Справа № 300/2382/23
Суддя: Обрізко Ігор Михайлович
Дата ухвалення: 2023-12-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2023 рокуЛьвівСправа № 300/2382/23 пров. № А/857/15712/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Обрізко І.М.,

суддів Іщук Л.П., Шинкар Т.І.,

розглянувши у порядку письмового провадження у місті Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 03 серпня 2023 року, прийняте суддею Григоруком О.Б. у місті Івано - Франківську у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,-

встановив:

ОСОБА_1 (надалі позивач) звернувся з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (надалі ГУ ПФУ в Івано-Франківській області, відповідач) про визнання протиправними дій щодо встановлення щомісячного грошового утримання суддівської винагороди без урахування до стажу роботи, що дає право на щомісячне грошове утримання судді у відставці половини строку навчання за денною формою на юридичному факультеті Львівського державного університету 2 роки 5 місяців 1 день і стажу (досвіду) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді 5 років 11 місяців 9 днів; зобов`язання зарахувати до стажу роботи, що дає право на щомісячне грошове утримання судді у відставці половини строку навчання за денною формою на юридичному факультеті Львівського державного університету 2 роки 5 місяців 1 день і стажу (досвіду) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді 5 років 11 місяців 9 днів; зобов`язання виплатити протиправно невиплачену суму щомісячного грошового утримання суддівської винагороди.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 03 серпня 2023 позов задоволено частково: визнано протиправними дії щодо відмови у зарахуванні до стажу роботи на посаді судді, який дає право на отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, половину строку навчання з 25.08.1981 по 26.06.1986 у вищому навчальному закладі (2 роки 5 місяців 1 день) та 3 (трьох) років стажу (досвіду) роботи (професійної діяльності) у сфері права, яка вимагалася законом для призначення на посаду судді: зобов`язано зарахувати до стажу роботи на посаді судді, який дає право на отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, половину строку навчання у вищому навчальному закладі з 25.08.1981 по 26.06.1986 (2 роки 5 місяців 1 день) та 3 (трьох) років стажу (досвіду) роботи (професійної діяльності) у сфері права, яка вимагалася законом для призначення на посаду судді, визначивши стаж роботи на посаді судді, який дає право на отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці 32 роки 2 місяці 18 днів; зобов`язано здійснити перерахунок та виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, виходячи із стажу роботи на посаді судді, який дає право на отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці 32 роки 2 місяці 18 днів, з урахуванням фактично виплачених сум, починаючи з 01.01.2021. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи частково позов, суд виходив з того, що невключення до відповідного стажу роботи на посаді судді, за умови роботи на посаді судді не менше як 10 років, половини строку навчання за денною формою у вищому юридичному навчальному закладі, на юридичному факультеті, та стажу (досвіду) роботи (професійної діяльності) у сфері права тривалістю, яка вимагалася законом для призначення на посаду судді станом на дату призначення на посаду і врахування відповідачем для встановлення (визначення) розміру щомісячного довічного грошового утримання лише періоду роботи на посаді судді, слід визнати протиправним. Такі дії відповідача мали наслідком неправомірне зменшення відсоткового розміру щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці при його перерахунку.

При цьому є помилковим твердження позивача щодо необхідності врахування до стажу роботи стажу (досвіду) роботи (професійної діяльності) у сфері права, яка вимагалася законом для призначення на посаду судді тривалістю 5 років 11 місяців, оскільки зазначена позивачем тривалість стажу, який вимагався законом як мінімальний для набуття таким суддею права для призначення на посаду судді не відповідає встановленому законом, а саме три роки.

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, ГУ ПФУ в Івано-Франківській області подало апеляційну скаргу. Вважає, що судом першої інстанції ухвалено рішення з неправильним застосуванням норм матеріального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що до стажу судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного грошового утримання судді зараховується, крім суддівського стажу, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах та період проходження строкової військової служби, іншого стажу, що дає право на щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці не передбачено.

У даній справі позивачем дано не вірно тлумачення норм матеріального права, а саме позивач ототожнив поняття «стаж роботи на посаді судді» з поняттям «робота на посаді судді».

Дійсно до стажу роботи, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання, крім роботи на посадах суддів, зараховується також робота на інших посадах визначених законом та служба в армії і половина строку навчання у вищому навчальному закладі.

При цьому слід враховувати, що право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання, з урахуванням роботи на посаді судді, автоматично не тягне за собою зарахування такого стажу для обчислення розміру щомісячного довічного грошового утримання.

Оскільки норми Закону № 2453 втратили чинність із набранням чинності Закону №1402 та у зв`язку із прийняттям Рішення Конституційного Суду України від 18.02.2020 довічне грошове утримання згідно статті 142 Закону № 1402 виплачується у розмірі 50 відсотків суддівської винагороди незалежно від того, в якому розмірі виплачувалося довічне грошове утримання.

Щодо вимоги про врахування до стажу роботи на посаді судді періоду з 08.09.1986 по 26.03.1988 в Івано-Франківській фабриці художніх виробів ім.Рози Люксембург на посаді юрисконсульта, 28.03.1988 по 18.08.1992 в Івано-Франківському міськвиконкомі на посаді завідувача відділу обліку та розподілу житла, апелянт зазначив, що на час призначення позивача арбітром Арбітражного суду Івано-Франківської області (19.08.1992) діяв Закон України «Про арбітражний суд» в редакції від 15.05.1992, відповідно до абз. 5 ст. 20 визначено, що на посаду арбітра арбітражного суду Республіки Крим, арбітражних судів областей та м. Києва призначається особа, яка досягла на день призначення 25 років, має вищу юридичну освіту і стаж роботи за спеціальністю, як правило, не менше трьох років.

Натомість, позивач з 28.03.1988 по 18.08.1992 працював в Івано-Франківському міськвиконкомі на посадах заступника завідувача та завідувача відділу обліку та розподілу житла, що не відноситься до стажу роботи за юридичною спеціальністю.

Таким чином, відсутні підстави для зарахування ОСОБА_1 до стажу судді, що дає право на отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці періоду його роботи з 08.09.1986 по 26.03.1988.

Апелянт також звертає увагу на те, що із заявою про перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці позивач до Головного управління не звертався. На адресу Головного управління надійшло звернення від позивача, яке було розглянуто відповідно до Закону України «Про звернення громадян» та на яке надано вичерпну відповідь.

Просить скасувати рішення суду та ухвалити постанову, якою відмовити в позові.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Колегія суддів заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до наступного.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що місцевий суд в повній мірі дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що рішенням Вищої ради правосуддя від 23.05.2019, у зв`язку із поданням заяви про відставку, ОСОБА_1 , звільнено з посади судді Господарського суду Івано-Франківської області.

З 05.06.2019 позивач перебуває на обліку у ГУ ПФУ в Івано-Франківській області як одержувач щомісячного довічного грошового утримання. Згідно відзиву відповідачем зараховано страховий стаж позивача 37 років 6 місяців, в тому числі судді 26 років 9 місяців (а.с. 28-31).

19.12.2022 позивач звернувся до ГУ ПФУ в Івано-Франківській області із заявою про перерахунок пенсії, в якій просив перерахувати щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці та призначити його з урахуванням безперервного стажу з 08.09.1986 і половини строку навчання у вищому навчальному закладі з урахуванням доплат та виплатити недоплачене щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці. До заяви ним було додано копію архівної довідки вищого навчального закладу про строк навчання та копію трудової книжки (а.с. 17).

За наслідками розгляду заяви листом від 19.01.2023 відповідач повідомив позивача про те, що зарахування періоду роботи з 08.09.1986 по 26.03.1988 в Івано-Франківській фабриці художніх виробів імені Рози Люксембург на посаді юрисконсульта, 28.03.1988 по 18.08.1992 в Івано-Франківському міськвиконкомі на посаді завідувача відділу обліку та розподілу житла та періоду навчання з 01.09.1981 по 25.06.1986 у Львівському державному університеті імені І.Франка (денна форма навчання) до стажу роботи на посаді судді, законом не передбачено, а зараховано до загального стажу роботи.

Згідно архівної довідки №427-А від 27.10.2009, позивач з 25.08.1981 по 26.06.1986 навчався на денній формі навчання на юридичному факультеті Львівського національного університету імені Івана Франка (а.с.9).

Відповідно до даних трудової книжки ОСОБА_1 у період з 08.09.1986 по 26.03.1988 перебував на посаді старшого юрисконсульта у Івано-Франківській фабриці художніх виробів імені Рози Люксембург, у період з 28.03.1988 по 18.08.1992 працював на посадах заступника завідувача відділу, завідувача відділу Івано-Франківського міськвиконкому (а.с. 10-16).

Матеріалами справи підтверджено, що позивач 19.08.1992 призначений на посаду арбітра Арбітражного суду Івано-Франківської області.

Організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд визначає Закон України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 №1402-VIII (надалі Закон № 1402-VIII).

Частинами першою, третьою статті 116 Закону № 1402-VIII встановлено, що суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається відповідно до статті 137 такого Закону, має право подати заяву про відставку.

Заява про відставку, заява про звільнення з посади за власним бажанням подається суддею до Вищої ради правосуддя, яка протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви ухвалює рішення про звільнення судді з посади.

Досліджуючи поняття щомісячне довічне грошове утримання судді, Конституційний Суд України у мотивувальній частині Рішення від 14.12.2011 №18-рп/2011 вказав, що це утримання є самостійною гарантією незалежності судді та складовою його правового статусу, а правова природа щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці та щомісячного грошового утримання діючого судді однакова, а самі ці поняття однорідні та взаємопов`язані, ідентичні, відрізняються лише за способом фінансування: судді у відставці виплату одержують з Пенсійного фонду України за рахунок Державного бюджету, діючі судді - виключно з Державного бюджету України. У цьому ж рішенні Конституційний Суд України також вказав про неможливість звуження змісту та об`єму гарантій незалежності суддів, а відповідно, матеріального та соціального забезпечення.

У Рішенні Конституційного Суду України від 03.06.2013 №3-рп/2013 (справа щодо змін умов виплати пенсій і щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці) зазначено, що визначені Конституцією та законами України гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом. Такими гарантіями є надання їм за рахунок держави матеріального забезпечення (суддівська винагорода, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо) та надання їм у майбутньому статусу судді у відставці. Право судді у відставці на пенсійне або щомісячне довічне грошове утримання є гарантією належного здійснення правосуддя і незалежності працюючих суддів та дає підстави висувати до суддів високі вимоги, зберігати довіру до їх компетентності і неупередженості. Щомісячне довічне грошове утримання судді спрямоване на забезпечення гідного його статусу життєвого рівня, оскільки суддя обмежений у праві заробляти додаткові матеріальні блага, зокрема, обіймати будь-які інші оплачувані посади, виконувати іншу оплачувану роботу. Конституційний принцип незалежності суддів означає, в тому числі, конституційно обумовлений імператив охорони матеріального забезпечення суддів від його скасування чи зниження досягнутого рівня без відповідної компенсації як гарантію недопущення впливу або втручання у здійснення правосуддя.

Крім цього, зазначений підхід до статусу судді у відставці та питання належного матеріального забезпечення суддів у відставці знайшов своє продовження у Рішенні Конституційного Суду України від 08.06.2016 № 4-рп/2016, у абзаці другому пункту 3 мотивувальної частини якого суд зазначив, що щомісячне довічне грошове утримання є особливою формою матеріального забезпечення судді, полягає у гарантованій державою щомісячній грошовій виплаті, що слугує забезпеченню належного матеріального утримання судді після звільнення від виконання обов`язків (відставки), а також життєвого рівня, гідного його статусу.

До стажу ж роботи на посаді судді, у розумінні приписів статті 137 Закону України від 02.06.2016 №1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів», зараховується робота на посаді:

1) судді судів України, арбітра (судді) арбітражних судів України, державного арбітра колишнього Державного арбітражу України, арбітра відомчих арбітражів України, судді Конституційного Суду України;

2) члена Вищої ради правосуддя, Вищої ради юстиції, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України;

3) судді в судах та арбітрів у державному і відомчому арбітражах колишнього СРСР та республік, що входили до його складу.

Також, до стажу роботи на посаді судді зараховується стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді.

При цьому, відповідно до абзацу четвертого пункту 34 Розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02.06.2016 №1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів», призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день їх призначення (обрання).

Обмежень щодо дії цього пункту в часі Законом не встановлено.

У контексті зазначених позивачем підстав позову, зокрема, стосовно неврахування відповідачем до стажу роботи на посаді судді половини строку навчання за денною формою у вищому юридичному навчальному закладі, колегія суддів звертає увагу на висновки Верховного Суду щодо застосування норм матеріального права у подібних правовідносинах, викладені у постановах від 19.06.2018 у справі №243/4458/17, від 13.11.2019 у справі №521/2593/17, від 05.12.2019 у справі №592/2737/17, від 13.02.2020 у справі №592/5433/17, від 24.03.2020 у справі №559/512/17 та від 29.04.2020 у справі №426/12415/16-а.

У вищевказаних постановах Верховного Суду зазначено, що положеннями Закону України від 21.12.2016 №1798-VIII «Про Вищу раду правосуддя» були внесені зміни до Закону України «Про судоустрій і статус суддів», зокрема, пункт 34 «Прикінцевих та перехідних положень» доповнено абзацом четвертим такого змісту: «Судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день їх призначення (обрання)».

Зазначена норма пов`язує визначення законодавства, яке регулює питання обчислення стажу роботи на посаді судді, із часом призначення чи обрання суддею, на чому також акцентовано увагу у постанові Верховного Суду від 19.06.2018 у справі №243/4458/17.

За правилами частини першої статті 120 Закону України від 07.07.2010 №2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» у редакції, чинній на час звільнення позивача з посади судді, було передбачено, що суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається відповідно до статті 135 цього Закону, має право подати заяву про відставку.

Згідно з вимогами статті 135 цього ж Закону до стажу роботи на посаді судді зараховується робота на посаді: судді судів України, арбітра (судді) арбітражних судів України, державного арбітра колишнього Державного арбітражу України, арбітра відомчих арбітражів України; члена Вищої ради юстиції, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України; судді у судах та арбітрів у державному і відомчому арбітражах колишнього СРСР та республік, що входили до його складу.

До стажу роботи, що дає судді Конституційного Суду України право на відставку і виплату вихідної допомоги, зараховується також стаж іншої практичної, наукової, педагогічної роботи за фахом та стаж державної служби.

Водночас, відповідно до пункту 11 «Перехідних положень» Закону України від 07.07.2010 №2453-VI «Про судоустрій і статус суддів», в редакції чинній до 28.03.2015, судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день набрання чинності цим Законом.

Згідно з статтею 1 Указу Президента України від 10.07.1995 №584/95 «Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів», чинного на день призначення позивача на посаду судді, до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років, зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах та період проходження строкової військової служби.

Верховний Суд у постанові від 23 червня 2022 у справі № 420/1987/21 дійшов висновку, що законодавством, яке діяло на момент набрання чинності Законом України від 07.07.2010 №2453-VI «Про судоустрій і статус суддів», було передбачено право судді на зарахування до стажу, яке дає право на відставку та одержання щомісячного довічного грошового утримання за умови роботи на посаді судді не менше як 10 років, половини строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах, на юридичних факультетах вищих навчальних закладів та календарного періоду проходження строкової військової служби. Невключення до відповідного стажу роботи на посаді судді, цих періодів і врахування відповідачем для встановлення (визначення) розміру щомісячного довічного грошового утримання лише періоду роботи на посаді судді є неправомірним.

Верховний Суд відзначив і те, що стаж роботи на посаді судді, який дає право на відставку та призначення щомісячного довічного грошового утримання, є єдиним, обраховується та встановлюється (з`ясовується) Вищою радою правосуддя при розгляді заяви про відставку (прийнятті рішення про звільнення) і застосовується, як для прийняття рішення про відставку, так і для встановлення щомісячного довічного грошового утримання та визначення його розміру.

Зазначена правова позиція неодноразова застосовувалася Верховним Судом, зокрема у постановах від 09.11.2018 справі №243/4794/17, від 11.12.2018 у справі №522/5168/17 та від 30.01.2020 у справі №592/3694/17.

Судом із матеріалів справи встановлено, що про здійсненні перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці відповідачем не зараховано до стажу роботи, який дає право на отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці періоди половину строку навчання на юридичному факультеті денної форми навчання у Львівському державному університеті ім. І. Франка у період з 01.09.1981 по 25.06.1986.

Судом першої інстанції вірно зазначено про те, що оскільки стаж роботи позивача на посаді судді на момент набрання чинності Закону №2453-VI від 07.07.2010 становив більше 10 років, до стажу роботи, який дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання судді, враховується також половина строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах, на юридичних факультетах вищих навчальних закладів.

Таким чином, не включення до відповідного стажу роботи на посаді судді, за умови роботи на посаді судді не менше як 10 років, половини строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах, на юридичних факультетах вищих навчальних закладів і врахування відповідачем для встановлення (визначення) розміру щомісячного довічного грошового утримання лише періоду роботи на посаді судді, є неправомірним.

Аналогічний правовий висновок сформовано Верховним Судом у постановах від 24.03.2020 у справі №559/512/17, від 29.04.2020 у справі №426/12415/16-а, від 13.05.2020 у справі №242/1890/17, від 18.06.2020 у справі №498/337/17, від 07.09.2020 у справі №426/14458/16, від 20.04.2021 у справі №344/5707/19.

Щодо вимоги про зарахування до стажу роботи на посаді судді періоду з 08.09.1986 по 26.03.1988 в Івано-Франківській фабриці художніх виробів ім.Рози Люксембург на посаді юрисконсульта, 28.03.1988 по 18.08.1992 в Івано-Франківському міськвиконкомі на посаді завідувача відділу обліку та розподілу житла, колегія суддів зазначає наступне.

Законом України від 12.07.2018 №2509-VIII «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів», який набрав чинності з 05.08.2018, у зв`язку з прийняттям Закону України «Про Вищий антикорупційний суд» статтю 137 Закону №1402-VIII було доповнено частиною другою наступного змісту: «До стажу роботи на посаді судді також зараховується стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді».

Відповідно до абзацу 4 пункту 34 Розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1402-VIII судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день їх призначення (обрання).

На час призначення ОСОБА_1 на посаду арбітра діяв Закон України «Про арбітражний суд» від 04.06.1991, згідно частини 5 статті 20 якого на посаду арбітра арбітражного суду Республіки Крим, арбітражних судів областей та м. Києва призначається особа, яка досягла на день призначення 25 років, має вищу юридичну освіту і стаж роботи за спеціальністю, як правило, не менше трьох років.

Таким чином, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про наявність у позивача права на зарахування до стажу роботи на посаді судді, додатково 3 років стажу (досвіду роботи) професійної діяльності у сфері права.

Колегія суддів відхиляє покликання апелянта на те, що позивач із заявою про перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці не звертався, натомість подав звернення, яке було розглянуто відповідно до Закону України «Про звернення громадян» та на яке надано вичерпну відповідь, як на підставу для відмови у зарахуванні спірних періодів, оскільки зазначене не було підставою для такої відмови.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Відтак, апеляційний суд не надає оцінки судовому рішенню в частині відмови у задоволенні позовних вимог.

Апеляційний суд при прийнятті даного рішення також застосовує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в п. 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п.1ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії», заява №303-A, п. 29).

Судові витрати розподілу не підлягають з огляду на результат вирішення апеляційної скарги та виходячи з вимог ст. 139 КАС України.

Отже, доводи апеляційної скарги дають підстави для висновку про правильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до правильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області залишити без задоволення, рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 03 серпня 2023 року у справі № 300/2382/23 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І. М. Обрізко
судді Л. П. Іщук
Т. І. Шинкар