Справа № 560/16850/23
Суддя: Блонський В.К.
Дата ухвалення: 2023-12-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

іменем України

18 грудня 2023 рокум. Хмельницький

Хмельницький окружний адміністративний суд в особі головуючого-судді Блонського В.К. розглянувши адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління ДМС України в Хмельницькій області про визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулася в суд з позовом до Управління ДМС України в Хмельницькій області, в якому просить:

1. Визнати протиправною відмову з Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області прийняти у ОСОБА_1 декларацію про відмову від іноземного громадянства замість документа про припинення громадянства Російської Федерації.

2. Зобов`язати Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області прийняти у ОСОБА_1 подану нею декларацію про відмову від іноземного громадянства замість документа про припинення громадянства Російської Федерації від 15.08.2023 р.

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначає, що відмова з Управління Державної міграційної служби України у Хмельницькій області прийняти у неї декларацію про відмову від іноземного громадянства замість документа про припинення громадянства Російської Федерації, є протриправною, оскільки у неї відсутня реальна можливість подати до уповноважених органів РФ заяву про вихід з громадянства та отримати відповідну довідку, в тому числі й через консульства РФ в третіх країнах, має місце незалежна від неї причина неотримання документа про припинення іноземного громадянства (підданства). Відповідно, позивачка має право подати замість документа про припинення іноземного громадянства - декларацію про відмову від іноземного громадянства.

Ухвалою від 21.09.2023 суд відкрив провадження в адміністративній справі, розгляд справи призначив за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Представник відповідача подала до суду відзив на позовну заяву, у якому відповідач проти задоволення позовних вимог заперечує. Зазначає, що строк подачі документа про припинення громадянства ще не сплинув, а законотворцями напрацьовується відповідна законодавча база щодо врегулювання правовідносин, що свідчить про передчасність звернення позивачем до суду.

Вказує, що позивачка за власною внутрішньою волею не вчинила взагалі жодних реальних дій, спрямованих на припинення (вихід) з громадянства Російської Федерації, тому самого лише посилання на акти права Російської Федерації без реального вчинку із письмового доведення до відома компетентних органів Російської Федерації наміру припинити (вийти) з громадянства Російської Федерації (у будь-який прийнятний поза розумним сумнівом спосіб) недостатньо для отримання паспорту громадянина України та звинувачення органів державної влади України у порушенні принципу належного урядування.

На підставі викладеного, просить у задоволенні позову відмовити.

Представник позивача подав до суду відповідь на відзив, у якій з доводами відповідача не погоджуєьться. Вказує, що неправильно виходити з припущення, що проблема може бути врегульована найближчим часом. Більше того, суд позбавлений права аналізувати проект Закону для вирішення питання, як може вплинути законопроект на ситуацію позивачки. На даний момент проблема не вирішена, і порушуються права позивачки. Звертає увагу, що оскільки відповідач протиправно відмовив у прийнятті декларації у позивачки, формально за відповідачем залишається можливість винесення такого рішення одразу після спливу строку чинності ТПГУ.

Якщо таке рішення буде винесено, остання не зможе завершити процедуру подання декларації, а вимушена буде спершу оскаржувати рішення про скасування рішення про оформлення громадянства, і лише після цього добиватись прийняття у неї декларації.

Враховуючи викладене, просить задовольнити позовні вимоги.

Представник відповідача подала заперечення на відповідь на відзив, у якій зазначає, що наведені позивачкою обставини як незалежні від неї причини неотримання документа про припинення громадянства Російської Федерації, не передбачені Законом 2235-ІІІ, зокрема абзацом 13 статті 1 вказаного Закону.

Просить відмовити у задоволенні позову.

Представник відповідача подала заперечення на відшкодування понесених витрат на правову допомогу. Вказує, що відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі обставини.

Позивачка набула громадянство України на підставі ч. 1 ст. 8 Закону України «Про громадянство України».

На підтвердження набуття громадянства України ОСОБА_1 було видано тимчасове посвідчення громадянина України типу Р серії НОМЕР_1 від «08» серпня 2022 року з терміном дії до «18» січня 2024 року.

Позивачка зобов`язалася протягом 2 років припинити громадянство Російської Федерації відповідно до вимог Закону України «Про громадянство України» та надати документи на підтвердження припинення громадянства РФ.

Після отримання тимчасового посвідчення позивачка почала збирати документи про вихід з громадянства, зокрема, знялася з обліку в РФ та отримала довідку про відсутність заборгованості в податковій службі, оскільки такі дії є обов`язковими для звернення до повноважних органів з питання виходу з громадянства РФ.

Через початок 24 лютого 2022 року повномасштабного збройного вторгнення Російської Федерації па територію України було розірвано дипломатичні відносини між Україною та Російською Федерацією, через що позивачка не змогла завершити процедуру припинення громадянства.

З метою отримання інформації щодо виходу з громадянства РФ в такій ситуації позивачка зверталася до міністерства закордонних справ Російської Федерації. У відповіді на звернення міністерство закордонних справ Російської Федерації зазначило, що консульський прийом громадян зупинено на невизначений термін у зв`язку з воєнними діями, розпочатими РФ на території України і відповідно для виходу з громадянства ОСОБА_1 потрібно звернутися із відповідною заявою в консульство РФ в Україні після відновлення роботи консульських установ на території України. Крім цього з відповіді мзс РФ вбачається, що процедура оформлення припинення громадянства (підданства) Російської Федерації для осіб, які постійно проживають на території України, не здійснюється, а оформити такий вихід на території іншої держави можливо виключно у випадку, якщо є документи, які підтверджують право на проживання в цій державі.

15.08.2023 позивачка звернулася до Хмельницького відділу Управління ДМС України в Хмельницькій області з листом, у якому просила прийняти декларацію про відмову від іноземного громадянства, долучивши до цього листа копію відповіді МЗС Російської Федерації від 07.07.2023 №18818/кд-гр.

08.09.2023 відповідач листом повідомив позивачку про відсутність підстав для прийняття декларації про відмову від іноземного громадянства.

Вважаючи такі дії відповідача протиправними, позивачка звернулася до суду з цим позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд враховує наступне.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість мотивів, покладених суб`єктом владних повноважень в основу своїх дій, на відповідність вимогам частини другої статті 2 КАС України, яка визначає, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку; суд зазначає наступне.

Правовий зміст громадянства України, підстави і порядок його набуття та припинення, повноваження органів державної влади, що беруть участь у вирішенні питань громадянства України, порядок оскарження рішень з питань громадянства, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових і службових осіб, визначено Законом України «Про громадянство України» від 18 січня 2001 року №2235-III (далі - Закон №2235-III в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до визначень, які містить частина перша статті 1 Закону №2235-III громадянство України - це правовий зв`язок між фізичною особою і Україною, що знаходить свій вияв у їх взаємних правах та обов`язках; громадянин України - це особа, яка набула громадянство України в порядку, передбаченому законами України та міжнародними договорами України.

Положенням статті 6 Закону №2235-III закріплено підстави набуття громадянства України, зокрема, згідно з пунктом 2 частини 1 вказаної статті громадянство України набувається за територіальним походженням.

Особа (іноземець або особа без громадянства), яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до акону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), а також її неповнолітні діти мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням (частина 1 статті 8 Закону №2235-ІІІ).

Відповідно до частини 5 статті 8 Закону №2235-III іноземці, які подали зобов`язання припинити іноземне громадянство, повинні подати документ про це, виданий уповноваженим органом відповідної держави, до уповноваженого органу України протягом двох років з моменту реєстрації їх громадянами України. Якщо іноземці, маючи всі передбачені законодавством цієї держави підстави для отримання такого документа, з незалежних від них причин не можуть отримати його, вони подають декларацію про відмову від іноземного громадянства.

При цьому, зобов`язання припинити іноземне громадянство - це письмово оформлена заява іноземця про те, що в разі набуття громадянства України він припинить громадянство (підданство) іншої держави або громадянства (підданства) інших держав і протягом двох років з моменту набуття ним громадянства України подасть документ про припинення громадянства (підданства) іншої держави або громадянств (підданств) інших держав до органу, що видав йому тимчасове посвідчення громадянина України (частина 1 статті 1 Закону №2235-III).

Відповідно до частини 8 статті 8 Закону №2235-III особа, яка набула громадянство України і подала декларацію про відмову від іноземного громадянства, зобов`язується повернути паспорт іноземної держави до уповноважених органів цієї держави. Вимога про взяття зобов`язання повернути паспорт іноземної держави не поширюється на осіб, яким надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні.

Декларацією про відмову від іноземного громадянства є документ, у якому іноземець, який узяв зобов`язання припинити іноземне громадянство і в якого існують незалежні від нього причини неотримання документа про припинення іноземного громадянства (підданства) або іноземних громадянств (підданств), засвідчує свою відмову від громадянства (підданства) іншої держави або громадянств (підданств) інших держав (частина 1 статті 1 Закону №2235-III).

Частиною 1 статті 9 Закону №2235-III передбачено, що іноземець або особа без громадянства можуть бути за їх клопотаннями прийняті до громадянства України.

За правилами пункту 2 частини 2 статті 9 Закону №2235-III однією з умов прийняття до громадянства України, зокрема, є подання декларації про відсутність іноземного громадянства (для осіб без громадянства) або зобов`язання припинити іноземне громадянство (для іноземців).

Іноземці, які подали зобов`язання припинити іноземне громадянство, повинні подати документ про це, виданий уповноваженим органом відповідної держави, до уповноваженого органу України протягом двох років з моменту прийняття їх до громадянства України. Якщо іноземці, маючи всі передбачені законодавством цієї держави підстави для отримання такого документа, з незалежних від них причин не можуть отримати його, вони подають декларацію про відмову від іноземного громадянства.

Суд враховує, що позивачка набула громадянство України на підставі ч. 1 ст. 8 Закону України «Про громадянство України», що підтверджується тимчасовим посвідченням громадянина України серії НОМЕР_1

У зв`язку із набуттям громадянства України, позивачкою подано зобов`язання про припинення громадянства Російської Федерації.

Суд зазначає, що з 24 лютого 2022 року у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, Указом Президента України №64/2022 введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Наступними Указами продовжено строк дії воєнного стану, який діє станом і на час розгляду цієї справи.

З 23 лютого 2022 року посольство Російської Федерації в Україні припинило свою роботу в Україні.

Матеріалами справи підтверджено, що позивачка зверталася до МЗС Російської Федерації в Україні, на що отримала лист, згідно якого консульський прийом громадян з 24.02.2022 зупинено на невизначений термін і відповідно для виходу з громадянства РФ ОСОБА_1 потрібно звернутися із відповідною заявою в консульство РФ в Україні після відновлення роботи консульських установ на території України.

Окрім того, відповідно до довідок, що містяться в матеріаліх справи, позивачка знялася з обліку в РФ та отримала довідку про відсутність заборгованості в податковій службі, оскільки такі дії є обов`язковими для звернення до повноважних органів з питання виходу з громадянства РФ.

На переконання суду, вказане є підтвердженням активних дій позивачки, спрямованих на вихід із російського громадянства.

Суд дійшов висновку, що для вирішення цієї справи, ключовим є з`ясування питання чи можна вважати, що документ про припинення від громадянства Російської Федерації позивачеою не отримано з незалежних від неї причин.

Незалежною від особи причиною неотримання документа про припинення іноземного громадянства - є невидача особі, в якої уповноважені органи держави її громадянства (підданства) прийняли клопотання про припинення іноземного громадянства (підданства), документа про припинення громадянства (підданства) у встановлений законодавством іноземної держави термін (за винятком випадків, коли особі було відмовлено у припиненні громадянства (підданства) чи протягом двох років від дня подання клопотання, якщо термін не встановлено, або відсутність у законодавстві іноземної держави процедури припинення її громадянства за ініціативою особи чи якщо така процедура не здійснюється або вартість оформлення припинення іноземного громадянства (підданства) перевищує половину розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом в Україні на момент, коли особа набула громадянство України (частина 1 статті 1 Закону №2235-III).

Як уже зазначачлось вище, дипломатичні установи РФ припинили свою роботу на території України з 24.02.2022 на невизначений строк, тому позивачка позбавлена можливості отримати документ про припинення іноземного громадянства.

Суд вважає, що у спірному випадку відповідачем при розгляді заяви позивача про прийняття декларації про відмову від іноземного громадянства не було надано оцінку обставинам, зазначеним у зверненні позивача до відповідача при поданні декларації, в тому числі щодо розірвання дипломатичних відносин з Російською Федерацією та відсутності посольств та консульств РФ в Україні.

При цьому, відсутність у чинному законодавстві України альтернатив або відповідного правового механізму вирішення подібних спірних правовідносин нівелює реалізацію права особи з огляду на неможливість де-факто ним скористатися, незважаючи на його проголошення де-юре та не може бути підставою для відмови у захисті такого права загальними засобами, передбаченими Законом №2235-III.

За таких обставин неотримання позивачкою документа про припинення громадянства Російської Федерації відбулося з незалежних від неї причин.

Отже, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання протиправною відмови відповідача прийняти декларацію про відмову від іноземного громадянства замість документа про припинення громадянства Російської Федерації.

При цьому, суд зазначає, що відповідач у листі-відповіді про відмову прийняти декларацію чітко вказав, що підстави для прийняття декларації про відмову від іноземного громадянства, визначені Законом України «Про громадянство України», є вичерпними.

Таким чином, відповідач розглянув подану позивачкою заяву по суті та дійшов висновку, що правові підстави для прийняття декларації відсутні.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Отже, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Суд під час розгляду справи констатував поважність причин неотримання позивачкою документа про припинення іноземного громадянства (підданства) та протиправність відмови міграційної служби в прийнятті декларації про відмову від громадянства РФ, отже, належним та ефективним способом поновлення порушеного права позивачки є зобов`язання відповідача прийняти відповідну декларацію.

На підставі викладеного, зважаючи на всі наведені обставини в їх сукупності та з урахуванням того, що позивачкою доведено правомірність пред`явленого позову, а відповідачем доводи позовної заяви не спростовані, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог.

Щодо клопотання представника позивача про відшкодування понесених витрат на правову допомогу, суд зазначає таке.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

За правилами ч. 4 ст. 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч. 7 ст. 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Суд встановив, що представник позивача на доказ понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу подав до суду наступні документи: договір про надання правової допомоги з додатком, опис виконаних робіт (наданих послуг), рахунок-фактуру, ордер на надання правової допомоги, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю. Відповідно до наданих доказів, гонорар адвоката за домовленістю сторін (клієнта та адвоката) становить 10000,00 грн.

Водночас згідно з ч. 3 ст. 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

З позиції суду розмір витрат на правову допомогу має бути співмірним зі складністю спору та виконаним адвокатом обсягом робіт; витраченим часом, ціною позову, значенням справи для сторони, в тому числі впливом на репутацію позивача, публічним інтересом до справи.

Відповідно до ч. 9 ст. 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Така позиція викладена Верховним Судом в постанові від 11.05.2018 у справі №910/8443/17.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з справ людини, як джерело права.

Частиною 2 ст. 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

У справі «Est/West Alliance Limited» проти України» (заява № 19336/04; остаточне рішення 02.06.2014) Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10% від суми справедливої сатисфакції виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.

При визначенні суми відшкодування суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг, що відповідає позиції Верховного Суду викладеній у постанові від 23.04.2019 у справі №826/9047/16 (касаційне провадження №К/9901/5750/19).

Також, суд зважає на характер та предмет позову, а саме незначну складність.

Таким чином, з урахуванням принципу співмірності та розумності судових витрат, пропорційності до розміру судового збору, виходячи з конкретних обставин справи та змісту виконаних послуг, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, суд вважає за необхідне зменшити розмір судових витрат на професійну правничу допомогу до 2000,00 грн.

Враховуючи положення частини першої статті 139 КАС України, суд стягує на користь позивача понесені ним судові витрати, які підлягають відшкодуванню, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись статтями 6, 72-77, 139, 244, 246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати протиправною відмову Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області щодо прийняття у ОСОБА_1 декларації про відмову від іноземного громадянства замість документа про припинення громадянства Російської Федерації.

Зобов`язати Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області прийняти у ОСОБА_1 подану нею декларацію про відмову від іноземного громадянства замість документа про припинення громадянства Російської Федерації від 15.08.2023.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області судові витрати, пов`язані з наданням правничої допомоги у розмірі 2000,00 (дві тисячі грн) та зі сплати судового збору в розмірі 1073,60 (одна тисяча сімдесят три грн 60 коп.).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач:ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_2 )
Відповідач:Управління ДМС України в Хмельницькій області (вул. Грушевського, 87,м. Хмельницький,Хмельницька обл., Хмельницький р-н,29001 , код ЄДРПОУ - 37864148)

Головуючий суддя В.К. Блонський