Справа № 160/26768/23
Суддя: Сліпець Надія Євгенівна
Дата ухвалення: 2023-12-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Сліпець Н.Є.
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) у місті Дніпро адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про скасування рішення, визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-
16.10.2023 року ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, в якому просив:
- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області щодо відмови ОСОБА_1 у зарахуванні до загального стажу періоди роботи з 25.04.1983 року по 10.01.1985 року, з 16.02.1989 року по 17.02.1990 року, з 08.04.1996 року по 30.01.1997 року, з 14.02.1997 року по 16.05.1998 року, з 19.05.1998 року по 14.07.1999 року, з 08.05.2008 року по 20.01.2009 року, з 14.04.2010 року по 21.06.2010 року, з 06.08.2010 року по 06.10.2010 року, з 18.03.2011 року по 11.04.2011 року, з 14.06.2011 року по 20.08.2013 року, з 09.06.2015 року по 05.08.2015 року, з 07.08.2015 року по 30.11.2015 року, з 25.03.2016 року по 14.04.2016 року, з 15.06.2016 року по 28.09.2016 року, з 22.03.2017 року по 01.09.2017 року, з 14.07.2018 року по 10.10.2018 року , з 26.03.2019 року по 05.10.2019 року, з 22.04.2020 року по 22.05.2020 року, періоду навчання з 01.09.1979 року по 19.05.1980 року та періоду роботи з 25.04.1983 року по 10.01.1985 року та з 16.02.1989 року по 17.02.1990 року із розрахунку один рік роботи за один рік шість місяців страхового стажу;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області та Головне управління в Івано-Франківській області зарахувати ОСОБА_1 до загального стажу періодів роботи з 25.04.1983 року по 10.01.1985 року, з 16.02.1989 року по 17.02.1990 року, з 08.04.1996 року по 30.01.1997 року, з 14.02.1997 року по 16.05.1998 року, з 19.05.1998 року по 14.07.1999 року, з 08.05.2008 року по 20.01.2009 року, з 14.04.2010 року по 21.06.2010 року, з 06.08.2010 року по 06.10.2010 року, з 18.03.2011 року по 11.04.2011 року, з 14.06.2011 року по 20.08.2013 року, з 09.06.2015 року по 05.08.2015 року, з 07.08.2015 року по 30.11.2015 року, з 25.03.2016 року по 14.04.2016 року, з 15.06.2016 року по 28.09.2016 року, з 22.03.2017 року по 01.09.2017 року, з 14.07.2018 року по 10.10.2018 року , з 26.03.2019 року по 05.10.2019 року, з 22.04.2020 року по 22.05.2020 року, періоду навчання з 01.09.1979 року по 19.05.1980 року та періоду роботи з 25.04.1983 року по 10.01.1985 року та з 16.02.1989 року по 17.02.1990 року, призначити та виплатити ОСОБА_1 пенсію за віком, починаючі з 20.06.2023 року.
19.10.2023 року ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду було відкрито провадження та призначено розгляд в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами з 06.11.2023 року відповідно до ч. 5 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України.
Цією ж ухвалою відповідачу було надано строк для подання письмового відзиву на позовну заяву - протягом 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі та витребувані матеріали, які були на розгляді при прийнятті спірного рішення стосовно позивача.
08.11.2023 року до суду надійшов відзив ГУ ПФУ в Івано-Франківській області в якому представник просив відмовити в задоволенні позову. В обґрунтування, посилався на те, що з 01.01.2023 року російська федерація припинила участь в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав в галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 року. За період роботи до 01.01.1991 року на Крайній півночі чи в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої півночі колишнього СРСР, а також на острові Шпіцберген надаються договори або інші документи, що підтверджують право працівника на пільги, передбачені для осіб, які працювали в районах Крайньої Півночі чи в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі. Таких документів позивачем не було надано, доказів укладення строкового трудового договору терміном на 3 роки не надано, а також позивач в сумі працював менше ніж 3 роки, тобто менше ніж передбачено Указом від 10.02.1960 року. Отже, рішення про відмову в призначенні пенсії є правомірним, а позовні вимоги позивача є безпідставно заявленими.
15.11.2023 року до суду надійшла відповідь позивача на відзив ГУ ПФУ в Івано-Франківській області, в якому позивач зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, з підстав вказаних у позові. Додатково зазначив, що несплата страхових внесків тягне негативні наслідки тільки для страхувальника та не може мати негативні наслідки для застрахованої особи у вигляді не зарахування до страхового стажу періоду роботи, протягом якого такій особі нараховувалася заробітна плата, на яку у свою чергу нараховувалися страхові внески. Просив позов задовольнити.
12.12.2023 до суду на виконання вимог ухвали суду, надійшли матеріали пенсійної справи позивача.
Відповідно до положень ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглянув справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними у ній матеріалами.
Згідно із ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи, або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд доходить висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що 20.06.2023 року позивач звернувся із заявою, в якій просив призначити йому пенсію за віком відповідно до положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області від 28.06.2023 року № 32 позивачу відмовлено в призначенні пенсії у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу.

Позивач досяг пенсійного віку 60 років та його обрахований страховий стаж становить 19 років 08 місяців 10 днів, що є недостатнім для призначення пенсії.

Так, відповідачем не зараховано до страхового стажу періоди: з 25.04.1983 року по 10.01.1985 року (наказ № 8 від 08.09.1984 року) та з 16.02.1989 року по 17.02.1990 року (протокол № 22 від 15.10.1989 року), оскільки наявний великий інтервал між датою звільнення та датою наказу про звільнення; з 14.02.1997 року по 16.06.1998 року, оскільки номер і дата наказу про звільнення дописані; з 08.04.1996 року по 30.01.1997 року, з 19.05.1998 року по 14.07.1999 року та з 08.05.2008 року по 22.05.2020 року на території російської федерації, оскільки з 01.01.2023 року російська федерація припинила участь в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав в галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 року; період навчання з 01.09.1979 року по 19.05.1980 року згідно дублікату диплому Серія НОМЕР_1 , виданого 31.05.1980 року, бланк якого не відповідає дати видачі, відсутній підпис голови державної кваліфікаційної комісії.

Отже, спір між сторонами виник з підстав неправомірності відмови відповідача у зарахуванні певного періоду роботи позивача до страхового стажу та як наслідок, ухвалення рішення про відмову у призначенні пенсії за віком.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Згідно ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно з позицією Конституційного Суду України, яка висловлена у рішенні від 04.06.2019 року №2-р/2019 (пункти 3.1 та 3.2 мотивувальної частини) до основних обов`язків держави належить забезпечення реалізації громадянами соціальних, культурних та економічних прав; гарантування державою конституційного права на соціальний захист є однією з необхідних умов існування особи і суспільства; рівень соціального забезпечення в державі має відповідати потребам громадян, що сприятиме соціальній стабільності, забезпечуватиме соціальну справедливість та довіру до держави; гарантування державою цих прав, у тому числі права на пенсійне забезпечення як складової конституційного права на соціальний захист, має здійснюватися на основі Конституції України та у спосіб, що відповідає їй. Основними завданнями соціальної держави є створення умов для реалізації соціальних, культурних та економічних прав людини, сприяння самостійності і відповідальності кожної особи за свої дії, надання соціальної допомоги тим громадянам, які з незалежних від них обставин не можуть забезпечити достатній рівень життя для себе і своєї сім`ї (пункт 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 25 січня 2012 року №3-рп/2012). За будь-яких обставин сутність права на пенсійне забезпечення як складової конституційного права на соціальний захист не може бути порушена, а законодавче регулювання у цій сфері має відповідати принципам соціальної держави. Конституційний Суд України наголошував на необхідності дотримання вказаних принципів, зокрема, у Рішенні від 26 грудня 2011 року №20-рп/2011. Держава Україна, як учасниця Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права 1966 року, визнає право кожної людини на соціальне забезпечення, включаючи соціальне страхування, і може встановлювати тільки такі обмеження цього права, які визначаються законом, і лише остільки, оскільки це сумісно з природою зазначеного права, і виключно з метою сприяти загальному добробуту в демократичному суспільстві.

Щодо вирішення спору про періоди роботи позивача з 25.04.1983 року по 10.01.1985 року, з 16.02.1989 року по 17.02.1990 року, та періоду роботи з 14.02.1997 року по 16.05.1998 року суд виходить з наступного.

Підставою незарахування цього періодів роботи позивача до страхового стажу ГУ ПФУ в Івано-Франківській області зазначає великий інтервал між датою звільнення та датою наказу про звільнення та дата звільнення, номер і дата наказу про звільнення дописані, чим порушено п.2.4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України 29.07.1993 року № 58.

З трудової книжки позивача серія НОМЕР_2 вбачаються наступні записи:

- з 25.04.1983 року по 10.01.1985 року позивач працював в артілі «Радуга», Білібінського ГЗК Магаданської області (записи № 8-10, накази № 19 від 26.04.1983р. та № 8 від 08.09.1984 року);

- з 16.02.1989 року по 17.02.1990 року позивач працював в артілі «Богатирь» комбінату «Інигирзолото, республіка Саха (Якутія) (записи № 14-15, протоколи № 7 від 28.02.1989 року та № 22 від 15.10.1989 року);

- з 14.02.1997 року по 16.05.1998 року позивач працював водієм ІІ класу в Малому приватному підприємстві «Фенікс» в м. Орджонікідзе Дніпропетровської області (запис 28-29, накази № 12-к від 14.02.1997 року та № 28 від 16.05.1998 року.

Відповідно до положень ст. 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ч. 4 ст. 8 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, мають право на отримання пенсійних виплат і соціальних послуг із системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування нарівні з громадянами України на умовах та в порядку, передбачених цим Законом, якщо інше не передбачено міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з ч. 5 ст. 45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган Пенсійного фонду та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії.

Органи, що призначають пенсії, мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі, передбачено ст. 101 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Відповідно до ст. 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» страховий стаж-період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

В постанові Верховного Суду від 21.02.2018 року у справі № 687/975/17 викладена правова позиція, де зазначено, що на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці. Відсутність посилання чи неточних записів у первинних документах по обліку трудового стажу та нарахуванню заробітної плати на конкретній посаді, яку займав позивач у той чи інший період його роботи у підприємстві за наявності належним чином оформленої трудової книжки, не може бути підставою для виключення вказаних періодів роботи з трудового стажу позивача, що дає йому право на призначення пенсії за віком, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком.

У постанові від 24.05.2018 року у справі № 490/12392/16-а Верховний Суд висловив позицію про те, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.

Оскільки трудова книжка позивача містить записи про його прийняття на роботу, переведення та звільнення, містить посилання на дати та номери наказ, підпис уповноваженої особи та печатку підприємств, позивач, в силу положень чинного законодавства, не несе відповідальності за правильне оформлення трудової книжки та вказані вище періоди його роботи мають бути зараховані до страхового стажу.

Відповідно до пункту 5 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі Закон № 1058-IV) період роботи до 1 січня 1991 року в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі колишнього Союзу РСР, а також на острові Шпіцберген зараховується до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло до 1 січня 1991 року.

Пільгове обчислення страхового стажу застосовується для осіб, які працювали в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, та на яких поширювалися пільги, передбачені для працюючих в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, відповідно до Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 10 лютого 1960 року «Про впорядкування пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі», постанови Ради Міністрів Союзу РСР від 10 лютого 1960 року № 148 «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 10 лютого 1960 року «Про впорядкування пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі», Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 26 вересня 1967 року «Про розширення пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі».

Пільгове обчислення страхового стажу провадиться на підставі трудової книжки, або письмового трудового договору, або довідки, в яких зазначено період роботи в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, та користування пільгами, передбаченими вищезазначеними нормативно-правовими актами.

Відповідно до положень ст. 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення», п. 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу за відсутності трудової книжки або відповідних записів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 року № 637 (Далі Порядок № 637), трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Відповідно до п. 3 Порядку № 637 за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу органами Пенсійного фонду на місцях приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Відповідно до п 2.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України 25.11.2005 року № 22-1 (Далі Порядок № 22-1) у якості документів про стаж, які передбачені вищезазначеним Порядком підтвердження наявного трудового стажу, за період роботи до 01.01.1991 року на Крайній Півночі чи в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі колишнього Союзу РСР, а також на острові Шпіцберген можуть надаватись договори або інші документи, що підтверджують право працівника на пільги, передбачені для осіб, які працювали в районах Крайньої Півночі чи місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі.

Перелік районів Крайньої Півночі і місцевостей, прирівняних до районів Крайньої Півночі, на яких розповсюджується дія Указів Президії Верховної Ради Союзу РСР від 10.02.1960 року і від 26.09.1967 року «Про впорядкування пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі», визначений постановою Ради Міністрів СРСР від 10.11.1967 року № 1029.

Відповідно до пункту «д» статті 5 Указу Президії Верховної Ради СРСР від 10.02.1960 року «Про упорядкування пільг для осіб, що працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі», робітникам, які переводяться, направляються або запрошуються на роботу в райони Крайньої Півночі і в місцевості, які прирівнюються до районів Крайньої Півночі, з інших місцевостей держави, на умовах укладення ними трудових договорів на роботу в цих районах на строк 5 років, а на островах Північного Льодовитого океану - два роки, надавати додаткові наступні пільги: зараховувати один рік роботи в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, які прирівнюються до районів Крайньої Півночі, за один рік і шість місяців при обчисленні стажу, який дає право на отримання пенсії за віком і по інвалідності. Пільги, які передбачені цією статтею, надаються також особам, які прибули в райони Крайньої Півночі і в місцевості, які прирівнюються до районів Крайньої Півночі, за власним бажанням і які уклали строковий договір про роботу в цих районах.

Указом Президії Верховної Ради Союзу РСР від 26.09.1967 року № 1908-VII «Про розширення пільг на осіб, що працюють у районах Крайньої Півночі і у місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі» скорочено тривалість трудового договору, який надає право на отримання пільг, передбачених статтею 5 Указу Президії Верховної Ради СРСР від 10.02.1960 року, з п`яти років до трьох років.

Відповідно до постанови Ради Міністрів Союзу РСР від 10.02.1960 року № 148 «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 10.02.1960 року «Про впорядкування пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі» працівникам, які користуються в даний час пільгами, кожний рік роботи в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, які прирівнюються до районів Крайньої Півночі, до 01.03.1960 року зараховувати за два роки роботи при розрахунку стажу для отримання пенсії за віком, по інвалідності і за вислугу років, а після 01.03.1960 року - за один рік і шість місяців роботи при обрахуванні стажу для отримання пенсії за віком і по інвалідності.

Отже, достатньою підставою для обчислення стажу роботи особи в районах Крайньої Півночі та прирівняних до них місцевостях із застосуванням пільгового коефіцієнту (один рік за один рік і шість місяців) є сукупність наступних обставин: 1) документальне підтвердження наявності в особи стажу роботи в районах Крайньої Півночі та прирівняних до них місцевостях; 2) поширення на особу в період її роботи у таких місцевостях пільг, регламентованих Указами Президії Верховної Ради Союзу РСР від 10.02.1960 року та від 26.09.1967 року, а також постановою Ради Міністрів Союзу РСР від 10.02.1960 року № 148.

При цьому, для обчислення пільгового стажу при роботі в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до неї, повинні бути надані або трудова книжка, або письмовий трудовий договір, або довідка, в якій зазначено період роботи в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі. Тобто, достатньо одного із перерахованих документів, а не їх сукупність.

Наявність письмового трудового договору не є виключною та єдиною підставою для пільгового обчислення страхового стажу і вищевказані норми надають особі можливість надавати вказані документи за її вибором.

Аналогічні висновки щодо застосування зазначених норм матеріального права містяться у постановах Верховного Суду від 07.06.2018 року у справі № 173/637/17, від 03.07.2018 року у справі № 302/662/17-а, від 25.09.2018 року у справі № 554/1723/17, від 31.07.2019 року у справі № 287/15/17-а та від 21.08.2019 року у справі № 750/1717/16-а.

Магаданська область та Республіка Саха (Якутія) відносяться до районів Крайньої півночі, записи трудової книжки позивача № 8-10 та 14-15 свідчать про те, що позивач у період з 25.04.1983 року п 10.01.1985 року та з 16.02.1989 року по 17.02.1990 року працював на підприємствах, що знаходяться в районі Крайньої Півночі, а тому ці періоди роботи позивача відповідач мав зараховувати як один рік роботи за один рік і шість місяців при обчисленні стажу, який дає право на отримання пенсії за віком.

Зі змісту рішення про відмову у призначенні пенсії від 28.06.2023 року відповідачем стаж роботи за період з 25.04.1983 року п 10.01.1985 року та з 16.02.1989 року по 17.02.1990 року не зарахований позивачу, в тому числі і як пільговий, а тому рішення в цій частині є протиправним, а вимоги позивача є обґрунтованими.

Щодо зарахування періодів роботи позивача з 08.04.1996 року по 30.01.1997 року, з 14.02.1997 року по 16.05.1998 року, з 19.05.1998 року по 14.07.1999 року, з 08.05.2008 року по 20.01.2009 року, з 14.04.2010 року по 21.06.2010 року, з 06.08.2010 року по 06.10.2010 року, з 18.03.2011 року по 11.04.2011 року, з 14.06.2011 року по 20.08.2013 року, з 09.06.2015 року по 05.08.2015 року, з 07.08.2015 року по 30.11.2015 року, з 25.03.2016 року по 14.04.2016 року, з 15.06.2016 року по 28.09.2016 року, з 22.03.2017 року по 01.09.2017 року, з 14.07.2018 року по 10.10.2018 року , з 26.03.2019 року по 05.10.2019 року, з 22.04.2020 року по 22.05.2020 року, суд виходить з наступного.

Позивач є громадянином України, що підтверджується наданою копією паспорту громадянина України.

З трудової книжки позивача серія НОМЕР_2 вбачаються наступні записи:

- з 08.04.1996 року по 30.01.1997 року позивач працював в артелі старателів «Вітім», в трудовій книжці мається відмітка, що місцевість прирівняна до районів Крайньої Півночі (протоколи № 8 від 10.04.1996 року та № 32 від 30.10.1996 року, записи № 26-27);

- з 19.05.1998 року по 14.07.1999 року позивач працював машиністом в будівельній фірмі «Корд», що розташована в Ленінградській області (накази № 28 від 22.05.1998 року та № 49-к від 15.07.1999 року, записи № 30-31);

- з 08.05.2008 року по 20.01.2009 року позивач працював машиністом погрузочних машин в ТОВ «Джемала Золото», в трудовій книжці мається відмітка, що позивач працював в районі Крайньої Півночі (накази № 30/к від 08.05.2008 року та № 21/к від 15.10.2008 року, записи № 44-45);

- з 14.04.2010 року по 21.06.2010 року позивач працював машиністом бульдозера в ТОВ «Гран», в районі Крайньої Півночі, в Магаданській області, Тенкінському районі (наказ № 78/к від 14.04.2010 року та № 166/к від 21.06.210 року, записи № 46-47);

- з 06.08.2010 року по 06.10.2010 року позивач працював в ТОВ Гірнича компанія «Майская» в районі Крайньої Півночі (наказ № 599 л.с. від 06.08.2010 року та № 766 л.с. від 06.10.2010 року, записи № 48-49);

- з 18.03.2011 року по 11.04.2011 року позивач працював машиністом бульдозера в ТОВ «Конго» (накази б/н від 18.03.2011р. та № 11-ув від 11.04.2011 року, записи № 50-51);

- з 14.06.2011 року по 20.08.2013 року позивач працював машиністом бульдозера в ТОВ «Новий путь» (накази б/н від 20.06.2011 року та № 81к від 22.08.2013 року, записи № 53-54);

- з 09.06.2015 року по 05.08.2015 року позивач працював машиністом бульдозера в ТОВ «Статус» (накази № 172 від 08.06.2015 року, записи № 55-56);

- з 07.08.2015 року по 30.11.2015 року позивач працював водієм погружчика в ТОВ «Олита» на Крайній Півночі в Магаданській області (накази № 198 л.с. від 07.08.2015 року та № 313 л.с. від 30.11.2015 року, записи № 57-59);

- з 25.03.2016 року по 14.04.2016 року позивач працював водієм погрузчика в ТОВ «Мальдяк» на Крайній Півночі в Магаданській області (накази № 96 від 25.03.2016 року та № 144 від 14.04.2016 року, записи № 60-61);

- з 15.06.2016 року по 28.09.2016 року позивач працював машиністом бульдозера в ТОВ «СГБу на Крайній Півночі в Магаданській області (накази № 63 від 15.06.2016 року та № 87 від 28.09.2016 року, записи № 62-63);

- з 22.03.2017 року по 01.09.2017 року позивач працював машиністом бульдозера в ТОВ «Райз» (накази № 58-лс від 22.03.2017 року та № 120-лс від 01.09.2017 року, записи № 64-65);

- з 14.07.2018 року по 10.10.2018 року позивач працював водієм погружчика в ТОВ «Новий путь» на Крайній Півночі в Магаданській область (накази № 160 від 13.07.2018 року та № 219 від 10.10.2018 року, записи № 66-68);

- з 26.03.2019 року по 05.10.2019 року позивач працював машиністом бульдореза в ТОВ «Север-тех-ресурс» в районі Крайньої півночі (накази № 13 від 26.03.2019 року та № 33 від 05.10.2019 року, записи № 69-70);

- з 22.04.2020 року по 22.05.2020 року працював машиністом в ТОВ «СФ «СтройСервис» (накази № 35 від 22.04.2020 року та № 43 від 22.05.2020 року, записи № 71-72).

Оскільки не передбачено пільг при обчисленні трудового стажу, відпрацьованого в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, після 01.01.1991 року ані нормами Закону України «Про пенсійне забезпечення», ані Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» відсутні підстави для зарахування в пільговому обчисленні стажу роботи позивача з 01.01.1991 року у районах Крайньої Півночі і в прирівняних до них місцевостях (аналогічна правова позиція щодо застосування норм права висловлена Верховним Судом у постановах від 08.07.2021 року справа № 459/2778/16-а та від 30.05.2019 року справа №348/2974/14-а).

Разом з тим, з огляду на те, що у спірні періоди позивач працював на території російської федерації, до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення Угоди про співробітництво в галузі трудової міграції та соціального захисту трудящих-мігрантів від 15.04.1994 року, ратифікованої Законом України від 11.07.1995 року №290/95-ВР, яка підписана, зокрема, Урядами російської федерації та України.

Відповідно до ст. 1 Угоди вона регулює основні напрями співробітництва Сторін у галузі трудової діяльності та соціального захисту осіб (далі працівники) і членів їхніх сімей, які постійно проживають на території однієї з держав Сторін і провадять свою трудову діяльність на підприємствах, в установах, організаціях усіх форм власності (далі роботодавці або наймачі) на території іншої держави Сторін відповідно до законодавства Сторони працевлаштування.

Відповідно до ст. 4 Угоди трудовий стаж, зокрема стаж на пільгових підставах і за спеціальністю, взаємно визнається Сторонами.

Відповідно до ст. 9 Угоди питання пенсійного забезпечення працівників і членів їхніх сімей регулюються Угодою про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року або (та) двосторонніми угодами.

Угодою про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року, яка діяла на момент здобуття позивачем спірного періоду роботи, а також на дату виникнення спірних правовідносин, передбачено наступне.

Відповідно до ст. 1 Угоди пенсійне забезпечення громадян держав - учасниць цієї Угоди та членів їхніх сімей здійснюється за законодавством держави, на території якої вони проживають.

Відповідно до положень ст. 3 Угоди передбачено, що всі витрати, пов`язані зі здійсненням пенсійного забезпечення за цією Угодою, несе держава, що надає забезпечення. Взаємні розрахунки не проводяться, якщо інше не передбачено двосторонніми угодами.

Відповідно до ст. 6 Угоди призначення пенсій громадянам держав - учасниць Угоди проводиться за місцем проживання.

Для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав - учасниць Угоди враховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до набуття чинності цією Угодою.

Обчислення пенсій проводиться з заробітку (доходу) за періоди роботи, які зараховуються до трудового стажу.

Відповідно до ст. 11 Угоди необхідні для пенсійного забезпечення документи, видані у належному порядку на території держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав і держав, що входили до складу СРСР або до 1 грудня 1991 року, приймаються на території держав учасниць Співдружності без легалізації.

Відповідно до ст. 13 Угоди пенсійні права громадян держав-учасниць Співдружності, що виникли відповідно до положень цієї Угоди, не втрачають своєї сили і в разі виходу із Угоди держави-учасниці, на території якої вони проживають.

Отже, цією Угодою визначено стаж, який підлягає безумовному врахуванню при визначенні розміру пенсії.

Зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що період роботи з 08.04.1996 року по 30.01.1997 року, з 19.05.1998 року по 14.07.1999 року та з 08.05.2008 року по 22.05.2020 року незараховані позивачу, оскільки з 01.01.2023 року росія призупинила участь в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності незалежних держав у галузі пенсійного забезпечення з 13.03.1992 року, та стаж на території даної держави враховано по 31.12.1991 року.

Суд вважає таке посилання безпідставним, оскільки набуття позивачем трудового стажу в означений період відбулося в період чинності Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року для України, а тому зупинення її дії не може мати негативні наслідки на законне право позивача щодо призначення пенсії.

Крім того, в рішенні Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року №25-рп/2009 чітко зазначено, що конституційне право на соціальний захист не може бути поставлене в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення.

З наявних у справі доказів вбачається, що позивач має відповідні записи у трудовій книжці щодо вказаних спірних періодів роботи, сплачував податки, що підтверджується довідками про доходи фізичних осіб, вданих ОСОБА_1 за 2015 рік, 2016 рік, 2018 рік та 2020 рік та ці записи є належними та допустимими доказами на підтвердження його страхового стажу.

Діюче в Україні пенсійне законодавство передбачає, що у разі, якщо пенсія призначена на території України, а особа працювала на території російської федерації або на підприємстві зареєстрованому на території російської федерації після 13.03.1992 року, то цей стаж має враховуватись на території України як власний страховий (трудовий стаж), хоча пенсійні внески можуть сплачуватись в росії. Тобто існує гарантія врахування страхового стажу кожної із сторін при призначенні пенсії на її території без перерахування страхових внесків.

Вказане узгоджується з правовою позицією, викладеною в постановах Верховного Суду від 14.11.2019 року у справі № 676/6166/16-а, від 16.04.2020 року у справі № 555/2250/16-а.

Отже, при прийнятті рішення щодо зарахування чи відмови в зарахуванні страхового стажу певних періодів роботи, орган пенсійного фонду повинен враховувати норми законодавства України, в сукупності з нормами законів тієї країни, на території якої працювала в спірний період роботи особа, яка звернулась за призначенням пенсії або ж перерахунком пенсії. Сама лише несплата страхових внесків або неможливість отримання таких відомостей, не може бути підставою для відмови в зарахуванні такого стажу.

Окрім того, стаж, набутий на території будь-якої з держав-учасниць Угоди, та заробіток (дохід) за періоди роботи, які зараховуються до трудового стажу, враховуються при встановленні права на пенсію і її обчисленні. При цьому, обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність, а пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць проводиться по законодавству держави, на території якого вони проживають.

Так, заперечуючи проти позову, відповідач зазначив, що для зарахування періоду роботи до страхового стажу необхідною та обов`язковою умовою є сплата страхових внесків за вказаний період. При цьому, відмовляючи в зарахуванні спірного періоду роботи позивача до його страхового стажу, відповідач на це не посилався в оскаржуваному рішенні, а зазначив лише підставою відмови призупинення участі російської федерації в Угоді.

Відповідальність за несплату страхових внесків несе підприємство-страхувальник, оскільки здійснює нарахування страхових внесків із заробітної плати застрахованої особи.

Внаслідок невиконання страхувальником обов`язку по сплаті внесків позивач позбавлений соціальної захищеності та пенсійного стажу за час роботи на вказаному підприємстві, що суперечить основним конституційним засадам в сфері соціального захисту.

Верховний Суд у постанові від 17.07.2019 року у справі № 144/669/17 зазначив, що несплата страхувальником страхових внесків не може бути підставою для не зарахування до страхового стажу позивача періодів його роботи на такому підприємстві, оскільки працівник не несе відповідальності за неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку сплати страхових внесків.

Отже, відсутність відомостей про сплату позивачем під час роботи в російській федерації страхових внесків не може мати наслідком незарахування його періодів роботи до страхового стажу.

Щодо відмови відповідача в зарахуванні і періоду навчання з 01.09.1979 року по 19.05.1980 року до загального стажу, оскільки бланк не відповідає даті видачі, відсутній підпис голови державної кваліфікаційної комісії, суд вважає вимоги в цій частині обґрунтованими з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення», до стажу роботи зараховується, серед іншого, навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі.

Основним документом, що підтверджує трудовий стаж є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними документами,

Відповідно до п. 8 Порядку № 637 період навчання за денною формою здобуття освіти у закладах вищої освіти (крім періоду навчання за денною формою здобуття освіти на підготовчих відділеннях у закладах вищої освіти), професійних навчально-виховних закладах, навчальних закладах підвищення кваліфікації та перепідготовки кадрів, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі підтверджується дипломами, посвідченнями, свідоцтвами, а також довідками та іншими документами, що видані на підставі архівних даних і містять відомості про періоди навчання.

За відсутності в документах таких відомостей для підтвердження періоду навчання за денною формою здобуття освіти приймаються довідки про тривалість навчання в навчальному закладі у відповідні роки за умови, що в документах є дані про закінчення повного навчального періоду або окремих його етапів.

В трудовій книжці позивача мається запис № 1 від 01.09.1979 року про навчання позивача в технічному училищі № 4 м. Орджонікідзе.

Згідно довідки від 27.09.2023 року № 02/508, виданої Державним професійно-технічним навчальним закладом «Покровський центр підготовки і перепідготовки робітничих кадрів» позивач дійсно навчався у технічному училищі № 4 м. Орджонікідзе Дніпропетровської області (на теперішній час ДПТНЗ «Покровський центр підготовки і перепідготовки робітничих кадрів» з 01.09.1979 року по 20.05.1980 року на денній формі навчання по спеціальності «машиніст бульдозера».

Також позивачем наданий дублікат диплому серія НОМЕР_1 , який виданий ОСОБА_1 в тому, що він 01.09.1979 року вступив до середнього профтехучилища № 50 м. Орджонікідзе Дніпропетровської області і 31.05.1980 року закінчив повний курс названого училища за професією машиніст бульдозера.

Довідка від 27.09.2023 року № 02/508, видана Державним професійно-технічним навчальним закладом «Покровський центр підготовки і перепідготовки робітничих кадрів» містить посилання на те, що з 23.10.1984 року технічне училище № 4 м. Орджонікідзе перейменовано в середнє профтехучилище № 50 (наказ ДОУПТО № 557 від 27.08.1984 року).

Відповідно до ст. 101 Закону України «Про пенсійне забезпечення» органи, що призначають пенсії, мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі.

Відповідачем в обґрунтування відмови в зарахуванні позивачу до стажу роботи періоду навчання не надано жодних доказів звернення до Державним професійно-технічним навчальним закладом «Покровський центр підготовки і перепідготовки робітничих кадрів» щодо перевірки інформації про навчання, запис про яке міститься в трудовій книжці позивача та в довідці від 27.09.2023 року.

Таким чином, суд вважає необґрунтованою відмову відповідача щодо зарахування періоду навчання позивача з 01.09.1979 року по 20.05.1980 року.

Підводячи підсумок викладеному, суд вважає необхідним скасувати рішення № 32 від 28.06.2023 року Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області щодо відмови ОСОБА_1 у призначені пенсії за віком, визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області щодо відмови ОСОБА_1 у зарахуванні до загального страхового стажу періодів роботи: з 25.04.1983 року по 10.01.1985 року та з 16.02.1989 року по 17.02.1990 року із розрахунку один рік роботи за один рік шість місяців страхового стажу; з 08.04.1996 року по 30.01.1997 року, з 14.02.1997 року по 16.05.1998 року, з 19.05.1998 року по 14.07.1999 року, з 08.05.2008 року по 20.01.2009 року, з 14.04.2010 року по 21.06.2010 року, з 06.08.2010 року по 06.10.2010 року, з 18.03.2011 року по 11.04.2011 року, з 14.06.2011 року по 20.08.2013 року, з 09.06.2015 року по 05.08.2015 року, з 07.08.2015 року по 30.11.2015 року, з 25.03.2016 року по 14.04.2016 року, з 15.06.2016 року по 28.09.2016 року, з 22.03.2017 року по 01.09.2017 року, з 14.07.2018 року по 10.10.2018 року, з 26.03.2019 року по 05.10.2019 року, з 22.04.2020 року по 22.05.2020 року та період навчання з 01.09.1979 року по 20.05.1980 року.

Зобов`язати Головне управління в Івано-Франківській області зарахувати ОСОБА_1 до загального страхового стажу періоди роботи: з 25.04.1983 року по 10.01.1985 року та з 16.02.1989 року по 17.02.1990 року із розрахунку один рік роботи за один рік шість місяців страхового стажу; з 08.04.1996 року по 30.01.1997 року, з 14.02.1997 року по 16.05.1998 року, з 19.05.1998 року по 14.07.1999 року, з 08.05.2008 року по 20.01.2009 року, з 14.04.2010 року по 21.06.2010 року, з 06.08.2010 року по 06.10.2010 року, з 18.03.2011 року по 11.04.2011 року, з 14.06.2011 року по 20.08.2013 року, з 09.06.2015 року по 05.08.2015 року, з 07.08.2015 року по 30.11.2015 року, з 25.03.2016 року по 14.04.2016 року, з 15.06.2016 року по 28.09.2016 року, з 22.03.2017 року по 01.09.2017 року, з 14.07.2018 року по 10.10.2018 року, з 26.03.2019 року по 05.10.2019 року, з 22.04.2020 року по 22.05.2020 року та періоду навчання з 01.09.1979 року по 20.05.1980 року.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 слід відмовити з огляду на наступне.

Дискреційні повноваження - це комплекс прав і зобов`язань представників влади як на державному, так і на регіональному рівнях, у тому числі представників суспільства, яких уповноважили діяти від імені держави чи будь-якого органу місцевого самоврядування, що мають можливість надати повного або часткового визначення і змісту, і виду прийнятого управлінського рішення.

Тобто, дискреційні повноваження це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають в застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень.

Відповідно до Рекомендацій Ради Європи № R(80)2 щодо здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятих Кабінетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він уважає найкращим за конкретних обставин, та яке захистить або відновить порушене право.

Водночас, адміністративний суд під час розгляду та вирішення публічно-правових спорів перевіряє, чи рішення суб`єкта владних повноважень прийняте у межах законної дискреції.

Оскільки суд не наділений відповідними повноваженнями проводити розрахунок страхового (пільгового) стажу позивача і це відноситься до дискреційних повноважень органів ПФУ, лише після встановлення наявності у позивача страхового (пільгового) стажу, необхідного для призначення пенсії, ГУ ПФУ України в Івано-Франківській області має вирішити питання щодо призначення йому пенсії за віком.

Отже, з метою ефективного захисту порушеного права позивача, суд вважає необхідним зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 20.06.2023 року про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Приймаючи до уваги, що оскаржуване рішення ГУ ПФУ в Дніпропетровській області не ухвалювалось, суд вважає необхідним відмовити в задоволенні позову до цього відповідача.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

В силу вимог ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Згідно ч. 2 ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Оцінуючи усі докази, які були досліджені судом у їх сукупності, а також обставини, встановлені у ході судового розгляду справи, суд доходить висновку, що викладені в позовній заяві доводи позивача є частково обґрунтованими, а вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, суд виходить із того, що при частковому задоволенні позову сторони, судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем при зверненні до суду понесені судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подання позову до суду в розмірі 1073грн. 60коп., що документально підтверджується квитанцією №80 від 10.10.2023 року.

Отже, сплачений судовий збір за подачу позову до суду в сумі 536грн. 80коп. з урахуванням часткового задоволення позовних вимог підлягає стягненню на користь позивача.

Відповідно до ч. 4 ст. 243 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

Згідно із ч. 5 ст. 250 Кодексу адміністративного судочинства України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 94, 122, 132, 139, 193, 241-246, 250, 251, 257-263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, буд. 26, ), Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (76018, м. Івано-Франківськ, вул. січових Стрільців, буд.15. ) про скасування рішення, визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, задовольнити частково.

Скасувати рішення № 32 від 28.06.2023 року Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області щодо відмови ОСОБА_1 у призначені пенсії за віком.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області щодо відмови ОСОБА_1 у зарахуванні до загального страхового стажу періодів роботи: з 25.04.1983 року по 10.01.1985 року та з 16.02.1989 року по 17.02.1990 року із розрахунку один рік роботи за один рік шість місяців страхового стажу; з 08.04.1996 року по 30.01.1997 року, з 14.02.1997 року по 16.05.1998 року, з 19.05.1998 року по 14.07.1999 року, з 08.05.2008 року по 20.01.2009 року, з 14.04.2010 року по 21.06.2010 року, з 06.08.2010 року по 06.10.2010 року, з 18.03.2011 року по 11.04.2011 року, з 14.06.2011 року по 20.08.2013 року, з 09.06.2015 року по 05.08.2015 року, з 07.08.2015 року по 30.11.2015 року, з 25.03.2016 року по 14.04.2016 року, з 15.06.2016 року по 28.09.2016 року, з 22.03.2017 року по 01.09.2017 року, з 14.07.2018 року по 10.10.2018 року, з 26.03.2019 року по 05.10.2019 року, з 22.04.2020 року по 22.05.2020 року та періоду навчання з 01.09.1979 року по 20.05.1980 року.

Зобов`язати Головне управління в Івано-Франківській області зарахувати ОСОБА_1 до загального страхового стажу періоди роботи: з 25.04.1983 року по 10.01.1985 року та з 16.02.1989 року по 17.02.1990 року із розрахунку один рік роботи за один рік шість місяців страхового стажу; з 08.04.1996 року по 30.01.1997 року, з 14.02.1997 року по 16.05.1998 року, з 19.05.1998 року по 14.07.1999 року, з 08.05.2008 року по 20.01.2009 року, з 14.04.2010 року по 21.06.2010 року, з 06.08.2010 року по 06.10.2010 року, з 18.03.2011 року по 11.04.2011 року, з 14.06.2011 року по 20.08.2013 року, з 09.06.2015 року по 05.08.2015 року, з 07.08.2015 року по 30.11.2015 року, з 25.03.2016 року по 14.04.2016 року, з 15.06.2016 року по 28.09.2016 року, з 22.03.2017 року по 01.09.2017 року, з 14.07.2018 року по 10.10.2018 року, з 26.03.2019 року по 05.10.2019 року, з 22.04.2020 року по 22.05.2020 року та період навчання з 01.09.1979 року по 20.05.1980 року.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 20.06.2023 року про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (76018, м. Івано-Франківськ, вул. січових Стрільців, буд.15. ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 536грн. 80коп.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.Є. Сліпець