Справа № 300/2631/23
Суддя: Онишкевич Тарас Володимирович
Дата ухвалення: 2023-12-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2023 рокуЛьвівСправа № 300/2631/23 пров. № А/857/15048/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Онишкевича Т.В.,

суддів Сеника Р.П., Судової-Хомюк Н.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 14 липня 2023 року у справі за його позовом до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання до вчинення дій,

суддя у І інстанції Матуляк Я.П.,

час ухвалення рішення не зазначено,

місце ухвалення рішення м. Івано-Франківськ,

дата складення повного тексту рішення 14 липня 2023 року,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 та Військової частини НОМЕР_2 щодо ненарахування та невиплати йому додаткової винагорода за грудень 2022 року у розмірі 100000 грн.

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 та Військової частини НОМЕР_2 щодо невиплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 6 повних календарних років служби.

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 та Військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду за грудень 2022 року у розмірі 100000 грн, з урахуванням раніше виплаченої суми.

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 та Військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 6 повних календарних років служби.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 14 липня 2023 року у справі № 300/2631/23/23, ухваленим за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, вказаний позов було задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 , яка полягає у ненарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 додаткової винагороди, встановленої постановою Кабінету Міністрів України № 168 від 28 лютого 2022 року Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану за час перебування позивача у відпустці за станом здоров`я за грудень 2022 року виходячи з розміру 100000 грн на місяць.

Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати і виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду, встановлену постановою Кабінету Міністрів України №168 від 28 лютого 2022 року Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану за час перебування позивача у відпустці за станом здоров`я за грудень 2022 року виходячи з розміру 100000 грн на місяць, з урахуванням проведених виплат за цей період.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

При цьому суд першої інстанції виходив із того, що згідно з довідкою Військової частини НОМЕР_1 про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) від 01 листопад 2022 року за №1808 солдат ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 в районі населеного пункту Спірне Донецької області у бойових діях під час захисту Батьківщини, а саме виконання бойових завдань у складі підрозділу військової частини НОМЕР_1 , отримав травму під час ворожого обстрілу.

Окрім цього, згідно із свідоцтвом про хворобу за №117 солдат ОСОБА_1 30 жовтня 2022 року біля населеного пункту Спірне Донецької області, безпосередньо приймаючи участь у бойових діях, під час ворожого обстрілу отримав вогнепальне кульове дотичне проникаюче черепно-мозкове поранення. Отримана травма тяжка, пов`язана із захистом Батьківщини.

При цьому відповідно до довідки Військово-медичного клінічного центру південного регіону від 29 листопада 2022 року за №1110 позивач 30 жовтня 2022 року отримав поранення пов`язане з проходженням військової служби. Травма відноситься до тяжких та позивач потребував відпустки за станом здоров`я на 30 календарних днів.

Також суд встановив, що позивач у грудні 2022 року перебував у відпустці за станом здоров`я.

Таким чином, на підставі наведеного, суд дійшов висновку, що позивач за грудень 2022 року має право на виплату додаткової винагороди в розмірі 100000 грн в розрахунку на місяць, як строку перебування позивача у відпустці за станом здоров`я.

Разом з тим, суд відмовив в задоволенні позовної вимоги про зобов`язання нарахувати і виплатити одноразову грошову допомогу в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 6 повних календарних років служби, оскільки у матеріалах справи відсутні будь які докази, фактичні дані чи інформація, виходячи з яких суд може зробити висновок про протиправну бездіяльність відповідача у частині нарахування та виплати позивачу одноразової грошової допомоги.

Окрім того, судом встановлено, що позивач проходив військову службу з 25 лютого 2022 року по 03 березня 2023 року у Військовій частині НОМЕР_1 , а тому між позивачем та військовою частиною НОМЕР_2 відсутні правовідносини щодо нарахування та виплати йому грошового забезпечення.

У апеляційному порядку рішення суду першої інстанції оскаржено позивачем, який у своїй скарзі просив скасувати рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог та прийняти постанову, якою задовольнити позов в повному обсязі.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, позивач зазначив, що частиною 2 статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей» передбачено перелік підстав для виплати даної одноразової допомоги у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

При цьому тільки при звільненні за станом здоров`я така допомога виплачується незалежно від вислуги років. У всіх решту випадках така допомога виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.

Судом встановлено, що на момент звільнення позивача з останнього місця служби загальна вислуга років становила 6 років 10 місяців 2 дні, тобто вислуга становить менше 10 років. Таким чином скаржник робить висновок, що при попередньому звільненні його вислуга не могла становити 10 років і більше і при попередньому звільненні були відсутні підстави, передбачені частиною 2 статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», для виплати позивачу одноразової допомоги.

Таким чином, встановлена судом першої інстанції вислуга років, яка становить 6 років 10 місяців 2 дні та безпосередньо норми частини 2 статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців членів їх сімей» підтверджують обставини, що при попередньому звільненні з військової служби ОСОБА_1 не набув (та не міг набути) права на отримання одноразової грошової допомоги.

Додатково зауважує, що у разі необхідності суд першої інстанції мав вжити заходів, які необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України справа розглядається у порядку письмового провадження.

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи із такого.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, згідно з витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 03 березня 2023 року за № 64 ОСОБА_1 звільненого наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 01 березня 2023 року за №36-РС у відставку за підпунктом б пунктом 2 частини 4 статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу (за станом здоров`я), з 03 березня 2023 року виключено зі списків особового складу частини та з всіх видів забезпечення.

Згідно з довідкою Військової частини НОМЕР_1 про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) від 01 листопада 2022 року за № 1808 солдат ОСОБА_1 30 жовтня 2022 року у районі населеного пункту Спірне Донецької області у бойових діях, під час захисту Батьківщини, а саме виконання бойових завдань у складі підрозділу Військової частини НОМЕР_1 , отримав травму під час ворожого обстрілу.

Відповідно до довідки Військово-медичного клінічного центру південного регіону від 29 листопада 2022 року за №1110 позивач 30 жовтня 2022 року отримав поранення, пов`язане з проходженням військової служби. Травма відноситься до тяжких, позивач потребував відпустки за станом здоров`я на 30 календарних днів.

Як видно із свідоцтва про хворобу за №117, солдат ОСОБА_1 30 жовтня 2022 року біля населеного пункту Спірне Донецької області, безпосередньо приймаючи участь у бойових діях, під час ворожого обстрілу отримав вогнепальне кульове дотичне проникаюче черепно-мозкове поранення. Отримана травма тяжка, пов`язана із захистом Батьківщини.

27 лютого 2023 року ОСОБА_1 звернувся із рапортом до командира Військової частини НОМЕР_1 , у якому просив виплатити додаткову винагороду, передбачену постановою №168 за грудень 2022 року у розмірі 70000 грн.

Зазначений рапорт отриманий відповідачем 02 березня 2023 року, що підтверджується трекінгом поштового відправлення. Відповідь відповідача на вказаний рапорт позивача в матеріалах справи відсутня.

Як слідує з матеріалів справи, помічник командира з фінансово-економічної роботи начальник фінансово-економічної служби Військової частини НОМЕР_1 звернувся із рапортом до командира Військової частини НОМЕР_1 від 31 травня 2023 року за №5783, у якому вказав, що виплати позивачу здійснені у відповідності до норм та вимог чинного законодавства.

ОСОБА_1 , вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати додаткової винагороди та одноразової грошової допомоги в належному розмірі, звернувся до суду за захистом своїх прав.

При наданні правової оцінки правильності вирішення судом першої інстанції цього публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Відповідно до частини 1 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Частиною 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частини 2 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з приписами частини 3 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як визначено частиною 1 статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Відповідно до статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-XII (далі Закон № 2011-XII) держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності. Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Так, згідно із абзацом першим пункту 2 статті 15 Закону № 2011-XII військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Аналогічна правова норма міститься в пункті 10 постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року № 393 "Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським, співробітникам Служби судової охорони та членам їхніх сімей" (далі - Порядок № 393).

У розумінні вказаних правових норм слідує, що поняття «календарна вислуга років» застосовується не для позначення необхідної для призначення допомоги вислуги років, а для визначення розміру грошової допомоги: «в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби».

Отже, правовими нормами Порядку № 393 та Закону № 2011-XII законодавець лише визначає періоди служби, які підлягають зарахуванню до вислуги років у календарному обчисленні або на пільгових умовах, тобто визначає лише способи обчислення вислуги років.

Матеріалами справи підтверджується, що вислуга років на час звільнення позивача складає: загальна вислуга складає 06 років 10 місяців 02 дні, у тому числі календарна - 06 років 01 місяць 02 дні, пільгова - 00 років 08 місяців 30 днів.

З наявних у матеріалах справи відзивів відповідачів на позовну заяву ОСОБА_1 слідує, що позивачу здійснено виплату вихідної допомоги при звільненні відповідно до Порядку та умов виплати деяким категоріям військовослужбовців одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 17 вересня 2014 року № 460, згідно з яким така виплата здійснюється з розрахунку 4 відсотки місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний місяць служби, але не менш як 25 відсотків місячного грошового забезпечення.

При цьому розрахунок зроблено відповідно до даних з послужного списку Військової частини НОМЕР_1 , у якій ОСОБА_1 проходив військову службу в період з 25 лютого 2022 року по 03 березня 2023 року.

Разом із тим, як встановлено апеляційним судом та відповідно до витягу з наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 03 березня 2023 року № 64, календарна вислуга років позивача складає 06 років 01 місяць 02 дні.

Відтак, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що позивач має право на виплату одноразової грошової допомоги в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, а саме 6 років.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що відмовляючи у задоволенні такої позовної вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції, не звернув уваги на вказану обставину, що призвело до неправильного вирішення спору.

Висновки суду першої інстанції про задоволення частини позовних вимог позивачем під сумнів не ставляться, а відповідачами відповідних апеляційних скарг не подано. Отже у зазначеній частині рішення суду першої інстанції апеляційним судом не переглядається.

За правилами частини 1 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Підсумовуючи викладене, на думку апеляційного суду, при вирішенні цього публічно-правового спору суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи та допустив невідповідність висновків, викладених у його судовому рішенні, таким обставинам. Відтак, апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід задовольнити, скасувати оскаржуване рішення суду та прийняти постанову, якою позов задовольнити в повному обсязі.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 317, 320, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Скасувати рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 14 липня 2023 року у справі № 300/2631/23 у частині відмови у задоволенні позову та відповідні позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 6 повних календарних років служби.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 6 повних календарних років служби.

У решті рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 14 липня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції лише у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Т. В. Онишкевич
судді Р. П. Сеник
Н. М. Судова-Хомюк