Справа № 640/4922/20
Суддя: Жук Р.В.
Дата ухвалення: 2023-12-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

22 грудня 2023 року м. Київ № 640/4922/20

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Жука Р.В., розглянувши у порядку письмового провадження заяву позивача про визнання протиправними дії Міністерства юстиції України на виконання рішення суду в адміністративній справі

за позовом ОСОБА_1

до 1) Міністерства юстиції України;

2) в.о. Державного секретаря Міністерства юстиції України;

3) директора Департаменту публічного права Міністерства юстиції України

Кравченко Л.М.;

4) Державного секретаря Міністерства юстиції України;

5) Головного територіального управління юстиції у Київській області;

6) Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ)

про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 із позовною заявою до Міністерства юстиції України, в.о. Державного секретаря Міністерства юстиції України, директора Департаменту публічного права Міністерства юстиції України Кравченко Л.М., Державного секретаря Міністерства юстиції України, Головного територіального управління юстиції у Київській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 05.10.2022 адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано наказ в.о. Державного секретаря Міністерства юстиції України, директора Департаменту публічного права Міністерства юстиції України Кравченко Л.М. №4375/к від 26.12.2019 про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника Головного територіального управління юстиції у Київській області.

Поновлено ОСОБА_1 з 18.02.2020 на посаді, рівнозначній посаді начальника Головного територіального управління юстиції у Київській області у правонаступнику Головного територіального управління юстиції у Київській області - Центральному міжрегіональному управління Міністерства юстиції.

Стягнуто з Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 23.09.2021 по 05.10.2022 в розмірі 853 580,90 грн.

В іншій частині адміністративного позову - відмовлено.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 16.02.2023 апеляційні скарги Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) та Міністерства юстиції України - залишено без задоволення. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задоволено. Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05.10.2022 скасовано в частині стягнення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу та ухвалено в цій частині нове, яким стягнуто з Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 27.12.2019 по 05.10.2022 в розмірі 2673972,00 грн., з врахуванням раніше виплачених сум.

Постановою Верховного Суду від 31.05.2023 Касаційну скаргу Міністерства юстиції України залишено без задоволення. Касаційну скаргу Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) задоволено частково. Постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 16.02.2023 у цій справі в частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку скасовано. Ухвалено нове рішення, яким стягнути з Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 18.02.2020 по 05.10.2022 у розмірі 985 715,00 (дев`ятсот вісімдесят п`ять тисяч сімсот п`ятнадцять) грн. без урахування податків та зборів. В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05.10.2022 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 16.02.2023 у цій справі залишено без змін.

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 із заявою про визнання протиправними дій Міністерства юстиції України на виконання рішення суду в даній справі, в якій просить:

- визнати протиправними дії Міністерства юстиції України, вчинені на виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05.10.2022, шляхом видання Наказу № 1797/к від 31.10.2023;

- постановити окрему ухвалу про порушення Міністерством юстиції України вимог пп. 10 п. 12-2 Положення про Міністерство юстиції України, ч. 1 ст. 21 КЗпП України та ст. 33 Закону України «Про державну службу», ст. 129-1 Конституції України, -з метою усунення порушень, спричинених протиправним наказом № 1797/к від 31.10.2023 та притягнення винних осіб до відповідальності;

- установити Міністерству юстиції України строк на подання звіту про виконання вимог окремої ухвали.

В обґрунтування вказаної заяви зазначено, що за результатами розгляду справи, Окружним адміністративним судом міста Києва ухвалено рішення від 05.10.2022, яким частково задоволено позовні вимоги, зокрема наказ в.о. Державного секретаря Міністерства юстиції України, директора Департаменту публічного права Міністерства юстиції України Кравченко Л.М. № 4375/к від 26.12.2019 про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника Головного територіального управління юстиції у Київській області скасовано, зобов`язано поновити ОСОБА_1 з 18 лютого 2020 року на посаді, рівнозначній посаді начальника Головного територіального управління юстиції у Київській області у правонаступнику Головного територіального управління юстиції у Київській області - Центральному міжрегіональному управління Міністерства юстиції.

Постановами Шостого апеляційного адміністративного суду від 16.02.2023 та Верховного Суду від 31.05.2023 рішення суду першої інстанції, в частині скасування наказу № 4375/к від 26.12.2019 та поновлення ОСОБА_1 на посаді, залишено без змін.

Заявник зазначає, що на адвокатський запит від 24.10.2023 №01-10 Міністерство юстиції України повідомило про те, що на виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05.10.2022 видано наказ від 31.10.2023 № 1797/к. У свою чергу ОСОБА_1 вказує про те, що зміст наказу Міністерства юстиції України № 1797/к від 31.10.2023 не спрямований на реальне виконання рішення суду про поновлення на посаді, на його думку, означений наказ виданий з перевищенням повноважень державного секретаря, не містить обов`язкових умов праці та не є належним виконанням рішення суду від 05.10.2022.

18.12.2023 до суду від Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) надійшли заперечення, в якому із заявою ОСОБА_1 категорично не погоджується, оскільки в ній допущені процедурні недоліки в частині відсутності інформації про день пред`явлення виконавчого листа до виконання та відомостей про хід виконавчого провадження, що є обов`язковими передумовами для подання заяви в порядку статті 383 Кодексу адміністративного судочинства України.

Крім того, Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ) зазначає про відсутність належних та допустимих доказів, які можуть свідчити про порушення відповідачами прав позивача.

ОСОБА_1 подано додаткові пояснення, в яких наголошується про вжиття дій щодо відкриття виконавчого провадження, шляхом подачі заяви із виконавчим листом до Міністерства юстиції України 23.10.2023 у скриньку за адресою АДРЕСА_1 , проте жодних дій Департаментом державної виконавчої служби Міністерства юстиції України не вчинено.

21.12.2023 до суду від Міністерства юстиції України надійшли заперечення на заяву ОСОБА_1 , в яких зазначено, що листом від 19.06.2023 №787/14.3/31-23 заявнику було запропоновано у термін до 28.06.2023 проінформувати Міністерство про можливу дату зустрічі з метою обговорення питання способу виконання судових рішень про поновлення його на посаді, рівнозначній посаді начальника ГТУЮ у Київській області, у правонаступника ГТУЮ у Київській області - Центральному МРУ. Факт доведення означеного листа до відома позивача на електронну адресу ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) зафіксовано протоколом про доведення інформації або документів до відома державних службовців від 19.06.2023 та скріншотом до нього, що відповідає статті 9-1 Закону України «Про державну службу», Порядку фіксації доведення інформації або документів до відома державного службовця шляхом використання засобів телекомунікаційного зв`язку, затвердженого постановою Кабінету Міністерства юстиції від 11.12.2019 № 1042. Також Мін`юстом зазначено, що лист від 19.06.2023 було надіслано цінними листами на відомі Управлінню персоналу поштові адреси ОСОБА_1 (докази направлення додані до заперечень).

Міністерство юстиції України зазначає, що ним вжито всіх можливих заходів, спрямованих на належне виконання рішень судів у справі №640/4922/20 про поновлення заявника на посаді, з максимальним врахуванням інтересів останнього. Окремо Мін`юст звернув увагу, що, згідно даних автоматизованої системи виконавчого провадження, станом на день направлення цього заперечення виконавчий лист №640/4922/20, про поновлення ОСОБА_1 на посаді, на виконанні в органах державної виконавчої служби не перебуває та зареєстрованим не значиться. Дана обставина, на думку Мін`юсту, свідчить про те, що рішення про поновлення позивача виконується Міністерством у добровільному порядку.

Також зазначено, що звернення рішення суду до примусового виконання є обов`язковою передумовою для подання заяви у порядку статті 383 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки повноваження щодо вчинення дій щодо примусового виконання рішення суду, в тому числі і щодо перевірки його виконання, належить передусім до виконавців, а звернення до суду в порядку статті 383 КАС України є виключною мірою, якщо позвам було вичерпано усі можливі механізми на стадії примусового виконання рішення суду. Також Мін`юст посилається на позицію викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09.12.2021 у справі №9901/235/20.

Решта учасників справи пояснень до суду не надали.

Дослідивши матеріали адміністративної справи, суд зазначає таке.

Як вже зазначалось, 05.10.2022 Окружним адміністративним судом міста Києва прийнято рішення, яким визнано протиправним та скасовано наказ в.о. Державного секретаря Міністерства юстиції України, директора Департаменту публічного права Міністерства юстиції України Кравченко Л. М. № 4375/к від 26.12.2019 про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника Головного територіального управління юстиції у Київській області, зобов`язано поновити ОСОБА_1 з 18 лютого 2020 року на посаді, рівнозначній посаді начальника Головного територіального управління юстиції у Київській області у правонаступнику Головного територіального управління юстиції у Київській області - Центральному міжрегіональному управління Міністерства юстиції.

У цій частині рішення від 05.10.2022 залишено без змін судами апеляційної та касаційної інстанцій.

Пунктом третім частини першої статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що негайно виконуються рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

У листі Міністерства юстиції України № 142607//14.3 від 31.10.2023 (відповідь на адвокатський запит 01-10 від 24.10.2023) зазначено про те, що ОСОБА_1 направлявся лист від 19.06.2023, в якому запропоновано до 28.06.2023 поінформувати Міністерство юстиції України про можливу дату зустрічі з метою обговорення питання способу виконання судових рішень про поновлення його на посаді.

Київським окружним адміністративним судом видано виконавчий лист № 640/4922/20 від 22.08.2023, в якому зазначено обов`язок Міністерства юстиції України поновити ОСОБА_1 на посаді, рівнозначній посаді начальника Головного територіального управління юстиції у Київській області у правонаступнику Головного територіального управління юстиції у Київській області - Центральному міжрегіональному управління Міністерства юстиції.

Як зазначає ОСОБА_1 виконавчий лист подано до Міністерства юстиції України 23.10.2023 у скриньку за адресою АДРЕСА_1 .

Поряд з цим, представником ОСОБА_1 направлено до Міністерства юстиції України адвокатський запит № 01-10 від 24.10.2023, у відповідь на який листом № 142607//14.3 від 31.10.2023 повідомлено, що на виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05.10.2022 у справі № 640/4922/20 ОСОБА_1 наказом Міністерства юстиції України від 31.10.2023 № 1797/к поновлено з 18.02.2020 на посаді, рівнозначній посаді начальника Головного територіального управління юстиції у Київській області у правонаступника Головному територіальному управлінні юстиції у Київській області - Центральному міжрегіональному управління Міністерства юстиції.

Дослідивши зазначений наказ від 31.10.2023 № 1797/к судом встановлено, що в ньому зазначено наступне:

1. Скасувати наказ Міністерства юстиції України від 26 грудня 2019 року №4375/к «Про звільнення».

2. Поновити ОСОБА_1 з 18 лютого 2020 року на посаді, рівнозначній посаді начальника Головного територіального управління юстиції у Київській області у правонаступнику Головного територіального управління юстиції у Київській області - Центральному міжрегіональному управління Міністерства юстиції (м. Київ).

Адвокатом ОСОБА_1. до Міністерства юстиції України направлено адвокатський запит № 01-12 від 02.11.2023, в якому запитано:

- надати інформацію, на яку саме посаду, із наявних у штатному розписі ЦМУ МЮ (м. Київ) на 2023 рік, затвердженого в. о. державного секретаря 18.07.2023, та призначення яких віднесено до повноважень державного секретаря, поновлено ОСОБА_1 , згідно з наказом Міністерства юстиції України №1797/к від 31.10.2023;

- у разі зміни штатного розпису ЦМУ МЮ (м. Київ) після 18.07.2023, надати інформацію, на яку саме посаду, із наявних у чинній редакції штатного розпису ЦМУ МЮ (м. Київ) та призначення яких віднесено до повноважень державного секретаря, поновлено ОСОБА_1 , згідно з наказом Міністерства юстиції України №1797/к від 31.10.2023.

Листом від 08.11.2023 №146635//14.3 Міністерство юстиції України повідомлено, що формулювання «на посаді, рівнозначній посаді начальника Головного територіального управління юстиції у Київській області у правонаступнику Головного територіального управління юстиції у Київській області - Центральному міжрегіональному управління Міністерства юстиції (м. Київ)» повністю відповідає резолютивній частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05.10.2022 у справі №640/4922/20.

На адвокатський запит № 01-27 від 05.12.2023 про посаду, на якій поновлено ОСОБА_1 , Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ) у листі №63754/13.1-23/вх.61293/13-23 від 11.12.2023 також застосувало вище зазначене формулювання про відповідність резолютивній частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05.10.2022.

Крім того Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ) у листі №59316/13.1-23 від 15.11.2023, у відповідь на адвокатський запит №01-14 від 08.11.2023, зазначило про відсутність наказу про оголошення наказу Міністерства юстиції України від 31.10.2023 № 1797/к «Про поновлення», а також вказано про відсутність у штатному розписі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) назви посади, зазначеної у наказі від 31.10.2023 № 1797/к.

У відповідь на адвокатський запит №01-18 від 20.11.2023, Міністерство юстиції України листом № 154429//14.3 від 23.11.2023 повідомило про те, що не володіє та не зобов`язане володіти інформацією про посадових осіб Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), відповідальних за виконання наказу від 31.10.2023 № 1797/к.

Додатково вказано про відсутність правових підстав для оголошення означеного наказу Центральним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції (м. Київ).

Аналогічну відповідь надано і Центральним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції (м. Київ) листом № 60967/13.1-23/вх.58325/13-23 від 27.11.2023.

ОСОБА_1 звернувся особисто до Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) із заявою від 09.11.2023, в якій просив зазначити, на якій саме посаді, із наявних у штатному розписі, його поновлено наказом від 31.10.2023 № 1797/к.

У відповіді Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 04.12.2023 №62456/13.1-23/вх.Ш-15095-23 зазначено, що у структурі та штатному розписі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) відсутня назва посади, зазначена у наказі від 31.10.2023 № 1797/к.

У листі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) № 63755/13.1-23/вх.61306/13-23 від 11.12.2023 вказано про те, що документ, який регламентує посадові обов`язки поновленого працівника ОСОБА_1 не розроблявся.

В адвокатському запиті №01-29 від 05.12.2023 запитано надати інформацію про те, яким чином ОСОБА_1 фактично поновитися на посаді на підставі наказу від 31.10.2023 № 1797/к та приступити до виконання посадових обов`язків.

Листом Міністерства юстиції України №162539//14.3 від 08.12.2023 вчергове повідомлено про відповідність формулювання, викладеного у наказі, резолютивній частині рішення суду від 05.10.2022, а також про відсутність повноважень встановлювати спосіб та порядок виконання такого рішення.

Суд зазначає, що за змістом частини другої статті 383 Кодексу адміністративного судочинства України у заяві про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду зазначаються: інформація про день пред`явлення виконавчого листа до виконання та інформація про хід виконавчого провадження.

Як вказує заявник, виконавчий лист №640/4922/20 від 22.08.2023 про поновлення ОСОБА_1 на посаді, подано до Міністерства юстиції України 23.10.2023 у скриньку за адресою АДРЕСА_1 .

До матеріалів справи долучено адвокатський запит № 01-15 від 10.11.2023, в якому запитується інформація про вхідний номер та рух заяви від 23.10.2023 про відкриття виконавчого провадження.

У подальшому, направлявся адвокатський запит №01-20 від 21.11.2023, в якому зазначене наступне: « Мною було направлено адвокатський запит № 01-15 від 10.11.2023… Оскільки відповідь на адвокатський запит № 01-15 від 10.11.2023 не надійшла ані в паперовому, ані в електронному вигляді, звертаюсь з цього приводу повторно.

Прошу надати відповідь на адвокатський запит 01-15 від 10.11.2023.».

Листом Міністерства юстиції України №155345//20.3.2 від 27.11.2023 повідомлено, що запит адвоката від 10.11.2023 № 01-15 в системі документообігу Міністерства юстиції України не значиться, проте як вбачається з відповідь, вона надана по суті питань, заявлених у запиті № 01-15 від 10.11.2023. Також в означеному листі зазначено, що виконавчі документи, стороною яких є ОСОБА_1 , на примусовому виконанні в органах державної виконавчої служби та приватних виконавців не перебувають та зареєстрованими не значаться.

Тобто на запит № 01-20 від 21.11.2023 листом № 155345//20.3.2 від 27.11.2023 Міністерством юстиції України надано відповідь по суті питання зазначеного в запиті заявника № 01-15 від 10.11.2023, хоча Мін`юст стверджує, що такий запит серед зареєстрованих не значиться. Разом з тим, у запиті заявника № 01-20 від 21.11.2023 не зазначалось суть порушеного питання запиту № 01-15 від 10.11.2023.

Водночас, суд не надає оцінку правомірності порядку та способу надання відповідей Міністерством юстиції України на адвокатські запити, оскільки такі правовідносини становлять окремий публічний спір, який має розглядатись в окремому провадженні.

Між тим, на переконання суду, слід констатувати, що ОСОБА_1 зазначив у заяві як інформацію про день пред`явлення виконавчого листа до виконання, так і відомості про хід виконавчого провадження (відсутність дій державного виконавця), чим формально виконав вимоги частини другої статті 383 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судом також встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду із заявою про видачу дубліката виконавчого листа, у зв`язку із його втратою Міністерством юстиції України.

Також, суд не бере до уваги посилання Міністерства юстиції України та Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на постанову Великої Палати Верховного Суду від 09.12.2020 у справі № 9901/235/20, якій зазначено те, що звернення до суду в порядку статті 383 КАС України є виключною мірою, якщо позивачем було вичерпано усі можливі механізми на стадії примусового виконання рішення суду та вважає за необхідне звернути увагу відповідачів на наступне.

Так частиною третьою статті 7 КАС України встановлено, що у разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 №1402-VIII встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 N3477-IV, суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на справедливий суд.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, право на виконання рішення, яке виніс суд, є невід`ємною частиною "права на суд", а ефективний захист сторони у справі, а отже, і відновлення справедливості, передбачає зобов`язання адміністративних органів виконувати рішення.

Згідно з рішенням у справі "Лізанець проти України" від 31.05.2007 р. (заява № 6725/03) Європейський суд з прав людини зазначив, що від особи, яка домоглася остаточного судового рішення проти держави, не можна вимагати ініціювання окремого провадження з його примусового виконання (рішення у справі "Метаксас проти Греції", № 8415/02, п. 19, від 27.05.2004 р.). У рішенні "Іммобільяре Саффі" проти Італії" (заява № 22774/93, п. п. 63, 66) ЄСПЛ доходить висновку, що право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду одній зі сторін. Право на звернення до суду, гарантоване статтею 6 Конвенції, також передбачає практичне виконання остаточних, обов`язкових для виконання судових рішень, які в державах, що поважають принцип верховенства права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду стороні у провадженні.

Тобто ураховуючи наведені позиції, рішення суду має бути виконано лише за фактом винесення такого рішення, незалежно від звернення до виконавчої служби.

При цьому, обов`язок учасника справи виконати судове рішення, зокрема, яке підлягає негайному виконанню, не має залежати від дій третьої сторони - державного виконавця.

Отже, викладені у запереченнях Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) та Міністерства юстиції України доводи, стосовно недотримання форми поданої заяви, не знайшли свого підтвердження.

Статтею 129-1 Конституції України передбачено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Відповідно до частин другої, третьої статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Згідно зі статтею 370 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Частино восьмою статті 235 Кодексу законів про працю України встановлено, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Отже, законна сила судового рішення поширюється на всю територію України, а обов`язковість рішень суду є однією із основних засад судочинства, яка гарантує ефективне здійснення правосуддя; за неповагу до суду і судді винні особи притягаються до юридичної відповідальності.

У рішенні Конституційного суду України від 30.06.2009 року N 16-рп/2009 зазначено, що виконання всіма суб`єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової.

Слід зауважити, що правозастосування статті 383 Кодексу адміністративного судочинства розглядалось Конституційним судом України у рішенні від 01.03.2023 у справі № 3-27/2022 (54/22).

Суд нагадав, що Конституція України містить приписи з питань виконання судових рішень, зокрема: визначає обов`язковість судового рішення як одну з основних засад судочинства (пункт 9частини другої статті 129); установлює, що судове рішення є обов`язковим до виконання (друге речення частини першої статті 129-1); покладає на державу обов`язок забезпечити виконання судового рішення у визначеному законом порядку (частина друга статті 129-1).

Конституційний Суд України зазначав, що виконання судового рішення є невідокремним складником права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (абзац третій пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012); обов`язкове виконання судового рішення є доконечною умовою реалізації конституційного права кожного на судовий захист, тому держава не може ухилятися від виконання свого позитивного обов`язку щодо забезпечення виконання судового рішення задля реального захисту та поновлення захищених судом прав і свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; визначений у законі порядок забезпечення державою виконання судового рішення має відповідати принципам „верховенства права" (правовладдя) та справедливості, гарантувати конституційне право на судовий захист [перше речення абзацу восьмого, абзац чотирнадцятий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 15 травня 2019 року № 2-р(II)/2019].

Європейський суд із прав людини так само наголосив на тому, що право на справедливий суд, гарантоване кожному пунктом 1 статті 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби „національна юридична система дозволяла, щоб остаточне, зобов`язальне судове рішення залишалось таким, що не породжує юридичних наслідків на шкоду одній зі сторін. Не можна припустити, щоб пункт 1 статті 6 Конвенції ґрунтовно описував процесуальні гарантії, що їх надано учасникам судового процесу, а саме: справедливий, прилюдний і швидкий розгляд справи, не захищаючи виконання судових рішень; якщо тлумачити статтю 6 як таку, що стосується виключно доступу до суду та здійснення судочинства, це означало б привести до стану, несумісного з принципом правовладдя, що його Договірні держави зобов`язалися додержувати, ратифікувавши Конвенцію" [рішення у справі Шмалько проти України/Shmalko v. Ukraine від 20 липня 2004 року (заява № 60750/00), § 43].

Конституційний Суд України зазначає, що з принципу правовладдя та вимоги утвердження й забезпечення права особи на судовий захист в адміністративному судочинстві випливає обов`язок держави забезпечити також обов`язкове виконання судового рішення, ухваленого на користь особи, задля реального захисту та поновлення її прав, свобод, інтересів, що зазнали порушення внаслідок ухвалення рішень, учинення дій або бездіяльності органами публічної влади, їх посадовими і службовими особами. Невиконання державою цього обов`язку суперечить приписам пункту 9 частини другої статті 129, частин першої, другої статті 129-1Конституції України та призводить до порушення права особи на судовий захист, підриває дієвість адміністративного судочинства, а отже, є несумісним із принципом правовладдя, що його встановлено частиною першою статті 8 Конституції України.

Верховний Суд у постанові від 05.10.2023 у справі № 340/693/22, вирішуючи питання застосування приписів статей 235, 236 Кодексу законів про працю України та статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України сформував наступні висновки.

Верховний Суд зазначає, що завершальним етапом у розгляді адміністративної справи є прийняття судового рішення, яким здійснюється судовий захист прав і законних інтересів суб`єктів адміністративного права. Саме цей судовий акт урегульовує публічно-правові спори і забезпечує правову визначеність у цій сфері правовідносин. Обов`язковості судові рішення набувають після набрання ними законної сили, завдяки чому рішення суду є максимально недоторканим, що надає йому рис стабільності, незмінності та остаточності. Водночас, складовою принципу обов`язковості судових рішень є також юридична відповідальність за їхнє невиконання. Одним із таких заходів впливу є відповідальність установлена статтею 236 КЗпП України.

Поряд з цим у справі №640/19103/19 Верховний Суд, зокрема, указав, що відповідальність за затримку власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, встановлена статтею 236 КЗпП України, згідно із якою виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі проводиться незалежно від вини роботодавця в цій затримці. Середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якого виникла у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Закон пов`язує цю виплату виключно із фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Також Верховний Суд у справі №640/10445/21 зауважив, що з аналізу вищевказаних положень КАС України та КЗпП України висновується, що звільнений без законної підстави працівник підлягає поновленню на попередній роботі. Роботодавець зобов`язаний виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі добровільно і негайно шляхом видання про це наказу. Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивості обов`язковості та підлягає виконанню не з моменту набрання ним законної сили, а негайно - з дати його ухвалення, чим забезпечується швидкий і реальний захист прав працівника, гарантованих Конституцією України. В разі невиконання рішення суду в добровільному порядку воно підлягає примусовому виконанню державною виконавчою службою.

Крім того, указані питання також порушувалися Європейським судом з прав людини (далі - ЄСПЛ), який неодноразово указував про постійно існуючу проблему в Україні щодо порушення норм Конвенції, які найчастіше виявляв цей Суд у справах проти України, так як більше ніж половина рішень, винесених Судом у таких справах, стосувалися саме питання тривалого невиконання остаточних судових рішень, відповідальність за що несуть органи влади України.

Такий стан справ породжував питання про відповідальність держави за виконання судового рішення, а тому ЄСПЛ неодноразово повторював, що від особи, яка домоглася винесення остаточного судового рішення проти держави, не можна вимагати ініціювання окремого провадження з його примусового виконання. У таких справах відповідний державний орган, який було належним чином поінформовано про таке судове рішення, повинен вжити всіх необхідних заходів для його дотримання або передати його іншому компетентному органу для виконання.

При цьому порядок виконання судового рішення також неодноразово був предметом розгляду Верховним Судом.

Так, зокрема, у постанові Верховного Суду від 17.06.2020 у справі № 521/1892/18 колегія суддів зазначила наступне.

Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.

Виконання рішення вважається закінченим із моменту фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків на підставі відповідного акта органу, який раніше прийняв незаконне рішення про звільнення працівника.

Отже, виконання рішення про поновлення ОСОБА_1 на посаді мало бути ініційоване негайно після отримання відповідачем рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05.10.2022. Таке виконання завершується датою фактичного допуску до виконання попередніх посадових обов`язків і не має включати обов`язкового звернення до примусового виконання.

Із наданих ОСОБА_1 документів: адвокатських запитів та відповідей на них, вбачається, що фактично поновлення позивача на посаді не відбулось, до виконання посадових обов`язків він не приступив, а Міністерство юстиції України вважає рішення суду від 05.10.2022 виконаним, оскільки формулювання наказу від 31.10.2023 № 1797/к повністю відповідає резолютивній частині згаданого рішення.

Постановою Кабінету Міністрів України № 228 від 02.07.2014 затверджено Положення про Міністерство юстиції України, згідно з п. 12-1 якого, повноваження керівника державної служби у Мін`юсті здійснює державний секретар Мін`юсту.

Згідно з підпунктом десятим пункту 12-2 вказаного Положення державний секретар Мін`юсту відповідно до покладених на нього завдань: призначає на посаду та звільняє з посади керівників територіальних органів Мін`юсту та їх заступників, керівників та заступників керівників органів державної виконавчої служби, юрисдикція яких поширюється на територію однієї або кількох областей, Автономної Республіки Крим, міста Києва або Севастополя, присвоює їм ранги державних службовців, приймає рішення щодо їх заохочення та притягнення до дисциплінарної відповідальності.

З аналізу наведених норм слідує, що державний секретар Міністерства юстиції України наділений виключними повноваженнями щодо призначення та звільнення з посади керівників територіальних органів Мін`юсту та їх заступників, тож виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05.10.2022 в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді, рівнозначній посаді начальника Головного територіального управління юстиції у Київській області у правонаступнику Головного територіального управління юстиції у Київській області - Центральному міжрегіональному управління Міністерства юстиції (м. Київ), покладається саме на державного секретаря Мін`юсту.

Суд наголошує на тому, що такі повноваження державного секретаря обмежуються призначенням на посаду виключно керівників та їх заступників, тобто призначення на інші посади територіального органу Мін`юсту знаходиться поза межами повноважень державного секретаря.

Так Законом України «Про державну службу» не визначається зміст наказу про поновлення на посаді, однак наявні вимоги до акту про призначення на посаду.

Відповідно до частин першої, третьої та четвертої статті 33 Закону України «Про державну службу» в акті про призначення на посаду зазначаються:

1) прізвище, ім`я, по батькові особи, яка призначається на посаду державної служби;

2) займана посада державної служби із зазначенням структурного підрозділу державного органу;

3) дата початку виконання посадових обов`язків;

4) умови оплати праці.

Копія акта про призначення на посаду видається державному службовцю, ще одна копія зберігається в його особовій справі.

Акт про призначення на посаду приймається у вигляді указу, постанови, наказу (розпорядження), рішення, залежно від категорії посади, відповідно до законодавства.

Отже з наведеної норми вбачається, що прийняття акту про призначення на посаду це процедура документального оформлення особи на державну службу та такий акт має визначену структуру, форму та відповідний зміст.

У статті 33 Закону України «Про державну службу» чітко визначені обов`язкові складові для будь-якого акта про призначення на посаду: прізвище, ім`я, по батькові особи, яка призначається на посаду державної служби; займана посада державної служби із зазначенням структурного підрозділу державного органу; дата початку виконання посадових обов`язків та умови оплати праці.

Частина друга вказаної статті містить складові (умови), які можуть бути в окремих актах про призначення на посаду: строк призначення у разі строкового призначення, строк випробування у разі призначення з випробувальним строком. Як додаткову складову акта про призначення можна розглядати обов`язок державного органу забезпечити надання державному службовцю можливості проходити професійне навчання з метою належного виконання своїх посадових обов`язків.

Відповідно до частини третьої означеної статті, державному службовцю видається копія акта про призначення на посаду, ще одна копія повинна зберігатися в його особовій справі.

Суд вважає, що акт про призначення на посаду є основною, а у випадку, коли проведення конкурсу при прийнятті на державну службу не потребується, ще і самостійною підставою виникнення трудових правовідносин з державними службовцями.

Отже, акт про призначення на посаду є основною підставою виникнення трудових правовідносин з державними службовцями в Україні. Крім того, акт про призначення на посаду, як показано вище, вже містить конкретні умови праці відповідного державного службовця. Всі інші умови праці та відпочинку державних службовців закріплено на законодавчому рівні.

Разом з тим наказом Міністерства юстиції України від 18.06.2015 №1000/5 затверджено Правила організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях (далі - Правила).

Так, пунктом 10 розділу ІІ Правил визначені особливості підготовки та оформлення розпорядчих документів.

Відповідно підпунктів 2, 3, 4 та 7 пунктом 10 розділу ІІ Правил будь-який розпорядчий документ, за винятком спільного, оформлюють на бланку із зазначенням його конкретного виду (постанова, рішення, наказ, розпорядження).

Розпорядчі документи (накази, розпорядження) з кадрових питань (особового складу) також можуть бути складені на підставі міжгалузевих типових уніфікованих форм, затверджених в установленому порядку.

Зміст розпорядчого документа коротко викладається в заголовку, який починається з прийменника «Про» і складається за допомогою віддієслівного іменника («Про затвердження...», «Про введення...», «Про прийняття на роботу...») або іменника («Про підсумки...», «Про кадрові питання...»).

Структура тексту розпорядчого документа, як правило, складається з двох частин - констатуючої (преамбули) і розпорядчої.

У розпорядчих документах з кадрових питань (особового складу) розпорядча частина починається, як правило, з дієслова у формі інфінітива: «ПРИЙНЯТИ», «ПРИЗНАЧИТИ», «ПЕРЕВЕСТИ», «ЗВІЛЬНИТИ», «ВІДРЯДИТИ», «НАДАТИ», «ОГОЛОСИТИ» тощо. Далі зазначаються великими літерами прізвище працівника, на якого поширюється дія розпорядчого документа, і малими - його ім`я та по батькові.

Формулювання пунктів повинні бути чіткими, конкретними, відповідати нормам Кодексу законів про працю України (КЗпП) або іншим правовим актам.

У разі призначення або звільнення працівника зазначаються повна дата (число, місяць, рік) фактичного виходу працівника на роботу (припинення трудових відносин), розміри його посадового окладу відповідно до штатного розпису, надбавок та доплат.

У кожному пункті розпорядчого документа з кадрових питань (особового складу) зазначається підстава щодо його видання (заява працівника, контракт, доповідна записка, рішення атестаційної комісії тощо).

Розпорядчі документи з кадрових питань (особового складу) оформлюють у вигляді індивідуальних (стосуються одного працівника) і зведених (стосуються кількох працівників).

У зведених розпорядчих документах до розпорядчої частини включаються пункти, що містять інформацію, у такій послідовності: прийняття на роботу (службу), переведення, звільнення. У межах цих пунктів підпунктами зазначають прізвища працівників за алфавітом. При цьому до одного зведеного розпорядчого документа не можуть включатися пункти з інформацією, яка згідно із законодавством має різні строки зберігання.

Прийняття вищезазначених документів повинні бути здійсненні з дотриманням ДСТУ 4163:2020.

Відповідно до пункту 5.20 ДСТУ 4163:2020, текст документа має містити інформацію, заради фіксування якої його було створено, і стосується того питання, яке сформульоване в заголовку до тексту документа. Інформацію в тексті документа потрібно подавати стисло, грамотно, зрозуміло та об`єктивно. Текст документа не може містити повторів, а також слів і зворотів, що не несуть змістового навантаження. Текст документа оформлюють у вигляді суцільного зв`язного тексту, анкети, таблиці або із поєднанням цих форм. Документи складають державною мовою, крім випадків, передбачених законодавством про мови в Україні. Тексти документів, які надсилають зарубіжним адресатам, за попередньою домовленістю, можна складати українською мовою, мовою країни-адресата чи однією з мов міжнародного спілкування. Документи, адресовані державним органам, складають лише українською мовою.

Зі змісту вказаних норм вбачається, що діючим законодавством передбачені вимоги щодо процедури прийняття акту про призначення на посаду, його форма та зміст.

Суд також вважає за необхідне звернути увагу на практику Європейського суду з прав людини (наприклад, рішення у справі «Suominen v. Finland», заява № 37801/97, пункт 36), відповідно до якої орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень; принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень полягає у тому, щоб рішенням було прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення.

Отже, критеріями обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень є: 1) логічність та структурованість викладення мотивів, що стали підставою для прийняття відповідного рішення; 2) пов`язаність наведених мотивів з конкретно наведеними нормами права, що становлять правову основу такого рішення; 3) наявність правової оцінки фактичних обставин справи (поданих документів, інших доказів), врахування яких є обов`язковим у силу вимог закону під час прийняття відповідного рішення; 4) відповідність висновків, викладених у такому рішенні, фактичним обставинам справи; 5) відсутність немотивованих висновків та висновків, які не ґрунтуються на нормах права.

Відтак, невиконання суб`єктом владних повноважень законодавчо встановлених вимог щодо змісту, форми, обґрунтованості та вмотивованості акта індивідуальної дії призводить до його протиправності.

Аналогічні висновки щодо вимог до акту індивідуальної дії суб`єкта владних повноважень викладенні в постанові Верховного Суду від 11.09.2023 у справі №420/14943/21.

За висновком суду, акт про поновлення на посаді має містити аналогічні відомості, як і акт про призначення на посаду, оскільки за юридичною природою, як призначення, так і поновлення на посаді мають тотожні наслідки - особа починає виконувати обов`язки на посаді державної служби.

Як вбачається з наказу Міністерства юстиції України від 31.10.2023 № 1797/к, останній не містить умов оплати праці, а також назви існуючої посади, оскільки, як повідомлялось Центральним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції (м. Київ), що підтверджується наявною у матеріалах справи копією штатного розпису на 2023 рік, посади «рівнозначної посаді начальника Головного територіального управління юстиції у Київській області у правонаступнику Головного територіального управління юстиції у Київській області - Центральному міжрегіональному управління Міністерства юстиції (м. Київ)» не існує.

Суд зазначає, що застосування в. о. держсекретаря Міністерства юстиції України у наказі від 31.10.2023 № 1797/к формулювання посади, яка не передбачена штатним розписом, призначення на яку не входить до його повноважень, визначених Положенням про Міністерство юстиції України, безумовно створює юридичну невизначеність.

При цьому, така невизначеність істотно перешкоджає у виконанні наказу від 31.10.2023 № 1797/к та не сприяє виконанню рішення суду від 05.10.2022, ухваленого з метою поновлення порушеного права ОСОБА_1 .

З урахуванням численних відповідей на адвокатські запити представника ОСОБА_1 , в яких Міністерство юстиції України декларує належне виконання рішення суду від 05.10.2022, а Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ) зазначає про відсутність підстав, посадових обов`язків та визначеності в істотних умовах праці поновленого ОСОБА_1 , суд дійшов до висновку про те, що фактичне виконання наказу від 31.10.2023 № 1797/к не здійснено та не убачається за можливе, відтак такий акт не виконує своєї єдиної функції - фактичне поновлення прав незаконно звільненого працівника.

Такий наказ є нікчемним, оскільки не створює жодних юридичних наслідків на виконання позитивного для позивача рішення суду. При цьому зазначене формулювання використовується як формальне виконання рішення від 05.10.2022.

Посилаючись на відсутність повноважень встановлювати спосіб або порядок виконання рішення суду у листі № 162539//14.3 від 08.12.2023, Міністерство юстиції України фактично зазначає про відсутність будь-якої зацікавленості у фактичному поновленні ОСОБА_1 .

У постанові від 31.05.2023 в даній справі Верховний Суд надав вичерпну оцінку правовідносинам, обов`язку відповідача та вказав на способи виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05.10.2022, зазначивши наступне.

Колегія суддів уважає за необхідне зауважити, що поновити позивача на рівнозначній посаді Головного територіального управління юстиції у Київській області, як зазначено судами попередніх інстанцій у оскаржуваних судових рішеннях, не слід розуміти як зобов`язання поновити саме на таку саму посаду, з якої звільнили позивача. Колегія суддів бере до уваги, що зайняття певних посад державної служби має свої особливості (визначені законом), зокрема, коли призначення на відповідну посаду можливо винятково за результатами конкурсу.

Водночас у площині цього спору йдеться не стільки про назву посади державної служби і коло повноважень за цією посадою, скільки про необхідність відновити порушене право позивача працювати на посаді державної служби в тому органі (установі), з посади у якому її було неправомірно звільнено, з урахуванням, зокрема (але не виключно) її фаху, освітньо-кваліфікаційного рівня, категорії раніше займаної посади.

Тож за встановлених обставин та наведеного правого регулювання Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ) має своїм обов`язком вжити заходів для поновлення ОСОБА_1 на посаді державної служби.

Принагідно суд уважає за доцільне зазначити, що зміна структури і штатного розпису установи, у тому числі і у наслідок реорганізації такої установи, після звільнення працівника не позбавляє роботодавця можливості внесення до штатного розпису необхідних змін з метою виконання рішення суду про поновлення незаконно звільненого працівника та (або) переведення працівника на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду.

Надаючи розгорнуту оцінку питанню поновлення на посаді, Верховний Суд у постанові від 31.05.2023 описав кожний аспект підстав та способів виконання такого рішення у даній справі.

Окрім іншого, пояснюється як відсутність повноважень суду визначити конкретну посаду, на якій слід поновити, так і способи визначити таку посаду для роботодавця.

Тобто суд, ухвалюючи зобов`язання здійснити поновлення ОСОБА_1 на посаді, залишає певну свободу розсуду роботодавцю щодо визначення такої посади, з урахуванням критеріїв: рівнозначність, відповідність освітнім та кваліфікаційним вимогам, категорія посади. Така свобода розсуду надається з метою недопущення надмірного судового втручання у діяльність учасника справи та одночасно передбачає обов`язок роботодавця сумлінно вчинити законні дії на виконання рішення суду.

Між тим, як убачається із матеріалів справи, рішення суду від 05.10.2022 не виконувалось понад один рік, протягом цього часу Міністерством юстиції України не вчинено розумних дій з метою виконання такого рішення, а наказ від 31.10.2023 № 1797/к про поновлення ОСОБА_1 на посаді, якої не існує, є спробою формального виконання рішення, без мети реального поновлення незаконно звільненого працівника.

Аналізуючи матеріали справи, суд також звертає увагу на те, що наказ від 31.10.2023 №1797/к та переважна більшість відповідей на адвокатські запити, які стосуються питань фактичної реалізації такого акту, підписані в. о. державного секретаря Міністерства юстиції України.

Зміст пункту другого наказу від 31.10.2023 № 1797/к унеможливлює поновлення ОСОБА_1 , а подальші листи Міністерства юстиції України свідчать про відсутність намірів виправити недоліки такого акту або сприяти його виконанню у викладеній формі.

За будь-яких обставин судом встановлено, що до фактичного виконання службових обов`язків ОСОБА_1 не приступив після видання наказу від 31.10.2023 № 1797/к, зміст та обсяг таких службових обов`язків не убачається за можливе встановити, оскільки посади, на якій поновлено, не існує, документи, які визначають обов`язки, не розроблялись.

Крім того, оскільки посадовий оклад державного службовця визначається штатним розписом, посади, які відсутні в ньому, не мають визначеної винагороди за виконану роботу.

Отже, рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05.10.2022 в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді фактично не виконано, при цьому Міністерство юстиції України наполягає на належному його виконанні.

Водночас суд акцентує на тому, що, в.о. державного секретаря Міністерства юстиції України не могло бути невідомо про відсутність у штатному розписі посади, яка зазначена у наказі, мало бути відомо про те, що наказ про поновлення не виконується, зокрема з причин, про які зазначалось в адвокатських запитах, а також про те, що рішення суду, яке набрало законної сили, підлягає обов`язковому виконанню, про що зазначено в Конституції України, Кодексі адміністративного судочинства України та Кодексі законів про працю України.

На переконання суду, рішення суду відповідачем належно не виконується, що є перепоною у завершенні судового провадження і в реалізації громадянином його гарантованого Конвенцією "права на справедливий суд".

Верховний Суд у постанові від 20.02.2019 у справі №806/2143/15 (адміністративне провадження №К/9901/5159/18) звертав увагу, що статті 382 і 383 Кодексу адміністративного судочинства України мають на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Підставами їх застосування є саме невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з невиконанням судового рішення в цій справі.

Постановою Верховного Суду від 30.04.2020 у справі №804/2076/17 встановлена наступна позиція Верховного Суду: "Сам факт відсутності певного результату не може бути достатнім підтвердженням того, що суб`єкт владних повноважень допустив саме протиправну бездіяльність. Про протиправність може свідчити, зокрема, те, що суб`єкт владних повноважень бездіяв за обставин, коли мав реальну можливість реалізувати свої повноваження, повинен був це зробити, але не зробив (чи зробив з порушенням процедури чи інших вимог), що спричинило порушення прав та інтересів особи".

Враховуючи надані заявником докази та викладені пояснення, суд переконаний, що без судового втручання рішення від 05.10.2022, зважаючи на зміст наказу від 31.10.2023 №1797/к, і надалі не виконуватиметься.

Згідно з частиною шостою статті 383 Кодексу адміністративного судочинства України за наявності підстав для задоволення заяви суд постановляє ухвалу в порядку, передбаченому статтею 249 цього Кодексу

Відповідно до частин першої, другої, четвертої, дев`ятої статті 249 Кодексу адміністративного судочинства України суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним суб`єктам владних повноважень для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону.

У разі необхідності суд може постановити окрему ухвалу про наявність підстав для розгляду питання щодо притягнення до відповідальності осіб, рішення, дії чи бездіяльність яких визнаються протиправними.

В окремій ухвалі суд має зазначити закон чи інший нормативно-правовий акт (у тому числі його статтю, пункт тощо), вимоги яких порушено, і в чому саме полягає порушення.

Окрема ухвала стосовно порушення законодавства, яке містить ознаки кримінального правопорушення, надсилається прокурору або органу досудового розслідування, які повинні надати суду відповідь про вжиті ними заходи у визначений в окремій ухвалі строк. За відповідним клопотанням прокурора або органу досудового розслідування вказаний строк може бути продовжено.

Під час розгляду заяви про визнання протиправними дій Міністерства юстиції України на виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05.10.2022 в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді, судом встановлено порушення статті 370 Кодексу адміністративного судочинства, частини восьмої статті 235 Кодексу законів про працю України та статті 129-1 Конституції України, в частині обов`язку виконати судове рішення.

Обов`язковість виконання рішення суду гарантується встановленням відповідальності за його невиконання. Кримінальна відповідальність передбачена у статті 382 Кримінального кодексу України.

У постанові від 14.05.2019 у справі № 319/841/16-к Верховний Суд зауважив, що однією з форм (способу) невиконання судового рішення є пряма й відкрита відмова від його виконання, тобто висловлене в усній чи письмовій формі небажання його виконати.

Невиконання може мати і завуальований характер, коли зобов`язана особа хоча відкрито і не відмовляється від виконання судового акту, але вживає певних зусиль, які фактично роблять неможливим його виконання.

В контексті викладеного, суд зазначає, що у даному випадку дії на виконання рішення суду від 05.10.2022, у який Міністерство юстиції України їх вчинило та змісту наказу, вбачаються можливі ознаки злочину, передбаченого частиною третьою статті 382 Кримінального кодексу України.

На підставі викладеного, керуючись статтями 249, 324, 328, 329, 331, 341, 349, 350, 351, 383 Кодексу адміністративного судочинства, суд

УХВАЛИВ:

1. Визнати протиправними дії Міністерства юстиції України вчиненні на виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05.10.2023 у справі №640/4922/20 щодо видання наказу №1797/к від 31.10.2023, у зв`язку з неможливістю його реалізації.

2. Визнати протиправним наказ Міністерства юстиції України № 1797/к від 31.10.2023.

3. Зобов`язати Міністерство юстиції України вжити заходи щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону під час виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05.10.2023 у справі № 640/4922/20.

4. Повідомити очільника Міністерства юстиції України - Міністра юстиції України Дениса Малюську про встановлені порушення для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону.

5. Встановити Міністерству юстиції України 30-тиденний строк з дня отримання (вручення) копії цієї ухвали для подання до суду доказів вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону під час виконання судового рішення.

6. Направити окрему ухвалу Київській міській прокуратурі (03150, м. Київ, вул. Предславинська, 45/9) для перевірки обставин викладених в даній ухвалі стосовно порушення Міністерством юстиції України законодавства, яке містить можливі ознаки злочину, передбаченого частиною третьою статті 382 Кримінального кодексу України.

7. Про вжиті заходи Київській міській прокуратурі повідомити суд протягом місяця з дати отримання даної ухвали.

Попередити, що невиконання окремої ухвали є підставою для притягнення особи до адміністративної відповідальності відповідно до частини 1 статті 185-6 Кодексу України про адміністративні правопорушення або кримінальної відповідальності відповідно до статті 382 Кримінального Кодексу України.

Окрема ухвала набирає законної сили з моменту підписання та може бути оскаржена особами, яких вона стосується, за правилами, встановленими статтями 293- 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Строк на відповідь про вжиті заходи може бути продовжений за відповідним клопотанням прокурора або органу досудового розслідування.

Суддя Жук Р.В.