Справа № 160/27095/23
Суддя: Голобутовський Роман Зіновійович
Дата ухвалення: 2023-11-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Голобутовського Р.З.
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг» до Новопільської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області про скасування державної реєстрації земельної ділянки,
18.10.2023 до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг» (далі позивач) до Новопільської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області (далі відповідач), в якій просить:
15.11.2023 від представника відповідача до канцелярії суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач проти задоволення позовних вимог заперечує, посилаючись на те, що землі, що перебували у постійному користуванні КМК «Криворіжсталь» відповідно до Державного акту №114 від 17.11.1995, які не увійшли у межі м. Кривого Рогу після зміни меж міста відповідно до постанови Верховної Ради України від 05.05.1996 №159/96-ВР, не є земельною ділянкою в розумінні ст. ст. 79, 791 Земельного кодексу України, і, як наслідок, не є об`єктом цивільних прав. Відповідач вважає, що землі Радушненського старостинського округу площею орієнтовно 174 га використовуються юридичною особою (ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг») з порушенням вимог законодавства України, зокрема, землекористувачем не вчинено дій щодо державної реєстрації земельної ділянки, землі використовуються без дозволу сільської ради на розміщення місць видалення відходів. Захист права територіальної громади на землі Радушненського старостинського округу площею орієнтовно 174 га, які використовуються ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» для розміщення місць видалення відходів, можливий у спосіб припинення права постійного користування земельною ділянкою, зокрема, з підстав використання земельної ділянки способом, який суперечить екологічним вимогам (п. «г» ч. 1 ст. 141 Земельного кодексу України) та/або неусунення допущенних порушень законодавства в строки, встановлені приписами органів, що здійснюють державний контроль за використанням та охоронною земель (п. «б» ч. 1 ст. 143 Земельного кодексу України). Необхідною умовою для надання захисту праву територіальної громади на вказані землі є формування їх як об`єктів цивільних прав шляхом державної реєстрації права власності територіальної громади на ці землі.
Згідно з ч. ч. 5, 8 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. При розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.
Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.
Видами діяльності за КВЕД є: 24.10 Виробництво чавуну сталі та феросплавів (основний); 07.10 Добування залізних руд; 19.10 Виробництво коксу та коксопродуктів; 24.10 Виробництво чавуну, сталі та феросплавів; 43.29 Інші будівельно-монтажні роботи; 85.32 Професійно-технічна освіта; 85.59 Інші види освіти, н.в.і.у.; 86.10 Діяльність лікарняних закладів; 46.90 Неспеціалізована оптова торгівля; 47.25 Роздрібна торгівля напоями в спеціалізованих магазина; 71.12 Діяльність у сфері інжинірингу, геології та геодезії, надання послуг технічного консультування в цих сферах; 36.00 Забір, очищення та постачання води; 41.20 Будівництво житлових і нежитлових будівель; 42.21 Будівництво трубопроводів.
В користуванні позивача перебуває земельна ділянка на підставі Державного акту про право постійного користування серії ДП Кв 000119, який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №114 (далі Державний акт). Земельна ділянка надана Криворізькому металургійному комбінату «Криворіжсталь» для виробничих потреб, на підставі рішення Радушненської Ради народних депутатів від 17.11.1995.
Відповідно до Державного акту у користування надано земельну ділянку площею 328,5 га, в тому числі:
- промислова зона Криворізького металургійного комбінату «Криворіжсталь» - 277,03 га
- колективні сади Криворізького металургійного комбінату «Криворіжсталь» - 46,33 га
- газорозподільча станція магістральних газопроводів 5,12 га.
Як встановлено з матеріалів справи, ВАТ Криворізький металургійний комбінат «Криворіжсталь», засновано відповідно до рішення Міністерства промислової політики України від 07.04.2004 №166 шляхом перетворення Криворізького державного гірничо-металургійного комбінату «Криворіжсталь» у відкрите акціонерне товариство відповідно до Указу Президента України від 15.06.1993 №210/93 «Про корпоратизацію підприємств» та зареєстровано виконкомом Криворізької міської ради 08.04.2004 за №040421669Ю0090117.
Відповідно до рішень загальних зборів акціонерів від 12.01.2006, 14.06.2007 та 21.04.2011 найменування позивача неодноразово змінювалось, в результаті вказаних змін останнім найменуванням позивача є Публічне акціонерне товариство «АрселорМіттал Кривий Ріг».
Як видно з п. 1.1 статуту позивача, копію якого залучено до матеріалів справи, ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» є повним юридичним правонаступником, зокрема, Криворізького металургійного комбінату «Криворіжсталь», якому надано у користування земельну ділянку за Державним актом на право постійного користування землею серії ДП Кв 000119 від 17.11.1995.
В п. 3.3 статуту зазначено, що товариство є правонаступником майнових та немайнових прав і обов`язків Криворізького державного гірничо-металургійного комбінату «Криворіжсталь».
Отже, до позивача перейшло право користування земельною ділянкою, яка зазначена в Державному акті на право постійного користування землею серії ДП Кв 000119 від 17.11.1995.
Як зазначає позивач у позовній заяві та не заперечується відповідачем, площа земельної ділянки, що перебуває у користуванні позивача, декілька разів змінювалась (зменшувалась), а саме:
- Постанова Верховної Ради України №159/96-ВР «Про зміну меж міста Кривого Рогу Дніпропетровської області» від 05.05.1996, постановила: включити в межі міста Кривого Рога Дніпропетровської області 9304,6 гектара земель Криворізького району.
При цьому в межі міста Кривого Рогу за рахунок земель Радушненської селищної ради передана земельна ділянка площею 111,6 га, що перебувала у постійному користуванні Підприємства. Площа була визначена без розроблення будь-якої землевпорядної документації та визначення меж на місцевості.
- відповідно до Розпорядження Голови Криворізької районної державної адміністрації № 827-р від 11.08.2004, у позивача вилучено земельну ділянку площею 3,0049 га з метою передачі її в оренду іншому суб`єкту господарювання.
- відповідно до Розпорядження Голови Криворізької районної державної адміністрації № 960-р від 08.12.2006, у позивача вилучено земельну ділянку площею 1,3790 га з метою передачі її в оренду іншому суб`єкту господарювання.
- відповідно до Розпорядження Голови Криворізької районної державної адміністрації № 961-р від 08.12.2006, у позивача вилучено земельну ділянку площею 1,0488 га з метою передачі її в оренду іншому суб`єкту господарювання.
- відповідно до Розпоряджень Голови Криворізької районної державної адміністрації № 648-р, № 647-р від 01.09.2009, у позивача вилучено земельні ділянки площею 1,98 га, та 0,95 га з метою передачі їх в оренду іншим суб`єктам господарювання.
На підставі рішення Голови Криворізької районної державної адміністрації від 28.07.2007 №797-р, 26.09.2007 між Криворізькою районною державною адміністрацією (Орендодавець) та ВАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» (Орендар) укладено договір оренди земельної ділянки №4743, відповідно до якого було надано земельну ділянку в оренду на 1 рік без скасування державного акту, зазначена площа земельної ділянки 186,0511 га.
При цьому не зважаючи на підписання сторонами договору оренди №4743, фактично не відбулася передача земельної ділянки в оренду, оскільки відсутні акти приймання-передачі в оренду та з оренди. Також не проведено державну реєстрацію договору, що суперечило чинному законодавства України. Отже, договір є невиконаним.
Статтею 125 Земельного кодексу України встановлено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.
За змістом ст. ст. 18, 20 Закону України «Про оренду землі» (чинного на момент укладення договору оренди земельної ділянки від 26.09.2007 №4743), договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації.
Укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації. Державна реєстрація договорів оренди землі проводиться у порядку, встановленому законом.
Таким чином, правове значення державної реєстрації полягає в тому, що правочин (договір), який підлягає державній реєстрації, є вчиненим (укладеним) з моменту її проведення. Як наслідок, за відсутності державної реєстрації правочин (договір) слід вважати невчиненим (неукладеним).
Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15.01.2020 у справі №322/1178/17.
З огляду на відсутність доказів державної реєстрації договору оренди земельної ділянки від 26.09.2007 №4743, суд робить висновок про те, що останній не був укладений, а відповідно не припиняв право користування земельною ділянкою за позивачем на підставі Державного акту на право постійного користування землею серії ДП Кв 000119 від 17.11.1995.
На момент розгляду справи судом, із земель, переданих на користування за Державним актом на право постійного користування землею серії ДП Кв 000119 від 17.11.1995, у користуванні позивача перебуває земельна ділянка площею 186,0511 га.
На вказані земельній ділянці, що перебуває у постійному користуванні позивача, розміщено відвали шлаків доменного виробництва ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг».
На підтвердження площі земельної ділянки позивачем в матеріалах справи наявні копії податкових декларацій про оплату ним земельного податку за земельну ділянку на підставі Державного акту ДП Кв 000119 № 114від 17.11.1995 площею 186,0511 га.
Частинами 1, 2 ст. 7 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на час видачі та реєстрації Державного акта) визначалося, що користування землею може бути постійним або тимчасовим; постійним визнається землекористування без заздалегідь установленого строку.
Статтею 92 Земельного кодексу України (в чинній редакції, далі - ЗК України) визначено, що право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.
Отже, за своєю правовою природою право постійного землекористування є безстроковим і може бути припинене лише з підстав, передбачених ст. 141 ЗК України, в якій наведено вичерпний перелік таких підстав, зокрема припинення діяльності підприємства.
Приписи наведені у підпункті у підпункті «в» ч. 1 ст. 141 ЗК України підстав слід розуміти таким чином, що припинення права користування земельною ділянкою з підстав припинення установи допускається лише у випадку, коли припинення останньої виключає правонаступництво.
Тобто, наведені положення ЗК України потрібно застосовувати таким чином, що коли відбувається припинення особи без правонаступництва, то у такому випадку виникають підстави для припинення права користування земельною ділянкою. У разі ж реорганізації особи, зміни її організаційно-правової форми чи назви, підстави для припинення права користування земельною ділянкою не виникають.
Подібний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 27.01.2021 у справі №906/706/19.
Так, відносно посилань позивача стосовного того, що він є постійним користувачем земельної ділянки площею 186,0511 га, відповідно до Державного акту, суд вважає необхідним зазначити про наступне.
Частиною 1 ст. 23 ЗК України (в редакції на момент видачі та реєстрації Державного акта) визначено, що право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.
Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також і право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.
Статтею 126 цього кодексу передбачено, що право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Згідно з положеннями п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
У ч. 3 ст. 3 цього Закону встановлено, що речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.
Судом встановлено, що Державний акт виданий Криворізькому металургійному комбінату «Криворіжсталь» відповідно рішення Радушанської ради народних депутатів 17.11.1995 та зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №114, Пунктом 6 Розділу X "Перехідні положення" Земельного кодексу України від 25.10.2001 визначено, що громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 1 січня 2005 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них.
Поряд з цим обов`язок переоформлення права користування земельною ділянкою, який міститься у пункті 6 Перехідних положень Земельного кодексу України, визнаний неконституційним на підставі рішення Конституційного суду України від 22.09.2005.
Так, Конституційний Суд України рішенням від 22.09.2005 №5-рп/2005 (справа №1-17/2005) визнав неконституційним положення пункту 6 розділу X "Перехідні положення" Земельного кодексу України щодо зобов`язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди юридичних осіб, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але відповідно до норм Земельного кодексу України не можуть мати їх на такому праві - без відповідного законодавчого, організаційного та фінансового забезпечення.
При цьому Конституційний Суд України вказав на наступне:
- пункт 6 Перехідних положень Кодексу зобов`язує громадян та юридичних осіб переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на земельні ділянки. При переоформленні права постійного користування у довгострокову оренду її строк визначається "відповідно до закону", що є неконкретним у зв`язку з невизначеністю цього закону, як і закону, який встановив би порядок переоформлення;
- Конституційний Суд України вважає, що встановлення обов`язку громадян переоформити земельні ділянки, які знаходяться у постійному користуванні, на право власності або право оренди, до 1 січня 2008 року потребує врегулювання чітким механізмом порядку реалізації цього права відповідно до вимог частини другої статті 14, частини другої статті 41 Конституції України.
- у зв`язку з відсутністю визначеного у законодавстві відповідного механізму переоформлення громадяни не в змозі виконати вимоги пункту 6 Перехідних положень Кодексу у встановлений строк, про що свідчить неодноразове продовження Верховною Радою України цього строку;
- громадяни та юридичні особи не можуть втрачати раніше наданого їм права користування земельною ділянкою.
Конституційний Суд України зробив висновок, що пункт 6 Перехідних положень Кодексу через відсутність встановленого порядку переоформлення права власності або оренди та унеможливлення безоплатного проведення робіт із землеустрою і виготовлення технічних матеріалів та документів для переоформлення права постійного користування земельною ділянкою на право власності або оренди в строки, визначені Кодексом, суперечить положенням частини четвертої статті 13, частини другої статті 14, частини третьої статті 22, частини першої статті 24, частин першої, другої, четвертої статті 41 Конституції України.
При цьому Конституційний Суд України вказав на те, що юридичні особи на цій підставі не можуть втрачати раніше наданого їм права постійного користування земельною ділянкою. Таким чином, документ, яким посвідчено право постійного користування земельною ділянкою (державний акт на право постійного користування землею), виданий відповідно до законодавства, яке діяло раніше, є дійсним та залишається чинним.
Згідно з п. 3 ст. 151-2 Конституції України, рішення та висновки, ухвалені Конституційним Судом України, є обов`язковими, остаточними і не можуть бути оскаржені.
У зв`язку із викладеним слід прийти до висновку про те, що право постійного користування земельною ділянкою, набуте у встановленому законодавством порядку, відповідно до законодавства, що діяло на момент набуття права постійного користування, не втрачається та не припиняється навіть у тому разі, якщо особа, яка за чинним законом не може набути таке право, не здійснить переоформлення цього права в інший правовий титул.
Право постійного користування зберігається і є чинним до приведення прав та обов`язків щодо такої земельної ділянки у відповідність до вимог чинного законодавства й переоформлення права постійного користування у право власності чи оренду.
Як встановлено з матеріалів даної справи, позивач здійснював дії, направлені на приведення землекористування у відповідність до вимог чинного законодавства, шляхом його переоформлення на орендні відносини.
У вересні 2023 року позивачу стало відомо, що в межах земельної ділянки, що перебуває у постійному користуванні позивача сформовано іншу земельну ділянку, а саме:
- 07.08.2023 Державний реєстратор Глеюватської сільської ради Дніпропетровської області Волос Олена Володимирівна внесла до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна запис про речове право на вищезазначену земельну ділянку №51351379. Підставою для внесення запису є Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 68858768 від 14.18.2023 10:51:11 ОСОБА_2 .
В матеріалах справи наявні копії рішень відповідача: №2069 від 03.08.2023, №2078 від 16.08.2023 з посиланнями їх розміщення на офіційному сайті Новопільської сільської ради.
Відповідач у відзиві не спростовує факт існування рішень №2069 від 03.08.2023, №2078 від 16.08.2023. Більше того, відповідач наголошує, що необхідною умовою для надання захисту праву територіальної громади на вказані землі є формування їх як об`єктів цивільних прав шляхом державної реєстрації права власності територіальної громади на ці землі.
25.10.2020 відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України №709-р від 12.06.2020 «Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Дніпропетровської області», була створена Новопільська територіальна громада, шляхом об`єднання територій та населених пунктів Радушненської селищної та Веселівської, Златоустівської, Красівської, Надеждівської, Новопільської і Широківської сільських рад Криворізького району Дніпропетровської області.
27.05.2021 набули чинності зміни до ЗК України, відповідно до яких землями комунальної власності територіальних громад вважаться всі землі державної власності, розташовані за межами населених громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад (крім земель визначених пунктом 24 розділу Х ЗК України).
Також п. 24 розділу Х ЗК України передбачено, що земельні ділянки, що вважаються комунальною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст відповідно до цього пункту і право державної власності на які зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, переходять у комунальну власність з моменту державної реєстрації права комунальної власності на такі земельні ділянки.
За таких обставин суд вважає наявне право відповідача, щодо реєстрації права комунальної власності на земельні ділянки, які знаходяться в межах відповідної територіальної громади. При цьому суд вважає, що проведення інвентаризації земельних ділянок та подальша реєстрація права комунальної власності не повинна призводити до порушення прав інших осіб, які отримали відповідне право користування даними земельними ділянками.
Стаття 117 ЗК України визначає, що передача земельних ділянок державної власності у комунальну власність чи навпаки здійснюється за рішеннями відповідних органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, які здійснюють розпорядження землями державної чи комунальної власності відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом. У рішенні органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у державну чи комунальну власність зазначаються кадастровий номер земельної ділянки, її місце розташування, площа, цільове призначення, відомості про обтяження речових прав на земельну ділянку, обмеження у її використанні. На підставі рішення органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у державну чи комунальну власність складається акт приймання-передачі такої земельної ділянки. Рішення органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у державну чи комунальну власність разом з актом приймання-передачі такої земельної ділянки є підставою для державної реєстрації права власності держави, територіальної громади на неї.
При здійснені інвентаризації земель відповідач не забезпечив належний контроль за здійсненням заходів з інвентаризації земель. А саме, не було надано Відділу №1 Управління надання адміністративних послуг Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області, та Державному реєстратору Глеюватської сільської ради Дніпропетровської області Волос Олені Володимирівні всіх необхідних вихідних даних, передбачених Порядком проведення інвентаризації земель, для проведення інвентаризації земель і, внаслідок недотримання процедури проведення інвентаризації земель, у зведеному інвентаризаційному плані не відображено земельну ділянку, яка надана позивачу у постійне користування згідно Державного акту.
Пунктом 7 «Порядку проведення інвентаризації земель», що затверджено Постановою Кабінету Міністрів України від 05.06.2019 №476 визначено, що:
«Вихідними даними для інвентаризації земель, державної інвентаризації земель та земельних ділянок, є:
- матеріали з Державного фонду документації із землеустрою;
- відомості з Державного земельного кадастру в паперовій та електронній (цифровій) формі, у тому числі Поземельної книги; книги записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі; електронних документів, що містять відомості про результати робіт із землеустрою;
- містобудівна документація, затверджена в установленому законодавством порядку;
- планово-картографічні матеріали, в тому числі ортофотоплани, складені за результатами виконання робіт відповідно до Угоди про позику (Проект "Видача державних актів на право власності на землю у сільській місцевості та розвиток системи кадастру") між Україною та Міжнародним банком реконструкції та розвитку від 17 жовтня 2003 р., ратифікованої Законом України від 15 червня 2004 р. N 1776-IV, крім проведення державної інвентаризації земель та земельних ділянок;
- відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно;
- копії документів, які посвідчують речові права на земельну ділянку або підтверджують сплату земельного податку;
- наказ Держгеокадастру або територіального органу Держгеокадастру (у разі проведення державної інвентаризації земель та земельних ділянок);
- графічні матеріали відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 Земельного кодексу України, на яких зазначено місце проведення робіт з державної інвентаризації земель, орієнтовну площу та кадастровий номер суміжної земельної ділянки (у разі проведення державної інвентаризації земель та земельних ділянок);
- відомості про меліоративну мережу або її складову частину (складові частини), надані замовником документації із землеустрою та/або Держрибагентством.».
Приймаючи до уваги, що до складу Новопільської громади, від імені якої діє Новопільська сільська рада, входить і Радушненська селищна рада Криворізького району Дніпропетровської області (Розпорядження Кабінету Міністрів України від 12.06.2020 №709-р), то відповідачу відомо про книги записів реєстрації державних актів на право постійного користування землею і про право позивача на користування земельною ділянкою на підставі Державного акту.
При цьому, п. 27 «Порядку проведення інвентаризації земель», визначено, що технічна документація погоджується та затверджується в порядку, встановленому статтею 186 Земельного кодексу України.
Відповідно до п. 12 ст. 186 ЗК України технічна документація із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок погоджується, зокрема, у разі поділу, об`єднання власником земельної ділянки, що перебуває у користуванні, - землекористувачем.
Частиною 6 ст. 24 Закону України «Про державний земельний кадастр» передбачено, що підставою для відмови у здійсненні державної реєстрації земельної ділянки є, зокрема, знаходження в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати, іншої земельної ділянки або її частини.
Отже, існують певні обмеження щодо проведення державної реєстрації прав на земельні ділянки.
Постановою Кабінету Міністрів України №1051 від 17.10.2012 «Про затвердження Порядку ведення Державного земельного кадастру» затверджено Порядок ведення Державного земельного кадастру, за умовами пункту 1152 якого визначено, що у разі коли до 1 січня 2013 року була розроблена технічна документація із землеустрою щодо складення документів, що посвідчують право на земельну ділянку, на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про надання або передачу земельної ділянки у власність, або надання в користування, у тому числі на умовах оренди, а відомості про таку земельну ділянку не внесені до державного реєстру земель, державна реєстрація такої земельної ділянки здійснюється на підставі зазначеної технічної документації із землеустрою згідно з пунктами 107 - 111 і 113 цього Порядку.
Стаття 41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Згідно ст. 95 ЗК України:
Землекористувачі, якщо інше не передбачено законом або договором, мають право:
а) самостійно господарювати на землі;
б) власності на посіви і насадження сільськогосподарських та інших культур, на вироблену продукцію;
в) використовувати у встановленому порядку для власних потреб наявні на земельній ділянці загальнопоширені корисні копалини, торф, ліси, водні об`єкти, а також інші корисні властивості землі;
г) на відшкодування збитків у випадках, передбачених законом;
ґ) споруджувати жилі будинки, виробничі та інші будівлі і споруди;
д) користуватися іншими правами, передбаченими законом або договором.
Порушені права землекористувачів підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.
Наявність на земельній ділянці об`єктів нерухомості та відвалів промислових відходів, а також позиція відповідача викладена відзиві про фактичне не визнання у позивача права постійного користування земельною ділянкою свідчить обмеження прав позивача.
Сторони не надали суду доказів, того що позивач відмовився від права користування земельною ділянкою, відсутні рішення, яким дане право було б скасовано, земельний податок сплачується, земельна ділянка використовується за цільовим призначенням.
Державні акти про право власності або право постійного користування на земельну ділянку є документами, що посвідчують відповідне право. При цьому обов`язок переоформлення права користування земельною ділянкою, передбачений пунктом 6 Перехідних положень Земельного кодексу України, визнано неконституційним на підставі Рішення Конституційного Суду України від 22.09.2005 №5-рп/2005 (у справі №1-17/2005).
Водночас припинення права користування земельною ділянкою з підстави припинення установи, зважаючи на положення ч. 1 ст. 141 ЗК України, допускається лише у випадку, коли припинення останньої виключає правонаступництво (правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21.02.2011 у справі №21-3а11, у постановах Верховного Суду від 11.04.2018 у справі №911/4065/16, від 21.05.2018 у справі №922/1017/17, від 31.10.2018 у справі №916/1776/17; від 10.10.2018 у справі №907/916/17).
Отже, право користування земельною ділянкою, набуте у встановленому порядку до 01.01.2002 (набрання чинності ЗК України прийнятого 25.10.2001), не втрачається внаслідок його не переоформлення підприємством, яке за положеннями чинного Земельного кодексу України не може набувати права постійного землекористування, а зберігається за ним до приведення прав і обов`язків щодо такої земельної ділянки у відповідність до вимог чинного законодавства, у тому числі за правонаступником (правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 22.05.2019 у справі №914/1104/18).
В той же час, формування відповідачем земельної ділянки, що знаходиться в межах земельної ділянки, що перебуває у постійному користуванні позивача призводить до порушення прав позивача, оскільки останній позбавлений фактичної можливості зареєструвати наявне право користування.
Стосовно формування земельної ділянки, яка перебуває у користування позивача, суд приймає до уваги ч. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Державний земельний кадастр» відповідно до якої земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. У разі якщо відомості про зазначені земельні ділянки не внесені до Державного реєстру земель, їх державна реєстрація здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за заявою їх власників (користувачів земельної ділянки державної чи комунальної власності) або особи, яка подала заяву про визнання спадщини відумерлою, якщо така справа прийнята до провадження судом.
Відповідно до ч. 10 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Державний земельний кадастр» документи, якими було посвідчено право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, видані до набрання чинності цього Закону, є дійсними (дата набрання чинності Законом - 01.01.2013).
За таких обставин суд робить висновок, що у позивача наявний діючий Державний акт на право постійного користування землею серії ДП Кв 000119 від 17.11.1995.
Суд не бере до уваги доводи відповідача, що земельна ділянка, яка перебуває у користуванні позивача не є об`єктом цивільних прав, оскільки з дати видачі Державного акту відбулися зміни у її площі, оскільки є факт відкритого користування земельною ділянкою землекористувачем, та є факт оплати за користування.
На дату видачі Державного акту діяла Постанова Верховної Ради України «Про форми державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею» від 13.03.1992 №2201ХІІ, яка затверджувала форму Державного акту на право постійного користування землею. Відповідно до якої окрім Плану зовнішніх меж землекористування визначені графи для внесення змін в землекористуванні з зазначенням номеру, дати рішення, змісту документу на підставі якого вносяться зміни, та площі. Відповідно у період дії даної постанови (від 13.03.1992 №2201, з дня набрання нею чинності і до її скасування у 2003 році Законом від 11.12.2003 №1377ІV, державні акти передбачали можливість внесення змін щодо меж площі земельної ділянки, що не призводило до автоматичної втрати права користування земельною ділянкою.
Наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 04.05.1999 №43 затверджено інструкцію - «Про затвердження Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі». Наказ втратив чинність на підставі Наказу Міністерства аграрної політики та продовольства України від 03.07.2013 №404, (діяв під час внесення змін у площу земельної ділянки).
Так пунктом 3.9. Інструкції (втратив чинність 20.07.2003 №174) було передбачено, що у разі будь-яких змін в розташуванні меж земельної ділянки або умов її передачі чи надання, які відбулися після видачі державного акта, ці зміни вносяться одночасно до обох примірників державного акта. Нові межі відображаються на плані земельної ділянки суцільною лінією чорною тушшю, а старі межі перекреслюються червоною тушшю. Кожен запис про зміни посвідчується підписом начальника районного відділу, міського управління (відділу) земельних ресурсів Держкомзему України.
Пункт 2.9. Інструкції передбачав, що заповнення державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою покладається на Державне підприємство "Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах" та його структурні підрозділи. Усі записи мають бути зроблені державною мовою, чітко і розбірливо, виправлення не допускаються. Заповнення вказаних документів здійснюється з використанням комп`ютерної техніки.
Суд погоджується з доводом позивача, що останній не може нести відповідальність за порядок внесення змін чи зберігання документів Радушанською радою, чи дотримання порядку їх передачі до відповідача.
За таких обставин відсутність внесених змін в паперову версію Державного акту, чи відсутність в архіві відповідача другого екземпляру акту не призводить до втрати землекористувачем права користуватися земельною ділянкою.
Стосовно необхідності державної реєстрації права власності територіальної громади, для захисту їх прав від діяльності ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг», який користується земельною ділянкою Радушненського старостинського округу для місць видалення відходів з метою припинення права постійного користування, зокрема з підстав використання земельної ділянки способом, який суперечить екологічним вимогам, суд зазначає наступне.
Спір у даній справі стосується скасування державної реєстрації земельної ділянки у зв`язку з тим, що вона здійснена з порушенням чинного законодавства України та створює перешкоди позивачу у можливості зареєструвати належне йому право користування. В даній справі не розглядається питання позбавлення позивача права користування земельною ділянкою. Більше того відповідачем не подано жодного належного і допустимого доказу, який би підтверджував факт порушення позивачем умов використання земельної ділянки.
Поданий відповідачем Науково-консультативний висновок не має доказового значення відповідно до ст. 113 Кодексу адміністративного судочинства України, однак враховано судом при оцінці всіх наведених сторонами доводів.
Кожна особа має право в порядку, встановленому Кодексом адміністративного судочинства України, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (ст. 5 Кодексу адміністративного судочинства України).
Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до вимог ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; г) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом способів.
Вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначає, чи відповідає обраний спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.
Відповідно до позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної в постановах від 22.08.2018 у справі №925/1265/16, від 04.09.2018 у справі №915/127/18, рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію. Тому належним способом захисту права або інтересу позивача у такому разі є не скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав, а скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності (користування).
Аналізуючи викладене, суд вважає, що саме в діях відповідача наявне невизнання права позивача користуватися земельною ділянкою та створенням перешкод у реалізації права позивача здійснити реєстрацію права користування земельною ділянкою.
Відповідно до ч. 2 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Враховуючи встановлені судом обставини справи, суд робить висновок про задоволення позову.
Відповідно до ч. 1 ст. 143 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.
При задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу адміністративного судочинства України, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа (ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України).
Керуючись ст. ст. 139, 241-246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України,
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Р.З. Голобутовський