Справа № 400/14375/23
Суддя: Ярощук В.Г.
Дата ухвалення: 2023-12-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 грудня 2023 р. № 400/14375/23
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд, у складі головуючого судді Ярощука В.Г., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовом:ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 ,
до відповідача:Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області, вул. Морехідна, 1, м. Миколаїв, 54008, Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, вул. Соборності, 66, м. Полтава, 36014,
про:визнання протиправним та скасування рішення від 12.10.2023 № 69; зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

24 листопада 2023 року до Миколаївського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі позивач) до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області та Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про:

визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області від 12.10.2023 № 69 про відмову в призначені пенсії за віком позивачу;

зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області зарахувати до страхового стажу періоди трудової діяльності позивача всього 06 років 11 місяців 29 днів, а саме: з 10.02.1996 по 07.10.1996 в МСП «Інгул», з 11.01.2011 по 03.04.2017 у ТОВ «Торговий дім «Асса», період роботи в колгоспі «Україна» всього при обчисленні 00 років 01 місяць 09 днів;

зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області призначити та виплатити пенсію за віком позивачу, починаючи з 06.10.2023.

Позов обґрунтовано позивачем тим, що відповідачем протиправно не включено до його страхового стажу вищезазначені періоди роботи. Внаслідок цього Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області прийняло рішення від 12.10.2023 № 69 про відмову позивачу в призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу.

12.12.2023 від Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області через канцелярію суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому воно просило у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Відзив аргументовано тим, що до страхового стажу позивача не зараховано періоди його навчання з 01.09.1982 по 15.07.1983, оскільки у дипломі про навчання відсутній підпис голови екзаменаційної комісії, а також робота з 10.02.1996 по 07.10.1996, бо відповідний запис трудової книжки завірено печаткою УРСР. Відтак страховий стаж позивача за наданими до заяви від 06.10.2023 склав 19 років 03 місяці 28 днів, що є недостатнім для призначення пенсії за віком на підставі частини першої статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». (далі Закон № 1058-IV). Також відповідач наголосив на тому, що у цій справі дії зобов`язального характеру можуть бути застосовані лише до Головного управління Пенсійного фонду України у Полтавській області, як до органу, рішення якого може бути визнано судом протиправним і скасовано. Крім цього, на переконання відповідача, прийняття певного рішення в залежності від результатів розгляду поданих заявником документів є дискреційними повноваженнями відповідача, втручання до яких з боку суду є неприпустимим.

У відзиві на позовну заяву від 11.12.2023 № 1600-0802-2/91017 Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області також заперечило проти позову, вмотивувавши свою позицію тим, що:

у період 1973-1974 роки позивач не міг бути прийнятий у члени колгоспу, оскільки йому тоді було від 13 до 14 років;

у зв`язку з виходом України з Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року та припинення взаємовідносин в галузі пенсійного забезпечення з росією, отримання від компетентних органів підтвердження сплати страхових внесків до відповідних фондів росії, на території якої з 11.01.2011 по 03.04.2017 проводив трудову діяльність позивач, є неможливим;

період роботи з 10.02.1996 по 07.10.1996 згідно із записами трудової книжки не зараховано, оскільки запис завірено печаткою УРСР, тобто після існування УРСР;

аналіз наданих документів показує, що страховий стаж позивача становить 19 років 03 місяці 28 днів, якого недостатньо для призначення пенсії за віком.

Ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 27.11.2023 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження відповідно до статті 263 КАС України (без виклику сторін у судове засідання).

Розглянувши позовну заяву, повно і всебічно з`ясувавши всі обставини адміністративної справи в їх сукупності, перевіривши їх дослідженими доказами, суд встановив наступне.

Відповідно до даних паспорта громадянина України позивач народився ІНФОРМАЦІЯ_1 .

06.10.2023 у 63-річному віці позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області із заявою за призначенням пенсії за віком.

У зв`язку з тим, що призначення / перерахунок пенсії здійснюється за екстериторіальним принципом, вищенаведена заява позивачки була розглянута Головним управлінням Пенсійного фонду України в Полтавській області, яке 12.10.2023 прийняло рішення № 69 про відмову у призначенні пенсії.

У цьому рішенні зазначено, що згідно з наданих документів страховий стаж позивача складає 19 років 03 місяці 28 днів, якого недостатньо для призначення пенсії за віком. До загального стажу не зараховані періоди роботи:

з 10.02.1996 по 07.10.1996 згідно із записів трудової книжки НОМЕР_1 від 13.11.1986, оскільки запис завірено печаткою УРСР;

з 01.09.1982 по 15.07.1983 згідно із дипломом про навчання НОМЕР_2 від 15.07.1983, оскільки відсутній підпис голови екзаменаційної комісії.

Крім цього, згідно з розрахунком страхового стажу до страхового стажу позивача не зараховані періоди до 14.06.1975 і з 27.01.2003 по 14.03.2023.

Повідомлений позивач про прийняте рішення листом Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області від 26.10.2023 № 1400-0304-8/78442.

Вважаючи рішення відповідача про відмову йому у призначені пенсії за віком протиправними, позивач звернувся до суду з цим позовом. Так, позивач переконаний, що цим рішенням відповідача порушено його право на призначення та отримання пенсії за віком.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з такого.

Згідно з частиною першою статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 8 Закон № 1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Абзацом тридцять шостим статті 1 Закону № 1058-IV встановлено, що страховий стаж період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески.

Відповідно до абзацу першого частини другої статті 24 Закону № 1058-IV страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного страхування.

Згідно з абзацом першим пункту 1 розділу ХV «Прикінцеві положення» Закону № 1058-IV цей Закон набирав чинності з 01.01.2004.

Тому страховий стаж за період до 31.12.2003 обчислюється на підставі документів і в порядку, визначених законодавством, що діяло до набрання чинності Законом № 1058-IV, тобто Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Отже, періоди роботи позивача до 31.12.2003 можуть бути зараховані до страхового стажу лише на підставі документів і в порядку, визначених Законом України «Про пенсійне забезпечення».

Згідно з частиною першою статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Пунктом «а» частини третьої статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» встановлено, що до стажу роботи зараховується також будь-яка інша робота, на якій працівник підлягав державному соціальному страхуванню, або за умови сплати страхових внесків, період одержання допомоги по безробіттю, а також робота в`язнів і робота за угодами цивільно-правового характеру за умови сплати страхових внесків.

Отже, періоди роботи позивача за 1973-1974 роки і з 10.02.1996 по 07.10.1996 згідно зі статтею 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» можуть бути зараховані до страхового (трудового) стажу на підставі документів, що їх підтверджують.

Відповідно до статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637, передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Суд встановив, що у трудовій книжці колгоспника позивача від 03.11.1977 № 867 відсутні записи про його трудову діяльність до 1977 року.

Водночас відповідно до архівної довідки Комунального підприємства «Трудовий архів Кілійського району» від 24.08.2019 № С-212 позивачем відпрацьовано в колгоспі «Україна» у 1973 році 9 днів і в 1974 році 37 днів. У вказаний період позивачу було 13-14 років.

Відповідно до абзацу першого пункту 3 Примірного статуту колгоспу, затвердженого постановою Центральним комітетом КПРС і Радою Міністрів СРСР від 28.11.1969, членами колгоспу можуть бути громадяни, які досягли 16-річного віку і виявили бажання своєю працею брати участь у суспільній господарській діяльності.

Пунктом 24 вищевказаного Примірного статуту колгоспу передбачено, що всі роботи у суспільному господарстві колгоспу виконується особистою працею колгоспників. Прийняття на роботу спеціалістів і інших працівників зі сторони допускається лише в тих випадках, коли у колгоспі нема відповідних спеціалістів або коли сільськогосподарські та інші роботи не можуть бути виконанні в необхідні строки силами колгоспників.

Таким чином, допускалася робота в колгоспах осіб, які не були його членами.

Відтак суд прийшов до висновку про підтвердження факту роботи позивача у 1973-1974 роках в колгоспі «Україна».

Поряд з цим, суд відхилив твердження Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області щодо неможливості роботи малолітнього позивача в цей період, оскільки заборона трудовим законодавством залучення до роботи малолітніх дітей не може свідчити про невикористання такої праці, зокрема, колгоспом «Україна».

Що стосується періоду роботи позивача з 10.02.1996 по 07.10.1996, то згідно із записами трудової книжки позивача від 13.11.1986 НОМЕР_1 у цей період він працював муляром на Малому спільному підприємстві «Інгул». Відповідні записи засвідчені печаткою Малого спільного підприємства «Інгул», яка містить напис «УРСР».

Відповідно до частини першої статті 47 Кодексу законів про працю України (у редакції, чинній до 09.06.2021) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно з абзацом першим пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 № 301 «Про трудові книжки працівників» відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації.

Отож, власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для працівника, а отже, й не може впливати на його особисті права.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 06.02.2018 у справі № 677/277/17.

З огляду на вищенаведене, суд прийшов до висновку, що наявність на печатці роботодавця напису «УРСР» не може бути підставою для не зарахування відповідних періодів роботи до страхового стажу позивача.

Що стосується можливості зарахування до страхового стажу позивача з 11.01.2011 по 03.04.2017 у Товаристві з обмеженою відповідальність «Торговий дім «АССА» суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 7 Угоди між Урядом України і Урядом Російської Федерації про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і Росії, які працюють за межами кордонів своїх країн, укладеної 14.01.1993 (далі Угода від 14.01.1993), питання пенсійного забезпечення регулюються Угодою про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року та двосторонніми угодами в цій галузі.

Статтею 13 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року (далі Угода від 13.03.1992) встановлено, що кожен учасник її може вийти із неї, направивши відповідне письмове повідомлення депозитарію. Дія Угоди щодо цього учасника припиняється зі спливом 6-ти місяців з дня отримання депозитарієм такого повідомлення. Пенсійні права громадян держав-членів Співдружності, які виникли відповідно до положень цієї Угоди, не втрачають своєї сили і у випадку її виходу з Угоди держави-члена, на території якого вони проживають.

Згідно із Федеральним Законом Російської Федерації від 11.06.2022 № 175-ФЗ «Про денонсацію Російською Федерацією Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року» Російська Федерація денонсувала Угоду від 13.03.1992.

Російська Федерація була учасницею Угоди від 13.03.1992 щонайменше до 11.12.2022.

Водночас відповідно до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 24.06.2023 № 639 «Про припинення дії Угоди між Урядом України і Урядом Російської Федерації про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і Росії, які працюють за межами кордонів своїх країн» припинено дію пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 24.06.2023 № 639 «Про припинення дії Угоди між Урядом України і Урядом Російської Федерації про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і Росії, які працюють за межами кордонів своїх країн, вчинену 14.01.1993.

Таким чином, станом на 06.10.2023 (день звернення позивача до органів Пенсійного фонду України), було відсутнє правове регулювання порядку зарахування стажу роботи (страхового стажу) набутого на території Російської Федерації.

Однак, відповідно до частини другої статті 57 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Тому до спірних правовідносин повинно застосовуватись законодавство, яке було чинне на відповідний період роботи позивача. Тобто до цих правовідносин підлягають застосуванню Угоди від 13.03.1992 і Угоди від 14.01.1993, оскільки позивач працював на території Російської Федерації у період їх чинності.

Відповідно до частини другої і четвертої статті 6 Угоди між Урядом України і Урядом Російської Федерації про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і Росії, які працюють за межами кордонів своїх країн, вчиненої 14.01.1993, трудовий стаж, включаючи стаж, який обчислюється у пільговому порядку, і стаж, який обчислюється у пільговому порядку, і стаж роботи за спеціальністю, набутий у зв`язку з трудовою діяльністю на території обох Сторін, взаємно визнається Сторонами.

Сторонами визнаються дипломи, свідоцтва та інші документи державного зразка про рівень освіти і кваліфікації, які видані відповідними компетентними органами Сторін, без легалізації.

Згідно зі статтею 1 Угоди від 13.03.1992 пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць цієї Угоди і членів їх сімей здійснюється за законодавством держав, на території яких вони проживають.

Поряд з цим, Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області наголосило на тому, що у зв`язку припинення взаємовідносин в галузі пенсійного забезпечення з росією, отримання від компетентних органів підтвердження сплати страхових внесків до відповідних фондів росії, на території якої з 11.01.2011 по 03.04.2017 проводив трудову діяльність позивач, є неможливим.

Таким чином, з об`єктивних підстав на сьогодні ні відповідач, ні позивач не мають змоги офіційно підтвердити сплату позивачем страхових внесків на території росії за період з 11.01.2011 по 03.04.2017, що відповідно до Закону № 1058-IV є обов`язковою умовою для зарахування цього періоду роботи до страхового стажу позивача.

Механізм підтвердження таких страхових стажів в умовах дії воєнного стану чинним законодавством не встановлений.

У пунктах 70-71 рішення по справі «Рисовський проти України» (заява № 29979/04) Європейський Суд з прав людини (ЄСПЛ) підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування», зазначивши, що цей принцип передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси. Згідно з висновком ЄСПЛ державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (рішення у справі «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, пункт 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (рішення у справах «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), заява № 36548/97, пункт 58, «Ґаші проти Хорватії» (Gashi v. Croatia), заява № 32457/05, пункт 40, «Трґо проти Хорватії» (Trgo v. Croatia), заява № 35298/04, пункт 67).

З огляду на вище викладене, суд прийшов до висновку, що позивач не повинна нести негативні для себе наслідки у зв`язку з тим, що на сьогоднішній день органи державної влади не врегульовали механізм обрахунку страхового стажу, набутого на території держави-агресора.

Тому позовні вимоги щодо зарахування до страхового стажу позивача період його роботи на території держави-агресора підлягають задоволенню.

Оскільки при прийнятті Головним управління Пенсійного фонду України в Полтавській області рішення від 12.10.2023 № 69 протиправно не було враховано до страхового стажу позивача періоди його роботи з 1973-1974 року, з 10.02.1996 по 07.10.1996 та з 11.01.2011 по 03.04.2017, тому таке рішення є протиправним.

Щодо вимоги позивача про призначення пенсії за віком з 06.10.2023 суд зазначає наступне.

Згідно зі статтю 58 Закону № 1058 пенсійний фонд є органом, який здійснює керівництво та управління солідарною системою, провадить збір, акумуляцію та облік страхових внесків, призначає пенсії та підготовляє документи для її виплати, забезпечує своєчасне і в повному обсязі фінансування та виплату пенсій, допомоги на поховання, здійснює контроль за цільовим використанням коштів Пенсійного фонду, вирішує питання, пов`язані з веденням обліку пенсійних активів застрахованих осіб на накопичувальних пенсійних рахунках, здійснює адміністративне управління Накопичувальним фондом та інші функції, передбачені цим Законом і статутом Пенсійного фонду.

Тобто Пенсійний фонд України має виключну компетенцію в питання призначення (перерахунку) пенсії.

Як наслідок, суд не може підміняти пенсійний орган, уповноважений на виконання функцій з розрахунку та призначення пенсії громадянам, та на свій розсуд розраховувати страховий стаж позивача. Повноваженнями на прийняття рішень з питань призначення, перерахунку та виплати пенсії та визначення підстав, за яких призначається (перераховується) пенсія або приймається рішення про відмову в її призначенні (перерахунку) наділені виключно органи Пенсійного фонду України.

Відповідно до частини першої статті 2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин.

До завдань адміністративного судочинства не відносить забезпечення ефективності державного управління. Суд, перевіряючи рішення, дію або бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим у частині другій статті 2 КАС України критеріям, не наділений повноваженнями у втручання компетенцію суб`єкта владних повноважень.

Суд погоджується з твердженням відповідачів про те, що прийняття певного рішення в залежності від результатів розгляду поданих позивачем документів є повноваженнями відповідача, втручання до яких з боку суду є неприпустимим.

Тому суд відмовляє у задоволенні позовних вимог щодо призначення пенсії за віком з 06.10.2023 відповідно до частини першої статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Згідно зі статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до статті 2 КАС України метою адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Ця мета перекликається зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Відповідно до неї кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги статті 13, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством (пункт 64 рішення Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» від 15.10.2009 (заява № 40450/04).

Засіб юридичного захисту має бути «ефективним» в теорії права та на практиці, зокрема, в тому сенсі, що можливість його використання не може бути невиправдано ускладнена діями або бездіяльністю органів влади держави-відповідача (пункт 95 рішення ЄСПЛ у справі «Аксой проти Туреччини» від 18.12.1996 (заява № 21987/93).

При оцінці ефективності необхідно враховувати не тільки формальні засоби правового захисту, а й загальний правовий і політичний контекст, в якому вони діють, й особисті обставини заявника (пункт 101 рішення ЄСПЛ у справі «Джорджевич проти Хорватії» від 24.07.2012 (заява № 41526/10); пункти 36-40 рішення ЄСПЛ у справі «Ван Остервійк проти Бельгії» від 06.11.1980 (заява № 7654/76). Отже, ефективність засобу захисту оцінюється не абстрактно, а з урахуванням обставин конкретної справи та ситуації, в якій опинився позивач після порушення.

Як зазначається у рішенні Конституційного Суду України від 29.08.2012 № 16-рп/2012, Конституція України гарантує здійснення судочинства судами на засадах, визначених у частині третій статті 129 Конституції, які забезпечують неупередженість здійснення правосуддя судом, законність та об`єктивність винесеного рішення тощо. Ці засади, є конституційними гарантіями права кожного на судовий захист, зокрема, шляхом забезпечення перевірки судових рішень в апеляційному та касаційному порядках, крім випадків, встановлених законом (рішення Конституційного Суду України від 02.11.2011 № 13-рп/2011).

Крім того, Конституційний Суд України у рішенні від 30.01.2003 № 3-рп/2003 підкреслив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до частини першої статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. При цьому за своєю суттю правосуддя визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 № 3-рп/2003).

Отже, рішення суду, у випадку задоволення позову, має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Відповідно до другого речення частини другої статті 9 КАС України суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Отже, вихід за межі позовних вимог можливий у справах за позовами до суб`єктів владних повноважень, при цьому, вихід за межі позовних вимог повинен бути пов`язаний із захистом саме тих прав, щодо яких подана позовна вимога.

Вказане підтверджується роз`ясненням поняття «виходу за межі позовних вимог», наведеним у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 «Про судове рішення». Відповідно до пункту 3 цієї Постанови виходом за межі позовних вимог є вирішення незаявленої вимоги, задоволення вимоги позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено.

Як вже суд встановив і зазначав вище, всупереч нормам чинного законодавства відповідач не зарахував до страхового стажу позивача трьох періодів його роботи, що призвело до прийняття рішенням про відмову у призначенні пенсії у зв`язку із відсутністю необхідного страхового стажу роботи, передбаченого статтею 26 Закону № 1058-IV.

Тому суд прийшов до висновку, про необхідність виходу за межі позовних вимог шляхом зобов`язання відповідного органу Пенсійного фонду України повторно розглянути заяву позивача від 06.10.2023 з урахуванням висновків, викладених у цьому рішенні суду.

Оскільки позивач подавав заяву на призначення пенсії за вислугою років до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області, і він проживає на території Миколаївської області, тому суд вважає за необхідне зобов`язати саме Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області:

зарахувати до страхового стажу періоди трудової діяльності позивача у 1973-1974 роках в колгоспі «Україна», з 10.02.1996 по 07.10.1996 в Малому спільному підприємстві «Інгул», з 11.01.2011 по 03.04.2017 у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Асса»;

повторно розглянути заяву позивача від 06.10.2023 з урахуванням висновків, викладених у цьому рішенні суду.

Згідно з абзацом першим частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Квитанцією від 01.06.2023 підтверджується понесення позивачкою судових витрат у розмірі 1073,60 грн на сплату судового збору за подачу адміністративного позову. Оскільки цим рішенням позов задоволено, тому за рахунок бюджетних асигнувань відповідачів необхідно стягнути судовий збір пропорційно до розміру задоволених вимог, а саме: по 536,80 грн з кожного (1073,60 грн : 2 = 536,80 грн).

Враховуючи викладене, керуючись статтями 9, 22, 139, 241-246, 255, 295, 297 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_3 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області (вул. Морехідна, 1, м. Миколаїв, 54020; код за ), Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (вул. Соборності, 66, м. Полтава, 36014; ) задовольнити частково.

2. Визнати протиправним і скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про відмову у призначенні пенсії від 12.10.2023 № 69.

3. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області (вул. Морехідна, 1, м. Миколаїв, 54020; код за ):

зарахувати ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_3 ) до страхового стажу періоди його роботи у 1973-1974 роках в колгоспі «Україна», з 10.02.1996 по 07.10.1996 в Малому спільному підприємстві «Інгул» та з 11.01.2011 по 03.04.2017 у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Асса»;

повторно розглянути заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_3 ) від 06.10.2023 з урахуванням висновків, викладених у цьому рішенні суду.

4. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

5. Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_3 ) за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області (вул. Морехідна, 1, м. Миколаїв, 54020; код за ) судовий збір у розмірі 536 (П`ятсот тридцять шість) гривень 80 копійок.

6. Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_3 ) за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (вул. Соборності, 66, м. Полтава, 36014; ) судовий збір у розмірі 536 (П`ятсот тридцять шість) гривень 80 копійок.

7. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

8. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

9. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Суддя В.Г.Ярощук

Рішення складено в повному обсязі 22 грудня 2023 року