення), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №360 від 20.08.2014 року, Державна міграційна служба України (ДМС) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів. ДМС у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства. Основними завданнями ДМС є, зокрема, реалізація державної політики у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Із матеріалів справи вбачається, що позивач не подав вчасно документи для обміну або продовження строку дії посвідки на тимчасове проживання в Україні та у зв`язку із його нелегальним становищем, а саме проживанням в Україні без документів, які дають право на проживання (ураховуючи, що термін посвідки на тимчасове проживання сплинув), стосовно позивача був складений протокол про адміністративне правопорушення, прийнято постанову про накладення адміністративного стягнення за ч. 1 ст. 203 КУпАП та ухвалене рішення про його примусове повернення до країни походження або третьої країни, яке позивач не виконав.

Також вбачається, що позивач не оскаржував рішення про його примусове повернення від 02.05.2023 року.

Згідно ч. 3 ст. 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Відповідно до положень ст. 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», 10) іноземці та особи без громадянства, які тимчасово проживають в Україні, - іноземці та особи без громадянства, які отримали посвідку на тимчасове проживання, або якщо строк їх тимчасового проживання на території України продовжено в установленому порядку, якщо інше не встановлено законом; 14) нелегальний мігрант - іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.

За змістом ч. 3 ст. 5 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземці та особи без громадянства, зазначені у частинах четвертій - п`ятнадцятій, вісімнадцятій та двадцятій статті 4 цього Закону, отримують посвідку на тимчасове проживання.

Статтею 17 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначено, що іноземцю або особі без громадянства, які тимчасово перебувають на території України, може бути продовжено строк перебування в Україні на період існування обґрунтованих підстав для подальшого перебування.

Нелегальні мігранти та інші іноземці та особи без громадянства, які вчинили кримінальні, адміністративні або інші правопорушення, несуть відповідальність відповідно до закону (ст. 23 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»).

Відповідно до положень ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство України з прикордонних питань про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення. Рішення про примусове повернення може бути оскаржено до суду. Іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення. 6. Контроль за правильним і своєчасним виконанням рішення про примусове повернення іноземця або особи без громадянства здійснюється органом, що його прийняв.

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальні органи та територіальні підрозділи, органи охорони державного кордону або органи Служби безпеки України можуть приймати рішення про примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, якщо такі особи затримані за незаконне перетинання (спробу незаконного перетинання) державного кордону України або є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятиметься від виконання рішення про примусове повернення, або якщо така особа не виконала у встановлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення, а також в інших передбачених законом випадках. Рішення про примусове видворення іноземців та осіб без громадянства може бути оскаржено в порядку, передбаченому законом.

Отже, передумовою для прийняття рішення про примусове видворення, в контексті конкретної ситуації, є наявність чинного рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни та встановлення обставини про те, що іноземець не виконав у встановлений строк рішення про примусове повернення, тобто не виїхав з території України без поважних причин.

У даному випадку судом не встановлено наявності поважних причин невиконання позивачем рішення про примусове повернення від 02.05.2023 року у строк до 12.05.2023 року. Якими є причини невиконання вказаного рішення в зазначений період, позивач суду не навів.

Наявність дружини не є поважною причиною невиконання рішення, адже відсутні дані про те, що вона, до прикладу, потребує стороннього догляду, який надає особисто позивач тощо.

Відсутність коштів для виїзду також не може свідчити про поважність причин невиконання рішення, ураховуючи також, що стороною позивача не надано суду будь-яких даних про матеріальний стан позивача.

Побоювання позивача з приводу повернення до рф суд до уваги не приймає, оскільки вони не підтверджені доказами, окрім того, позивач мав можливість виїхати до будь-якої іншої країни, а не до рф, і у встановленому законодавством України порядку повернутись до України, адже рішенням про примусове повернення не встановлено заборони йому в`їзду в Україну.

За змістом ст. 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» , іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн: де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань; де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання; де їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя; де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.

Суд не приймає до уваги твердження сторони позивача про те, що на нього мають розповсюджуватись положення 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», оскільки при застосування норм вказаної статті закону необхідним є встановлення зазначених у ній обставин стосовно конкретної людини, тобто позивача у справі, і позивач не звільняється від доказування наявності таких обставин саме щодо нього.

Обставини зазначені у ст. 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», і зокрема ті на які посилається позивач, у даному випадку мають індивідуальний характер, а позивачем не доведено, що він, до прикладу, має публічну антиросійську позицію щодо агресії рф проти України, висвітлював цю позицію у будь-яких соціальних мережах чи розповсюджував її будь-яким іншим способом, і така позиція позивача із цього приводу відома чи реально може бути відома державним, правоохоронним органам росії та/або громадянам росії, що в свою чергу вказувало б на наявність реальної небезпеки незаконного переслідування позивача на території рф. Крім того, рішення про примусове видворення передбачає не обов`язково повернення до країни походження/громадянської приналежності, а й до будь-якої третьої країни, якщо позивач має побоювання за свою безпеку та можливість мобілізації. Також суд приймає до уваги, що оспорюваним рішенням про примусове видворення позивачу не встановлено заборони в`їзду в Україну.

Ураховуючи всі встановлені судом обставини та з огляду на наведені положення чинного законодавства України суд дійшов висновку, що рішення про примусове видворення прийняте відповідачем в межах своїх повноважень, у спосіб встановлений законом, рішення є законним, мотивованим та обґрунтованим, а тому не підлягає скасуванню і відповідно підстав для задоволення позову не вбачається.

Відповідачем було прийнято рішення про примусове повернення позивача, яке є чинним і яке позивач не виконав без поважних причин, що і стало підставою для ухвалення відповідачем рішення про примусове видворення. Посилання сторони позивача не стосуються оскаржуваного рішення про видворення, адже вони пов`язані з причинами пропуску позивачем строку для подання документів на продовження терміну дії посвідки на тимчасове проживання, що загалом стосується рішення про примусове повернення, а не рішення про примусове видворення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 19 Конституції України, ст.ст. 77, 241-246, 250, 251, 255, 288, 295, 297 КАС України, Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», суд, -

у х в а л и в:

У задоволенні позову громадянина російської федерації ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення про видворення іноземця або особи без громадянства громадянина російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - відмовити.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Текст судового рішення складений 22.12.2023 року.

Учасники справи:

Позивач - громадянин рф ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_2 , паспорт рф № НОМЕР_1 );

Відповідач - Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області (м. Київ, вул. Березняківська, 4а, ).

Суддя -