Справа № 120/9641/23
Суддя: Драчук Т. О.
Дата ухвалення: 2023-12-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/9641/23

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Жданкіна Н.В.

Суддя-доповідач - Драчук Т. О.

21 грудня 2023 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Драчук Т. О.

суддів: Полотнянка Ю.П. Смілянця Е. С. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 31 серпня 2023 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області, Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

29.06.2023 позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області, Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 31 серпня 2023 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області №79 від 26.04.2023.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області зарахувати до загального страхового стажу ОСОБА_1 періоди його роботи з 01.04.1999 по 02.04.2001 в ВАТ Юзефо-Миколаївський цукровий завод, з 01.02.2005 по 07.11.2005 в САТ Юзефо-Миколаївське, а також період проходження військової служби по мобілізації з 05.09.2014 по 30.01.2015, з 23.04.2015 по 14.09.2015 та в кратному розмірі (із розрахунку один місяць служби за три місяці) період безпосередньої участі ОСОБА_1 в антитерористичній операції в період з 30.01.2015 по 23.04.2015.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії від 19.04.2023 з урахуванням висновків суду, викладених у даному судовому рішенні.

В решті позовних вимог, - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідачем, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області, подано апеляційну скаргу, в якій апелянт просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні адміністративного позову, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначає, що під час розгляду наданих позивачем документів встановлено, що у позивача відсутній необхідний трудовий стаж роботи, оскільки наявний страховий стаж складає 19 років 08 місяців, що не дає позивачу права на призначення спірного виду пенсії.

Враховуючи те, що у позивача відсутній необхідний страховий стаж роботи, у пенсійного органу були відсутні правові підстави для прийняття будь-якого іншого рішення, окрім як про відмову у призначенні пенсії.

Також, необґрунтованими є висновки суду щодо зобов`язання відповідача зарахувати до загального страхового стажу позивача періоди його роботи з 01.04.1999 по 02.04.2001 в ВАТ «Юзефо-Миколаївський цукровий завод», з 01.02.2005 по 07.11.2005 в САТ «Юзефо-Миколаївське», а також період проходження військової служби по мобілізації з 05.09.2014 по 30.01.2015, з 23.04.2015 по 14.09.2015 та в кратному розмірі (із розрахунку один місяць служби за три місяці) період безпосередньої участі в антитерористичній операції в період з 30.01.2015 по 23.04.2015, з огляду на наступне.

Так, період роботи з 01.04.1999 по 02.04.2001 в ВАТ «Юзефо-Миколаївський цукровий завод» не зараховано до страхового стажу, оскільки записи в трудовій книжці позивача були здійснені з порушенням вимог Інструкції №58, а саме не було зазначено підприємство, на яке був зарахований позивач та відсутні інформація про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду, наявних в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування форми ОК-5. Апелянт зазначає, що чинним законодавством України передбачено можливість підтвердження трудового стажу у разі відсутності відповідних записів або неправильних чи неточних записів у трудовій книжці, проте, жодних допустимих доказів, передбачених п. 3 Порядку №637 позивачем надано не було.

Щодо висновків суду першої інстанції стосовно зобов`язання зарахувати періоди роботи з 01.04.1999 по 02.04.2001, з 01.02.2005 по 07.11.2005, з 21.07.2014 по 14.09.2015, апелянт вказує, що оскільки за вказані періоди в індивідуальних відомостях про застраховану особу на позивача відсутні дані про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України, отже були відсутні підстави для зобов`язання пенсійного органу зарахувати до загального страхового стажу позивача вищезазначені періоди.

Також, щодо зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії від 19.04.2023 з урахуванням висновків суду, викладених в рішенні, апелянт зазначає, що адміністративний суд у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, не втручається та не можу втручатися у дискрецію суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Отже, на думку апелянта, прийняте відповідачем рішення про відмову у призначення пенсії, винесено з дотриманням норм чинного законодавства та на підставі наданих документів, а отже підстави для повторного розгляду вищезазначеної заяви відсутні, оскільки у позивача відсутній необхідний пільговий стаж, який дає йому право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах.

14.11.2023 до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області, в якому відповідач просить суд апеляційної інстанції задовольнити апеляційну скаргу, скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Враховуючи, що матеріали справи містять достатньо доказів для вирішення спору, колегія суддів вважає за можливе розглядати справу в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 19.04.2023 позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області із заявою про призначення йому пенсії за віком відповідно до ст. 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Подана позивачем заява про призначення пенсії була передана за принципом екстериторіальності на розгляд до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області №79 від 26.04.2023 позивачу відмовлено в призначенні відповідного виду пенсії. Рішення мотивоване тим, що наявний у позивача страховий стаж - 19 років 8 місяців є недостатнім для призначення їй пенсії за віком. При цьому, відповідач також зазначив про відсутність підстав для зарахування до страхового стажу позивача періодів його роботи:

- з 01.04.1999 по 02.04.2001, оскільки не зазначено підприємство, на яке заявник зарахований на роботу та відсутня інформація про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України, наявних в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування форми ОК-5;

- з 01.02.2005 по 07.11.2005, оскільки відсутня інформація про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України, наявних в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування форми ОК-5;

- період проходження військової служби з 21.07.2014 по 14.09.2015, оскільки в індивідуальних відомостях про застраховану особу довідки форми ОК-5 відсутня інформація про сплату страхових внесків. Для зарахування зазначеного періоду необхідно надати довідку про нараховані суми грошового забезпечення та сплачені страхові внески.

Позивач, не погоджуючись з рішенням пенсійного органу, звернувся з адміністративним позовом до суду.

Частково задовольняючи адміністративний позов суд першої інстанції виходив з того, що матеріалами справи підтверджується факт того, що старший сержант ОСОБА_1 проходив військову службу у в/ч п/п НОМЕР_1 , яка входить до складу сил, що залучаються та беруть участь в антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей в період з 30.01.2015 по теперішній час (дата формування довідки).

З урахуванням отримання позивачем статусу учасника бойових дій та відомостей наведених у довідці від 23.04.2015 за №1299/4, суд дійшов висновку, що позивач в період з 30.01.2015 по 23.04.2015 брав участь в антитерористичній операції, а відтак такий період зараховується до стажу роботи на пільгових умовах - один місяць служби за три місяці.

Разом з тим, суд вказав, що позивачем до матеріалів справи не надано належних доказів в підтвердження прийняття ним участі в антитерористичній операції в періоди з 05.09.2014 по 30.01.2015 та з 23.04.2015 по 14.09.2015, у зв`язку з чим такі періоди підлягають зарахуванню до стажу роботи (служби) позивача, однак не в пільговому обчисленні.

Щодо не зарахування відповідачем періоду проходження позивачем військової служби в 2014 - 2015 роки з підстав відсутності в індивідуальних відомостях про застраховану особу інформації про сплату страхових внесків, суд першої інстанції критично оцінив вказані доводи та вказав, що згідно приписів ст. 2 Закону України 25 березня 1992 року № 2232-XII Про військовий обов`язок і військову службу (далі - Закону № 2232-XII) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Отже, на думку суду першої інстанції, наявні правові підстави для зарахування до загального трудового стажу для призначення пенсії за віком з урахуванням положень ст. 115 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" період проходження позивачем військової служби по мобілізації з 05.09.2014 по 30.01.2015, з 23.04.2015 по 14.09.2015 та в кратному розмірі (із розрахунку один місяць служби за три місяці) періоди безпосередньої участі позивача в антитерористичній операції в період з 30.01.2015 по 23.04.2015.

Щодо зарахування до страхового стажу позивача періоду роботи в ВАТ Юзефо-Миколаївський цукровий завод з 01.04.1999 по 02.04.2001 та періоду роботи в САТ Юзефо-Миколаївське з 01.02.2005 по 07.11.2005, суд першої інстанції зазначив, що записи в трудовій книжці виконані без виправлень, скріплені печаткою підприємства, містять посилання на накази.

Крім того, в підтвердження дійсності вищезазначених записів стороною позивача разом з позовною заявою надано сформовані комунальною установою Козятинський міський трудовий архів архівні витяги від 09.06.2023 № 379 та №380, якими підтверджуються відомості, зазначені в трудовій книжці щодо прийняття позивача на роботу в ВАТ Юзефо-Миколаївський цукровий завод та звільнення позивача в порядку переведення на роботу в ЗАТ Юзефо-Миколаївський АПК.

Щодо незарахування періоду роботи позивача в ВАТ Юзефо-Миколаївський цукровий завод з 01.04.1999 по 02.04.2001 та періоду роботи в САТ Юзефо-Миколаївське з 01.02.2005 по 07.11.2005 з підстав відсутності в індивідуальних відомостях про застраховану особу даних про сплату страхових внесків, суд першої інстанції вказав, що відповідно до ст.106 Закону №1058 відповідальність за несплату страхових внесків несе підприємство-страхувальник, на якому працює (працювала) застрахована особа, оскільки саме страхувальник здійснює нарахування страхових внесків із заробітної плати застрахованої особи.

З аналізу вищенаведених норм, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач, як застрахована особа, не повинен нести відповідальність за неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку щодо належної та своєчасної сплати страхових внесків, а отже, наявність заборгованості підприємства по страховим внескам не може бути підставою для не зарахування до страхового та пільгового стажу при призначенні пенсії позивача періодів його роботи на такому підприємстві.

Аналізуючи вищенаведені норми законодавства та матеріали справи, суд першої інстанції дійшов висновку, що за умови наявності у пенсійного органу вищезазначених доказів на підтвердження страхового стажу позивача у спірні періоди, відповідачем безпідставно прийнято оскаржуване рішення від 26.04.2023 № 79 про відмову в призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 відповідно до заяви про призначення пенсії від 19.04.2023, у зв`язку із не зарахуванням вищезазначеного періодів роботи позивача до страхового стажу.

Отже, спірне у цій справі рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 26.04.2023 № 79 про відмову в призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 відповідно до заяви про призначення пенсії від 19.04.2023 є протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

Суд першої інстанції вказав, що оскільки оскаржуване рішення прийняте з підстав не зарахування до страхового стажу спірних періодів роботи та враховуючи наявність підстав для зарахування таких періодів, з метою повного відновлення порушених прав, наявні підстави для зобов`язаня відповідача зарахувати до загального страхового стажу позивача період роботи з 01.04.1999 по 02.04.2001 в ВАТ Юзефо-Миколаївський цукровий завод, період роботи з 01.02.2005 по 07.11.2005 в САТ Юзефо-Миколаївське, а також період проходження позивачем військової служби по мобілізації з 05.09.2014 по 30.01.2015, з 23.04.2015 по 14.09.2015 та в кратному розмірі (із розрахунку один місяць служби за три місяці) періоду безпосередньої участі позивача в антитерористичній операції в період з 30.01.2015 по 23.04.2015 до загального страхового (трудового) стажу.

При цьому, щодо вимоги позивача про зобов`язання відповідача призначити йому пенсію за віком на пільгових умовах, суд першої інстанції зазначив, що враховуючи часткове зарахування в кратному розмірі періоду проходження позивачем служби по мобілізації, неможливість перевірки судом інформації про те, чи виконано позивачем усі визначені законом умови для призначення йому пенсії на пільгових умовах (чи достатньо страхового стажу), належним способом захисту порушених прав позивача є зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача з урахуванням висновків суду.

Таким чином, перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані позивачем, суд дійшов висновку, що з наведених у позовній заяві мотивів і підстав, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Колегія суддів, переглядаючи оскаржуване рішення суду першої інстанції з урахуванням вимог ст. 308 КАС України, погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Так, у відповідності до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з вимог ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог ч.1 ст.5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Згідно з вимогами ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян, регулюються Законом України від 05.11.1991 №1788-XII Про пенсійне забезпечення (далі - Закон №1788-XII) та Законом України від 09.07.2003 №1058-ІV Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування (далі - Закон №1058-ІV).

Відповідно до частини четвертої статті 24 Закону №1058-VI періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Частиною першою статті 9 Закону №1058-VI передбачено, що за рахунок коштів Пенсійного фонду в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком; пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, не пов`язаного з роботою, інвалідності з дитинства); пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Стаття 4 Закону №1058-VI зазначає, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються, зокрема: види пенсійного забезпечення, умови участі в пенсійній системі чи їх рівнях, пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат, джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення, умови, норми та порядок пенсійного забезпечення, організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 24 Закону №1058-VI страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Частиною другою статті 24 Закону №1058-VI встановлено, що страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Щодо доводів апеляційної скарги стосовно відсутності підстав для зарахування до стажу роботи позивача періоду роботи з 01.04.1999 по 02.04.2001 в ВАТ «Юзефо-Миколаївський цукровий завод», оскільки записи в трудовій книжці позивача були здійснені з порушенням вимог Інструкції, а саме не було зазначено підприємство, на яке був зарахований позивач, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно вимог статті 62 Закону № 1788-ХІІ основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

На виконання статті 62 Закону № 1788-ХІІ Кабінет Міністрів України постановою від 12.08.1993 № 637 «Про затвердження Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній» затвердив Порядок № 637.

Відповідно до п.1-2 Порядку № 637, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі, коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

Згідно із п.3 Порядку № 637, за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи. За відсутності зазначених у цьому пункті документів для підтвердження трудового стажу приймаються членські квитки профспілок. При цьому підтверджуються періоди роботи лише за той час, за який є відмітки про сплату членських внесків.

Порядок ведення трудових книжок працівників регулює Інструкція про порядок ведення трудових книжок працівників затверджена наказом Міністерства праці № 58 від 29.07.1993.

Відповідно до п.2.4 Інструкції визначено, що усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Відповідно до п.2.6 Інструкції, у разі виявлення неправильного або неточного запису відомостей про роботу, переведення, а також про нагородження та заохочення тощо, виправлення виконується власником або уповноваженим ним органом, де було зроблено відповідний запис. Власник або уповноважений ним орган за новим місцем роботи зобов`язаний надати працівнику в цьому необхідну допомогу.

З матеріалів справи встановлено, що в трудовій книжці серії НОМЕР_2 ОСОБА_1 наявні наступні записи про роботу, а саме:

запис 24, згідно з яким позивач 01.04.1999 прийнятий на період ремонтних робіт слюсарем монтажником 2-ого розряду;

запис 25, згідно з яким позивач з 08.09.1999 переведений на сезон цукроваріння транспортувальником жому;

запис 26, з урахуванням внесених змін, згідно з яким позивач з 15.11.1999 переведений слюсарем ремонтником 2-ого розряду ремонтно-механічного цеху;

запис 27, згідно з яким позивач 02.04.2001 звільнений з роботи в порядку переведення в ЗАТ Юзефо-Миколаївської АПК за ст. 36 КЗпП України;

- запис 32, згідно з яким позивача 15.09.2003 прийнято електрозварювальником відділку Йосипівка по 3-му розряду;

- запис 33, згідно з яким позивача 07.11.2005 звільнено у зв`язку з ліквідацією підприємства.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що такі записи виконані без виправлень, скріплені печаткою підприємства, містять посилання на накази.

Колегія вважає за необхідне звернути увагу на правову позицію Верховного Суду, висловлену в постановах від 24 травня 2018 року у справі № 490/12392/16-а (провадження № К/9901/2310/18) та від 29 березня 2019 року у справі № 548/2056/16-а (адміністративне провадження № К/9901/44334/18), в яких суд касаційної інстанції зазначив, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.

Крім того, судом надано оцінку долученим до матеріалів архівним витягам від 09.06.2023 № 379 та №380, виданих комунальною установою Козятинський міський трудовий архів, згідно яких:

- наказом №44 л-а по ВАТ Юзефо-Миколаївський цукровий завод від 01.04.1999, ОСОБА_1 на період ремонтних робіт прийнято слюсарем-монтажником 2-го розряду ділянки ремонтно-силового цеху, з 01.04.1999;

- наказом №51 л-а по ВАТ Юзефо-Миколаївський цукровий завод від 02.04.2001, в зв`язку із створенням на базі ВАТ Юзефо-Миколаївський цукровий завод ЗАТ Юзефо-Миколаївський агро-промислова компанія звільнено ОСОБА_1 з роботи в порядку переведення на роботу в ЗАТ Юзефо-Миколаївський АПК з 02.04.2001.

Аналізуючи викладене, колегія суддів критично оцінює доводи апелянта щодо відсутності підстав для зарахування до стажу роботи позивача періоду роботи з 01.04.1999 по 02.04.2001 в ВАТ «Юзефо-Миколаївський цукровий завод», а тому правомірним є висновок суду першої інстанції про задоволення позовних вимог в цій частині та зарахування спірного періоду до страхового стажу позивача.

Щодо доводів апеляційної скарги стосовно відсутності підстав для зобов`язання відповідача зарахувати до стажу роботи позивача періоди роботи з 01.04.1999 по 02.04.2001, з 01.02.2005 по 07.11.2005, з 21.07.2014 по 14.09.2015, оскільки за вказані періоди в індивідуальних відомостях про застраховану особу на позивача відсутні дані про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України, а тому були відсутні підстави для зобов`язання пенсійного органу зарахувати до загального страхового стажу позивача вищезазначені періоди, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, статтею 1 Закону №1058 визначено, що страховий стаж це період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески.

Страхові внески - це кошти відрахувань на соціальне страхування, збір на обов`язкове державне пенсійне страхування та страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, сплачені (які підлягають сплаті) згідно із законодавством, що діяло раніше; надходження від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що спрямовуються на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Страхувальники - це роботодавці та інші особи, які відповідно до закону сплачують єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та/або є платниками відповідно до цього Закону.

Згідно ч.1 ст.24 Закону №1058, страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

У відповідності до положень ст.20 Закону №1058, страхові внески обчислюються виключно в грошовій формі, у тому числі з виплат (доходу), що здійснюються в натуральній формі.

Обчислення страхових внесків застрахованих осіб, здійснюється страхувальниками на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) заробітної плати (доходу), грошового забезпечення, на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески.

Обчислення страхових внесків територіальними органами Пенсійного фонду у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі складених актів перевірки правильності нарахування та сплати страхових внесків, звітності, що подається страхувальником, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суму заробітної плати (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески.

Страхові внески підлягають сплаті незалежно від фінансового стану платника страхових внесків.

Якщо страхувальники несвоєчасно або не в повному обсязі сплачують страхові внески, до них застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про сплату страхових внесків, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом.

Відповідно до ст.106 Закону №1058 відповідальність за несплату страхових внесків несе підприємство-страхувальник, на якому працює (працювала) застрахована особа, оскільки саме страхувальник здійснює нарахування страхових внесків із заробітної плати застрахованої особи.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 20.03.2019 у справі №688/947/17, від 24.05.2018 у справі № 490/12392/16-а та від 01.11.2018 у справі № 199/1852/15-а.

Аналізуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що позивач, як застрахована особа, не повинен нести відповідальність за неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку щодо належної та своєчасної сплати страхових внесків, а отже, наявність заборгованості підприємства по страховим внескам не може бути підставою для не зарахування до страхового та пільгового стажу при призначенні пенсії позивача періодів його роботи на такому підприємстві.

Також, щодо незарахування відповідачем періоду проходження позивачем військової служби в 2014 2015 роках з підстав відсутності даних про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу" здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, він також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби, отже є спеціальним у частині регулювання гарантій та пільг для громадян України, які призвані на строкову військову службу.

Відповідно до частин першої та другої статті 2 Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу" військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Проходження військової служби здійснюється, зокрема, громадянами України у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Як встановлено з матеріалів справи, страховий стаж позивача за час проходження ним військової служби підтверджується наявними у матеріалах справи військовим квитком і відповідними довідками про проходження ним військової служби та сплачені суми страхових внесків (а.с. 22), а тому суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку про наявність підстав для зобов`язання відповідача зарахувати до стажу роботи ОСОБА_1 період проходження військової служби з 05.09.2014 по 30.01.2015 та з 23.04.2015 по 14.09.2015, оскільки відповідні відомості про сплату страхових внесків відповідно до вимог Закону України №1058-IV подаються підприємствами, установами, організаціями, які виплачують заробітну плату та/або грошове забезпечення.

Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2018 року у справі № 641/5501/17 та від 16 липня 2020 року у справі № 473/1471/17.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області №79 від 26.04.2023 про відмову у призначенні пенсії у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу, оскільки за результатами розгляду справи, висновки суду першої інстанції щодо наявності підстав для зарахування до стажу роботи позивача спірних періодів з 01.04.1999 по 02.04.2001 в ВАТ «Юзефо-Миколаївський цукровий завод», з 01.02.2005 по 07.11.2005 в САТ Юзефо-Миколаївське, а також період проходження військової служби по мобілізації з 05.09.2014 по 30.01.2015 та з 23.04.2015 по 14.09.2015, є обґрунтованими.

Щодо дискреційних повноважень пенсійного органу, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 44 Закону "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію (…)

Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій затверджений Постановою правління Пенсійного фонду України 25 листопада 2005 року N 22-1, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за № 1566/11846.

Згідно п.4.2. Порядку 22-1 при прийманні документів орган, що призначає пенсію:

1) перевіряє правильність оформлення заяви, відповідність викладених у ній відомостей про особу даним паспорта та документам про стаж;

2) перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів;

3) перевіряє копії відповідних документів, фіксує й засвідчує виявлені розбіжності (невідповідності). Орган, що призначає пенсію, має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб дооформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі;

4) видає пам`ятку пенсіонеру (додаток 4), копія якої зберігається у пенсійній справі.

Відповідно до п.4.7 Порядку 22-1 передбачено, що право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію.

Таким чином, рішення пенсійного органу про відмову в призначенні пенсії повинно бути обґрунтованим, тобто вмотивованим, з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення.

Принцип обґрунтованості рішення вимагає від суб`єкта владних повноважень враховувати як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації.

Верховний Суд в постанові від 04 квітня 2019 року у справі № 204/362/17 зазначив, що єдиним органом, до повноважень якого належить вирішення питання щодо наявності чи відсутності у особи права на призначення пенсії, є територіальний орган Пенсійного фонду, до якого особа звернулася із відповідною заявою. При цьому за наслідками розгляду заяви пенсійний орган повинен прийняти відповідне рішення, яке повинно бути вмотивованим.

Оскільки за результатами розгляду справи в суді апеляційної інстанції, суд дійшов висновку, що рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області №79 від 26.04.2023 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії не відповідає критеріям обґрунтованості та вмотивованості, правомірним є висновок першої інстанції про протиправність рішення та його скасування.

Так, пунктами 2, 4, 10 частини 2 статті 245 КАС України передбачено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про, зокрема, визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Згідно вимог ч.ч. 3,4 ст. 245 КАС України визначено, що у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

У випадку, визначеному п. 4 ч. 2 вказаної статті, суд може зобов`язати пенсійний орган - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Отже, втручанням у дискреційні повноваження суб`єкту владних повноважень може бути прийняття судом рішень не про зобов`язання вчинити дії, а саме прийняття ним рішень за заявами заявників замість суб`єкта владних повноважень.

Тобто, законодавець передбачив обов`язок суду змусити суб`єкт владних повноважень до правомірної поведінки, а не вирішувати питання, які належать до функцій і виключної компетенції останнього (дискреційні повноваження), тому втручання в таку діяльність є формою втручання в дискреційні повноваження наведеного органу та виходить за межі завдань адміністративного судочинства.

До того ж, дискреційним є право суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною.

При цьому спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Колегія суддів зазначає, що оскільки рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області №79 від 26.04.2023 є протиправним, тому в даному випадку є вірним висновок суду першої інстанції про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії та прийняти вмотивоване рішення, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у цьому рішенні.

В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, тому суд апеляційної інстанції не надає оцінки законності та обґрунтованості рішення в цій частині.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову, оскільки суб`єкт владних повноважень в особі Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області діяв не у спосіб визначений законами та Конституцією України.

Крім того, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що оскільки інших доводів апеляційна скарга не містить, апеляційний суд, згідно вимог ч. 1 ст. 308 КАС, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

В п.41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, видно, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Оскільки, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції надав належну оцінку наявним у справі доказам та зробив вірний висновок щодо часткового задоволення позовних вимог.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного та приймаючи до уваги, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного судового рішення вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку, та прийняв законне і обґрунтоване судове рішення, висновки суду відповідають обставинам справи, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 31 серпня 2023 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених пп. "а"-"г" п.2 ч.5 ст. 328 КАС України.

Головуючий Драчук Т. О.

Судді Полотнянко Ю.П. Смілянець Е. С.