Справа № 160/20840/23
Суддя: Тулянцева Інна Василівна
Дата ухвалення: 2023-12-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Тулянцевої І.В., розглянувши у місті Дніпрі в порядку спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -
18 серпня 2023 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду через підсистему «Електронний суд» надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , в якій позивач просить:
- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.12.2021 року по 28.07.2023 року включно;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.12.2021 року по 28.07.2023 року у сумі 408 511 гривень 12 копійок включно відповідно до вимог Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08 лютого 1995 року №100.
Ухвалою суду від 18.09.2023 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк протягом п`яти днів з дня отримання ухвали суду для усунення недоліків шляхом подання до суду: уточненої позовної заяви із зазначенням місця проживання чи перебування позивача, у відповідності до норм п. 2 ч. 5 ст. 160 КАС України; доказів звернення до відповідача із заявою про нарахування та виплату середньої заробітної плати за весь період затримки розрахунку при звільненні з 20.12.2021 року по 28.07.2023 року включно та відмови військової частини НОМЕР_1 у виплаті таких сум; доказів надсилання листом з описом вкладення відповідачу копій поданих до суду документів.
Копію ухвали про залишення без руху отримано позивачем 10.10.2023 року, про що в матеріалах справи міститься довідка про доставку електронного листа.
На виконання ухвали суду від 18.09.2023 року представником позивача адвокатом Дяченко Олексієм Володимировичем через підсистему «Електронний суд» 10.10.2023 року подано до суду клопотання про усунення недоліків позовної заяви разом із доказами направлення відповідачу позовної заяви разом із додатками.
10.10.2023 через підсистему «Електронний суд» до суду від представника позивача Дяченка О.В. надійшла заява про відвід судді Тулянцевої І.В.
Ухвалою суду від 27.10.2023 року відкрито провадження по справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
Цією ж ухвалою відповідачу було надано строк для подання відзиву на позов (у разі заперечення проти позову) протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії цієї ухвали, разом із доказами, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача.
Копію ухвали про відкриття провадження у справі направлено на адресу відповідача засобами поштового зв`язку та отримано ним 13.11.2023 року, що підтверджується поштовими повідомленнями про вручення, яке міститься в матеріалах справи.
Ухвалою суду від 09.11.2023 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк протягом п`яти днів з дня отримання ухвали суду для усунення недоліків шляхом подання до суду: доказів сплати судового збору у розмірі 4 085, 11 грн.
20.11.2023 року представником позивача адвокатом Дяченко Олексієм Володимировичем через підсистему «Електронний суд» на виконання ухвали суду від 09.11.2023 року надано докази сплати судового збору у розмірі 3268,09 грн., з урахуванням положень частини 3 ст. 4 Закону України «Про судовий збір».
Копію ухвали про продовження розгляду справи після залишення позову без руху отримано представниками позивача та відповідача 30.11.2023 року, про що в матеріалах справи містяться довідки про доставку електронного листа.
Дослідивши матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.
Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 проходив військову службу в Збройних Силах України.
На підставі наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 266 від 17.12.2021 року ОСОБА_1 звільнено з посади начальника лабораторії ракетних комплексів ремонтно-технічної роти у запас відповідно до пункту «а» Закону України «Про військовий обов`язок і воїнську службу» (у зв`язку із закінченням строку контракту) та виключено зі списків особового складу частини і усіх видів забезпечення.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13.10.2022р. у справі №160/12031/22, яке залишено без змін постановою Третього аппеляційного адміністративного суду від 22.03.2023 року, адміністративний позов задоволено, серед іншого, зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 здійснити з 29.01.2020 по 19.12.2021 перерахунок ОСОБА_1 грошового забезпечення, одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби, з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2020 (у 2020 - 2021 роках) на відповідні тарифні коефіцієнти, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького кладу та деяких інших осіб» №704 від 30.08.2017 та провести їх виплату з урахуванням раніше виплачених сум.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13.10.2022 року по адміністративній справі №160/12031/22 набрало законної сили 22.03.2023 року.

Згідно виписки по картці/рахунку, виданого Акціонерним товариством Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на ім`я ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 на його рахунок було переведено 138 700,52 грн. з коментарем до платежу: «Грошове забезпечення виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду по справі №160/12031/22 від 13.10.2022р.».

Сторонами не заперечується факт того, що саме 29.07.2023 року з позивачем проведено повний розрахунок при звільненні зі служби. Спору щодо суми нарахованого грошового забезпечення між сторонами не існує.

Вважаючи, що відповідачем протиправно не було проведено повний розрахунок при звільненні, а саме 20.12.2021 року, позивач відповідно до норм ст. 117 Кодексу законів про працю України, просить зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.12.2021 року по день фактичного розрахунку при звільненні, а саме, до 28.07.2023 року у сумі 408 511,12 грн.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає таке.

Статтею 43 Конституції України передбачено право на своєчасне одержання винагороди за працю, яке захищається законом.

Згідно статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-XII (у редакції, чинній на час звільнення позивача) держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Так, основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Водночас питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців із військової служби не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Проте такі питання врегульовані КЗпП України.

Так, положення частини першої і частини другої статті 117 КЗпП України стосуються відмінних (різних) правових ситуацій, які передбачають різні правові наслідки для роботодавця у разі затримки виплати заробітної плати при звільненні працівника, при цьому істотне значення має наявність спору щодо суми належних працівникові при звільненні сум.

Дійсно, частина перша статті 117 КЗпП України передбачає виплату компенсації за затримку виплати працівникові належних йому сум при звільненні у розмірі середньомісячного заробітку за весь період затримки до дати фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, проте за умови, коли спору щодо суми заборгованості немає.

Інша правова ситуація виникає, коли є спір щодо суми заборгованості із заробітної плати, яку роботодавець повинен виплатити працівникові при звільненні. У цьому випадку працівник, за змістом частини другої статті 117 КЗпП України, має право на відшкодування, якщо спір буде вирішено на його користь. Розмір заборгованості та відшкодування встановлює орган, який вирішує спір, у цьому випадку - суд.

Отже, у разі якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в такому випадку, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України).

Таким чином законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Так у Постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 30.11.2020 року № 480/3105/19 (провадження № К/9901/5696/20) зазначено, що ураховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновком судів першої та апеляційної інстанцій про можливість застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення із військової служби.

Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців неодноразово викладено Верховним Судом, зокрема у постановах від 30 квітня 2020 року у справі №140/2006/19, від 16 липня 2020 року у справі № 400/2884/18, від 20 січня 2021 року у справі № 200/4185/20-а, від 20 січня 2021 року у справі № 240/12238/19, від 05 березня 2021 року у справі № 120/3276/19-а, від 31 березня 2021 року у справі № 340/970/20, у постановах від 05 квітня 2023 року у справі № 560/13719/21, від 09 березня 2023 року у справі № 520/899/21.

Судом встановлено, що відповідачем при звільненні ОСОБА_1 не виплачено усіх належних йому сум.

Отже, відповідачем допущено протиправну бездіяльність, що полягає у не проведенні повного та належного остаточного розрахунку при звільненні позивача зі служби в день звільнення - 19 грудня 2021 року, а лише 29.07.2023 року.

Враховуючи вищенаведені правові норми, подану позивачем банківську виписку яка підтверджує дату отримання остаточного розрахунку не в день звільнення, суд приходить до висновку щодо обґрунтованості позовних вимог ОСОБА_1 в цій частині.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (див. пункт 71 постанови від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц).

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (див. висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16).

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (див. пункт 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц):

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

З урахуванням обставин цієї справи суд вважає за необхідне застосувати критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, з огляду на таке.

Позивачем загальний розмір належних при звільненні виплат розраховано у сумі 442 207,32 грн. на підставі даних з реєстру застрахованих осіб про виплачене грошове забезпечення, відповідно до яких грошове забезпечення позивача за останні два місяці (у жовтні 2021 року складало 30 868,19 грн., в листопаді 2021 року 15 164,05 грн.), що складає 46 032,24 грн., а середньоденне грошове забезпечення складає 754,62 грн.

У зв`язку із затримкою у виплаті грошового забезпечення за період з 20.12.2021 року по 29.07.2023 року, підлягає стягненню 442 207,32 грн. (754,62 грн. х 586 днів затримки=442 207,32 грн.).

Суд звертає увагу на ту обставину, що середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі по тексту - Порядок).

Пунктом 8 Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до абзацу третього пункту 8 Порядку середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 14січня 2014 року №21-395а13.

Суд встановив, що позивача звільнено з 19 грудня 2021 року (останній день служби), відповідно, сума виплат за два календарні місяці роботи, для розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу повинна обчислюватись виходячи з виплат за жовтень та листопад 2021 року.

Так, відповідно до даних з реєстру застрахованих осіб, грошове забезпечення позивача у жовтні 2021 року складало 30 868,19 грн., в листопаді 2021 року 15 164,05 грн., середньоденний заробіток складає 754,62 грн.

Загальний розмір грошового забезпечення, що підлягав виплаті ОСОБА_2 при звільненні складає 150135,59 грн. (11435,07 грн. виплачено у добровільному порядку, та 138700,52 грн. перерахунок грошового забезпечення, виплачений на виконання рішення суду від 13.10.2022 року № 160/12031/22).

30 листопада 2020 року Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду ухвалив постанову у справі №480/3105/19 (провадження №К/9901/5696/20). У цьому судовому рішенні у частині, що стосується виплати середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку, суд зазначив про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. Тобто залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

Тобто, виходячи з розрахунку середньоденного заробітку та кількості робочих днів за період з 20.12.2021 року по 29.07.2023 року (день остаточного розрахунку) 586 днів. Частка заборгованості складає: 138 700,52 грн. / 150 135,59 грн.* 100% = 92,38%.

Отже, виходячи з принципу пропорційності, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні має складати: 442 207,32 грн. * 92,38% = 408 511,12 грн.

За таких обставин, суд вважає належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача стягнення на його користь 408 511,12 гривень, як середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні (92,38% від 442 207,32 грн.), у зв`язку із чим, позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

Щодо доводів відповідача, що позивачем пропущено строк звернення до суду, суд звертає увагу на висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 16.01.2018 року по справі №446/509/16-ц, відповідно до яких позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні як складової належної працівнику заробітної плати не обмежується будь-яким строком.

Також суд критично ставиться до тверджень відповідача з приводу того, що у провадженні Дніпропетровського окружного адміністративного суду перебуває справа №160/20841/23 з аналогічним предметом спору, у зв`язку із чим, позовна заява підлягає залишенню без розгляду. Так, суд зазначає, що у справі №160/20841/23 предметом спору є: визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати перерахунку грошового забезпечення, виплаченого 29.07.2023 року на виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13.10.2022 року у справі №160/12031/22 та зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати перерахунку грошового забезпечення, виплаченого 29.07.2023 року на виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13.10.2022 року у справі № 160/12031/22. Тобто, вказаний спір не є спором про той самий предмет і з тих самих підстав, що є підставою для залишення позову без розгляду у відповідності до положень п. 3 ч. 1 ст. 240 КАС України.

Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин (частина 2 статті 77 КАС України).

За таких обставин, проаналізувавши встановлені під час судового розгляду обставини справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Згідно зі ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Таким чином, суд доходить висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

Розподіл витрат слід здійснити у відповідності до приписів частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 9, 72-90, 242-246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) до Військової частини НОМЕР_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.12.2021 року по 28.07.2023 року включно.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 408 511,12 гривень (чотириста вісім тисяч п`ятсот одинадцять грн. 12 коп.).

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) судові витрати у розмірі 3 268,09 грн. (три тисячі двісті шістдесят вісім грн. 09 коп).

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Третього апеляційного адміністративного суду в порядку та у строки, передбачені ст. ст. 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.В. Тулянцева