Справа № 300/2637/23
Суддя: Онишкевич Тарас Володимирович
Дата ухвалення: 2023-12-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2023 рокуЛьвівСправа № 300/2637/23 пров. № А/857/14998/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Онишкевича Т.В.,

суддів Сеника Р.П., Судової-Хомюк Н.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу Головного управління ДПС в Івано-Франківській області на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 10 липня 2023 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Завод ДК Орісіл» до Головного управління ДПС в Івано-Франківській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

суддя у І інстанції Могила А.Б.,

час ухвалення рішення не зазначено,

місце ухвалення рішення м. Івано-Франківськ,

дата складення повного тексту рішення 10 липня 2023 року,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2023 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Завод ДК Орісіл» (далі ТОВ «Завод ДК Орісіл») звернулося до суду з адміністративним позовом, у якому просило визнати протиправним і скасувати податкове повідомлення-рішення (далі ППР) Головного управління ДПС в Івано-Франківській області (далі ГУ ДПС) від 15 лютого 2023 року №000758/0701, яким позивачу визначено суму завищення бюджетного відшкодування з податку на додану вартість (далі ПДВ) у розмірі 35073 грн та застосовано штрафні (фінансові) санкції у сумі 17537 грн.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 10 липня 2023 року у справі №300/2637/23, ухваленим за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, позов було задоволено.

При цьому суд першої інстанції виходив із того, що висновок контролюючого органу про заниження позивачем рівня звичайних цін зроблено всупереч вимог пункту 188.1 статті 188 Податкового кодексу України (далі ПК), які діяли станом на час періоду, що перевірявся. Відповідачем не наведено жодного доказу того, що ціни реалізації продукції власного виробництва позивача є нижче звичайних цін.

У апеляційній скарзі ГУ ДПС просила скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове про відмову у задоволенні позовних вимог ТОВ «Завод ДК Орісіл» у повному обсязі.

У обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що викладені у рішенні суду висновки, не відповідають фактичним обставинам справи.

Звертає увагу апеляційного суду на те, що позивачем не надано доказів, які б підтверджували наявність безпосереднього економічного ефекту від результатів господарської діяльності з продажу товарів за цінами, нижчими звичайних, а також нижче ціни придбання такої продукції, як і не обґрунтовано причини відсутності економічного ефекту за вказаними операціями.

Судом першої інстанції не з`ясовано чи не були дії позивача, про які йдеться в акті перевірки, спрямовані на безпідставне одержання коштів із державного бюджету та об`єктивних факторів збитковості оспорюваних операцій, не перевірено наявності у товариства наміру отримати додатковий приріст активів чи зберегти їх вартість за наслідками їх вчинення, не встановлено наявності розумних економічних або інших причин (ділової мети) систематичного продажу позивачем товару за цінами, нижчими від їх придбання, та одержання внаслідок таких операцій збитків.

Доводи позивача про відсутність у товариства станом на момент реалізації товару можливості альтернативних варіантів його збуту за більш вигідною ціною не узгоджуються з фактичними обставинами справи.

Зважаючи на наведене вважає, що суд надав перевагу доводам позивача з порушенням принципів законності, рівності усіх учасників адміністративного процесу перед законом і судом, змагальності сторін, диспозитивності та офіційного з`ясування всіх обставин у справі.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідача ТОВ «Завод ДК Орісіл» підтримало доводи, викладені у оскаржуваному судовому рішенні, заперечило обґрунтованість апеляційних вимог та просило залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Звертає увагу апеляційного суду на те, що апелянт не заперечував належність та допустимість усіх доказів, що знаходяться у матеріалах справи. При цьому відповідач не подав доказів на обґрунтування своєї позиції.

Наявні у матеріалах докази підтверджують, що уся готова продукція протягом 2022 року реалізовувалась за звичайними цінами, які відповідали ринковим, вищими за виробничу собівартість з отриманням економічного ефект у вигляді прибутку та збільшення чистих активів підприємства.

Контролюючим органом не враховано, що соляна кислота технічна марки «Б» є попутною продукцією, яка утворюється в технологічному процесі виробництва основної продукції підприємства.

При укладенні договорів на постачання виробленої продукції товариство враховує отримані пропозиції покупців з урахуванням тенденцій на ринках. Ціни коливаються в залежності від умов реалізації, об`ємів поставок, способів пакування, транспортування, ситуації на ринку гуртових партій продукту тощо.

Акт перевірки не містять жодної згадки про характер, джерело (надавала), зміст, порядок та спосіб отримання інформації, яка була використана для формування висновків акту перевірки. Посилання контролюючого органу на податкову інформацію, шо наявна в інформаційно-аналітичних базах відносно контрагента позивача, як критерій оцінки реальності господарських операцій, є безпідставним оскільки така інформація не ґрунтується на безпосередньому аналізі первинних документів та не є належним доказом в розумінніпроцесуального Закону.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України справа розглядається у порядку письмового провадження.

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи із такого.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, ТОВ "Завод ДК ОРІСІЛ" згідно із зареєстрованим видом економічної діяльності здійснювало:

виробництво іншої хімічної продукції, н.в.і.у. (основний) (КВЕД 20.59);

виробництво гофрованого паперу та картону, паперової та картонної тари (КВЕД 17.21);

виробництво інших основних неорганічних хімічних речовин (КВЕД 20.13);

виробництво інших основних органічних хімічних речовин (КВЕД 20.14);

неспеціалізовану оптову торгівлю (КВЕД 46.90);

іншу допоміжну діяльність у сфері транспорту (КВЕД 52.29).

ГУ ДПС було проведено документальну позапланову виїзну перевірку ТОВ "Завод ДК ОРІСІЛ" з питань законності декларування заявленого до відшкодування з бюджету ПДВ та від`ємного значення, яке становить більше 100000 грн, по декларації за жовтень 2022 року з урахуванням періодів декларування від`ємного значення та поданих уточнюючих розрахунків.

За наслідками вказаної перевірки відповідачем було оформлено акт від 17 січня 2023 року №303/09-19-07-01/37130116, у якому констатовано про виявлення порушення позивачем вимог підпунктів 14.1.36, 14.1.71, 14.1.80, 14.1.219,14.1.231 пункту п.14.1 статті 14, пункту 187.1 статті 187, пункту 188.1 статті 188 підрозділу 8 розділу ХХ «Перехідні положення», пункту 201.1 статті 201 Податкового кодексу України (далі ПК), що призвело до завищення ПДВ, що підлягає бюджетному відшкодуванню, за жовтень 2022 року на суму 35073 грн.

25 січня 2023 року ТОВ "Завод ДК ОРІСІЛ" подало ГУ ДПС заперечення до вказаного акту перевірки, які просило врахувати при винесенні рішення за результатами перевірки.

У відповідь контролюючий орган листом від 13 лютого 2023 року №1598/6/09-19-07-01-06 повідомив позивача, що наведені у запереченні пояснення та аргументи не спростовують висновків акту перевірки і висновки акту перевірки від 17 січня 2023 року №303/09-19-07-01/37130116 залишено без змін.

З огляду на висновки, зроблені у вказаному акті перевірки, ГУ ДПС 15 лютого 2023 року винесло ППР №000758/0701.

ТОВ "Завод ДК ОРІСІЛ" скористалося правом на оскарження вказаного рішення ГУ ДПС у адміністративному порядку та подано до ДПС України скаргу від 03 березня 2023 року, за результатами розгляду якої ППР ГУ ДПС №000758/0701 від 15 лютого 2023 року залишено без змін, а скаргу товариства без задоволення.

Відтак, ТОВ "Завод ДК ОРІСІЛ" звернулося за захистом своїх прав до адміністративного суду, подавши позовну заяву, що розглядається.

При наданні правової оцінки правильності вирішення судом першої інстанції цього публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Відповідно до частини 1 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Частиною 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частини 2 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з приписами частини 3 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до приписів частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положеннями статті 67 Конституції України передбачено, що кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків та зборів, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регламентовано приписами Податкового кодексу України (далі ПК).

Підпунктом 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 ПК передбачено, що господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

У відповідності до підпункту 14.1.191 пункту 14.1 статті 14 ПК постачання товарів - будь-яка передача права на розпоряджання товарами як власних, у тому числі продаж, обмін чи дарування такого товару, а також постачання товарів за рішенням суду.

Згідно із пунктом 22.1 статті 22 ПК об`єктом оподаткування можуть бути майно, товари, дохід (прибуток) або його частина, обороти з реалізації товарів (робіт, послуг), операції з постачання товарів (робіт, послуг) та інші об`єкти, визначені податковим законодавством, з наявністю яких, податкове законодавство пов`язує виникнення у платника податкового обов`язку.

Як зазначено у підпункті "а" пункту 185.1 статті 185 ПК, об`єктом оподаткування є операції платників податку з постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з безоплатної передачі та з передачі права власності на об`єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об`єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю.

Пунктом 187.1 статті 187 ПК встановлено, що датою виникнення податкових зобов`язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше:

а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку;

б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку. Для документів, складених в електронній формі, датою оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку, вважається дата, зазначена у самому документі як дата його складення відповідно до Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", незалежно від дати накладення електронного підпису.

Згідно із пунктом 187.7 статті 187 ПК датою виникнення податкових зобов`язань у разі постачання товарів/послуг з оплатою за рахунок бюджетних коштів є дата зарахування таких коштів на банківський рахунок платника податку або дата отримання відповідної компенсації у будь-якій іншій формі, включаючи зменшення заборгованості такого платника податку за його зобов`язаннями перед бюджетом.

Відповідно до пункту 188.1 статті 188 ПК база оподаткування операцій з постачання товарів/послуг визначається виходячи з їх договірної вартості з урахуванням загальнодержавних податків та зборів (крім акцизного податку, який нараховується відповідно до підпунктів 213.1.9і 213.1.14 пункту 213.1 статті 213 цього Кодексу, збору на обов`язкове державне пенсійне страхування, що справляється з вартості послуг стільникового рухомого зв`язку, податку на додану вартість та акцизного податку на спирт етиловий, що використовується виробниками - суб`єктами господарювання для виробництва лікарських засобів, у тому числі компонентів крові і вироблених з них препаратів (крім лікарських засобів у вигляді бальзамів та еліксирів).

При цьому база оподаткування операцій з постачання товарів/послуг не може бути нижче ціни придбання таких товарів/послуг, база оподаткування операцій з постачання самостійно виготовлених товарів/послуг не може бути нижче звичайних цін, а база оподаткування операцій з постачання необоротних активів не може бути нижче балансової (залишкової) вартості за даними бухгалтерського обліку, що склалася станом на початок звітного (податкового) періоду, протягом якого здійснюються такі операції (у разі відсутності обліку необоротних активів - виходячи із звичайної ціни), за винятком: товарів (послуг), ціни на які підлягають державному регулюванню; газу, який постачається для потреб населення; електричної енергії, ціна на яку склалася на ринку електричної енергії.

За приписами пункту 201.1 статті 201 ПК на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, кваліфікованого електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.

Як зазначено у підпункті 14.1.71 пункту 14.1 статті 14 ПК, під звичайною ціною розуміється ціна товарів (робіт, послуг), визначена сторонами договору, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Якщо не доведено зворотне, вважається, що така звичайна ціна відповідає рівню ринкових цін. Це визначення не поширюється на операції, що визнаються контрольованими відповідно до статті 39 Податкового кодексу України.

За приписами підпункту 14.1.219 пункту 14.1 статті 14 ПК під ринковою ціною розуміється ціна, за якою товари (роботи, послуги) передаються іншому власнику за умови, що продавець бажає передати такі товари (роботи, послуги), а покупець бажає їх отримати на добровільній основі, обидві сторони є взаємно незалежними юридично та фактично, володіють достатньою інформацією про такі товари (роботи, послуги), а також ціни, які склалися на ринку ідентичних (а за їх відсутності - однорідних) товарів (робіт, послуг) у порівняних економічних (комерційних) умовах.

Ринок товарів (робіт, послуг)це сфера обігу товарів (робіт, послуг), що визначається виходячи з можливості покупця (продавця) без значних додаткових витрат придбати (реалізувати) товар (роботи, послуги) на найближчій для покупця (продавця) території (підпункт 14.1.218 цього ж пункту).

Відповідно до Закону України "Про ціни і ціноутворення" цей Закон визначає основні засади цінової політики і регулює відносини, що виникають у процесі формування, встановлення та застосування цін, а також здійснення державного контролю (нагляду) та спостереження у сфері ціноутворення.

У статті 10 вказаного Закону зазначено, що суб`єкти господарювання під час провадження господарської діяльності використовують: вільні ціни; державні регульовані ціни. Ціни на товари, які призначені для реалізації на внутрішньому ринку України, установлюються виключно у валюті України, якщо інше не передбачено міжнародними угодами, ратифікованими Україною, та постановами Кабінету Міністрів України.

Відповідно до статті 11 Закону України "Про ціни і ціноутворення" вільні ціни встановлюються суб`єктами господарювання самостійно за згодою сторін на всі товари, крім тих, щодо яких здійснюється державне регулювання цін.

Відтак, слід погодитися із судом першої інстанції у тому, що наведені правові норми свідчать про те, що суб`єкти господарювання реалізують свою продукцію за цінами, самостійно визначеними сторонами договору. Така ціна, якщо не доведено зворотне, вважається такою, що відповідає рівню ринкових цін.

Як свідчать матеріали справи, 04 січня 2021 року ТОВ "Завод ДК ОРІСІЛ" (Продавець) та ТОВ "Хімпром-Стандарт" (Покупець) уклали договір поставки продукції №06-2021, за умовами якого Продавець зобов`язувався поставити Покупцю кислоту соляну технічну марки «Б» в кількості 1000 т за ціною на момент укладення договору 2000 грн/т, ПДВ 20% - 400 грн. Ціна з урахуванням ПДВ - 2400 грн/т. У подальшому ціна товару коригувалася.

Згідно з додатком до договору №1 від 09 серпня 2021 року ціна за товар з урахуванням ПДВ становила 2600 грн/т, згідно з додатком до договору №2 від 20 жовтня 2021 року - 2880 грн/т, згідно з додатком до договору №3 від 14 грудня 2021 року - 3120 грн/т, згідно з додатком до договору №4 від 16 лютого 2022 року - 3360 грн/т, згідно з додатком до договору №6 від 19 травня 2022 року - 4500 грн/т, згідно з додатком до договору №7 від 27 червня 2022 - 5640 грн/т, згідно з додатком до договору №7/а від 27 червня 2022 року - 4500 грн/т, згідно з додатком до договору №8 від 26 липня 2022 року - 6768 грн/т, згідно з додатком до договору №9 від 31 серпня 2022 року - 7783,20 грн/т.

Окрім того, судом першої інстанції на підставі аналізу договору поставки з додатками до нього, накладної №412 від 05 жовтня 2022 року, сертифікату якості №151, наказу про облікову політику ТОВ "Завод ДК ОРІСІЛ" від 17 серпня 2010 року зі змінами, технічних умов зі змінами, акту прийому-передачі нормативно-технічної документації, виписки з постійного технологічного регламенту виробництва діоксиду кремнію-кремнезему, експертного заключення зроблено висновок, що позивач за наслідками операцій з постачання ТОВ "Хімпром-Стандарт" вказаної кислоти соляної технічної сформувало податкові зобов`язання з ПДВ з огляду на договірну вартість продукції, та зареєструвало відповідну податкову накладну у Єдиному реєстрі податкових накладних.

Відповідачем не заперечується реальне здійснення поставки вказаного товару за цінами, зазначеними у договорі, а також те, що у статутному капіталі ТОВ "Завод ДК Орісіл" відсутня державна частка.

Висновок контролюючого органу про реалізацію ТОВ "Завод ДК ОРІСІЛ" своєї продукції за цінами, що нижчі за звичайні ціни, ґрунтується на використаних статистичних даних про середню ціну реалізації окремої продукції іншими суб`єктами господарювання.

При цьому, на думку апеляційного суду, при вирішенні спору у суду першої інстанції не було підстав відхиляти доводи позивача про те, що підприємство при укладенні договорів на постачання виробленої продукції виходить із наявних пропозицій покупців та тенденцій на ринках, а ціни на готову продукцію формуються на ринкових умовах шляхом переговорів з покупцями, на підтвердження чого було надано звернення ТОВ "Виробничо-технологічне підприємство Промтеххім", ТОВ "Скайхім", ТОВ "Неохім В".

Окрім того, суд першої інстанції доречно звернув увагу на те, що реалізована соляна кислота технічна марки «Б» є попутною продукцією, яка утворюється в технологічному процесі виробництва діоксиду кремнію - основної продукції підприємства, а об`єм ємностей, призначених для її зберігання, є обмежений. Повне заповнення таких ємностей може призвести до зупинки виробництва основної продукції, що зумовлює необхідність швидкої реалізації максимальної кількості соляної кислоти задля забезпечення стабільного процесу виробництва.

З урахуванням того, що відпускна ціна соляної кислоти визначається на умовах EXW і не включає в себе вартість транспортування, суд першої інстанції слушно врахував доводи позивача про те, що досить велику питому вагу у кінцевій ціні для споживача вказаного товару має вартість його транспортування, яке відбувається спеціалізованими транспортними засобами із додатковими вимогами щодо відповідності тари під залив (кубові ємності або автоцистерна мають відповідати відповідним вимогам УкрСЕПРО), відповідності для перевезення небезпечних вантажів (автомобіль має відповідати 8 класу перевезення небезпечних вантажів).

Апеляційний суд вважає вірним висновок суду першої інстанції щодо того, що контролюючий орган при оцінці дотримання суб`єктом господарювання рівня звичайних цін має співставити не лише вид та якість товару, але і порівняти економічні (комерційні) умови поставки товару, його кількість, строки поставки та оплати товару, можливі знижки, зумовлені сезонними та іншими коливаннями споживчого попиту на товари, однак відповідачем не наведено період, за який було визначено середню ринкову ціну на аналогічний товар, що позбавляє можливості перевірити достовірність відповідного розрахунку.

При цьому, на переконання апеляційного суду, при оцінці господарської діяльності суб`єкта господарювання не можна виходити із того, що кожна його операції обов`язково має бути прибутковою, оскільки така діяльність може включати і окремі збиткові операції, здійснення яких викликано об`єктивними причинами, а продаж продукції за ціною, нижчою собівартості, не можна розглядати як операцію, здійснену поза межами господарської діяльності.

Судом встановлено, що за наслідками реалізації готової продукції протягом 2022 року позивачем був отриманий економічний ефект у вигляді прибутку та збільшення чистих активів підприємства, що підтверджується поданими податковими деклараціями з податку на прибуток підприємств за 2022 рік, фінансовою звітністю за 2022 рік, бухгалтерськими довідками (а.с.128-134).

В силу приписів частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України та частини 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суд першої інстанції слушно врахував правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 17 березня 2020 року у справі №812/9439/13-а, відповідно до якої зміст поняття розумної економічної причини (ділової мети) передбачає обов`язкову спрямованість будь-якої операції платника на отримання позитивного економічного ефекту, тобто на приріст (збереження) активів платника (їх вартість), а так само створення умов для такого приросту (збереження) в майбутньому. В той же час, не обов`язково, аби економічний ефект спостерігався негайно після вчинення операції. Не виключено, що такий ефект настане в майбутньому, а також не виключено, що в результаті об`єктивних причин економічний ефект може не настати взагалі. Зокрема, операція може виявитися збитковою, і це є одним із варіантів нормального перебігу подій при здійсненні господарської діяльності.

У підпункті 4.1.4 пункту 4.1 статті 4 ПК зафіксовано презумпцію правомірності рішень платника податку у разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Частиною 2 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

У пункті 110 рішення Європейського суду з прав людини від 23 липня 2002 року у справі «Компанія «Вестберґа таксі Актіеболаґ» та Вуліч проти Швеції» (Vastberga taxi Aktiebolag and Vulic v. Sweden № 36985/97) Суд визначив, що «…адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління».

Одночасно апеляційний суд вважає за можливе врахувати позицію Європейського суду з прав людини, яку він висловив у справі «Федорченко та Лозенко проти України» (заява № 387/03, 20 вересня 2012 року, п.53), відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумними сумнівом», тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.

У пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (Заява № 4909/04) від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).

У Висновку № 11(2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Таким чином, на переконання апеляційного суду, у суду першої інстанції були належні правові та фактичні підстави для висновку про те, що ППР ГУ ДПС від 15 лютого 2023 року №000758/0701 є протиправним і підлягає скасуванню.

Підсумовуючи наведене, на переконання апеляційного суду, доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи фактичних обставин, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.

Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи цей публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Підстав для зміни розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду справи у відповідності до вимог частини 6 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України немає.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу Головного управління ДПС в Івано-Франківській області залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 10 липня 2023 року у справі №300/2637/23 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції лише у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Т. В. Онишкевич
судді Р. П. Сеник
Н. М. Судова-Хомюк