Справа № 440/9605/23
Суддя: Кононенко З.О.
Дата ухвалення: 2023-12-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2023 р. Справа № 440/9605/23
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Кононенко З.О.,

Суддів: Мінаєвої О.М. , Калиновського В.А. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Державної установи "Центр пробації" Міністерства юстиції України на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 14.09.2023, головуючий суддя І інстанції: Н.Ю. Алєксєєва, вул. Пушкарівська, 9/26, м. Полтава, 36039, повний текст складено 14.09.23 по справі № 440/9605/23 за позовом ОСОБА_1 до Державної установи "Центр пробації" Міністерства юстиції України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Державної установи "Центр пробації" Міністерства юстиції України, в якій просив суд:

- визнання протиправними дії та бездіяльність Державної установи «Центр пробації» щодо відмови в нарахуванні та виплаті одноразової грошової допомоги в повному обсязі виходячи з вислуги років 21 календарний рік, з урахуванням служби в органах внутрішніх справ України в період з 04.10.2002 року до 20.05.2011 року та з урахуванням проходження строкової служби в Збройних силах України з 13.11.2000 року до 10.04.2002 року;

- зобов`язання Державної установи «Центр пробації» нарахувати та виплатити одноразову грошову допомогу виходячи з вислуги років 21 календарний рік, за 9 (дев`ять) календарних років проходження служби в органах внутрішніх справ України та строкової служби в Збройних силах України, з урахуванням вже виплаченої суми.

В обгрунтування позовних вимог позивач зазначав, що на його думку, бездіяльність Державної установи «Центр пробації» щодо відмови в нарахуванні та виплаті одноразової грошової допомоги в повному обсязі порушує його права та інтереси.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 14.09.2023 року адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної установи "Центр пробації" Міністерства юстиції України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задоволено.

Визнано протиправною бездіяльність Державної установи «Центр пробації» Міністерства юстиції України щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 21 повний календарний рок служби.

Зобов`язано Державну установу «Центр пробації» Міністерства юстиції України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільненні в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 21 повний календарний рік служби (з урахуванням проведених раніше виплат за 10 календарних років служби).

Відповідач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного, на його думку, вирішення спору судом першої інстанції.

Так, відповідач в апеляційній скарзі зазначає, що відповідно до абзацу 3 пункту 10 постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 № 393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей» (далі - постанова № 393) (в редакції чинній на дату звільнення позивача) військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, державної пожежної охорони, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби: які звільняються із служби за власним бажанням, через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Позивач був звільнений 20.05.2011 зі служби за власним бажанням з управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області відповідно до наказу від 20.05.2011 № 132 о/с.

Представник відповідача зазначає, що станом на дату звільнення зі служби, позивач мав право на виплату одноразової грошової допомоги, передбачену постановою № 393, незалежно від вислуги років, але з невідомих причин така допомоги йому виплачена не була.

Відповідно до пункту 4 розділу III Порядку, особам рядового і начальницького складу у разі повторного їх звільнення зі служби одноразова грошова допомога виплачується за період їх календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби, за винятком тих осіб, які під час попереднього звільнення не набули права на отримання такої допомоги.

Відповідно до наказу управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області відповідно до наказу від 20.05.2011 № 132 о/с та довідки від 25.05.2023 № 27 а/з 616/115/12/02/06-2023, вислуга років позивача складає в календарному обчисленні 09 років, 07 місяців, 16 днів, що разом з календарною вислугою в Державній кримінально-виконавчій службі у 10 років не складає 21 календарний рік.

На переконання представника відповідача, судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права: неправильно тлумачено норми Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» та застосовано його до позивача, не враховано норми постанови № 393 та Порядку № 925/5, неповно з`ясовано обставини справи, які мали значення при вирішенні спору, що призвело до ухвалення незаконного рішення.

Позивач не скористався своїм правом та не надав до Другого апеляційного адміністративного суду відзив на апеляційну скаргу відповідача.

На підставі положень п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) справа розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 в період з 13.11.2000 по 10.04.2022 проходив військову строкову службу в Збройних Силах України.

В подальшому у період з 04.10.2002 по 20.05.2011 ОСОБА_1 проходив службу в органах внутрішніх справ України.

Так, наказом в.о. начальника Управління МВС України в Полтавській області №132 о/с від 20.05.2011 старшого лейтенанта міліції ОСОБА_1 з 20 травня 2011 року звільнено з органів внутрішніх справ за п. 64 «ж» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України (у запас за власним бажанням). При цьому станом на день звільнення вислуга років ОСОБА_1 складала в календарному обчисленні 09 років 07 місяців 16 дні, безперервний стаж служби в ОВС становить 08 років 02 місяці 19 днів.

Відповідно до листа Ліквідаційної комісії Управління МВС України в Полтавській області №4/Г-4309 від 06.03.2023, при звільненні одноразова грошова допомога не нараховувалась та не виплачувалась у зв`язку з відсутністю права на її отримання.

В подальшому у період з 16.01.2012 року по 31.12.2022 ОСОБА_1 проходив службу в органах Державної кримінально-виконавчої служби України.

Наказом Державної установи «Центр пробації» Міністерства юстиції України №744/к від 27.12.2022 майора внутрішньої служби ОСОБА_1 з 31.12.2022 звільнено за п. 5 ст. 23 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» та п. 2 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» (через хворобу).

Як вбачається з наказу вислуга років ОСОБА_1 на день звільнення у календарному обчисленні становить 21 рік 00 місяців 00 днів, у пільговому обчисленні 24 роки 07 місяців 25 днів.

При звільненні ОСОБА_1 було виплачено одноразову грошову допомогу у зв`язку зі звільненням у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 10 календарних років служби.

Листом ДУ «Центр пробації» №93/92-ЗПІ/11/Ян-23 від 29.05.2023 представнику позивача повідомлено, що ОСОБА_1 звільнений з органів внутрішніх справ 20.05.2011 року за пунктом 64 «ж» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (за власним бажанням). Вислуга років на день звільнення склала 10 років 00 місяців 13 днів. Під час звільнення ОСОБА_1 набув право на отримання такої грошової допомоги. Згідно з наказом Державної установи «Центр пробації» від 27.12.2022 № 744/К ОСОБА_1 звільнений з Державної кримінально-виконавчої служби України за пунктом п`ятим статті 23 Закону України «Про Державну кримінально- виконавчу службу України» та пунктом другим частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (через хворобу) 31.12.2022 року. Вислуга років на день звільнення у календарному обчисленні - 21 рік 00 місяців 00 днів, у пільговому обчисленні - 24 роки 07 місяців 25 днів. Одноразова грошова допомога ОСОБА_1 нарахована відповідно до вимог законодавства за кожний повний календарний рік служби в Державній кримінально-виконавчій службі України (10 календарних років), без урахування періоду служби в органах внутрішніх справ, і виплачена 28.12.2022 у розмірі 59602,25 грн.

Вважаючи протиправною бездіяльність ДУ «Центр пробації» щодо не здійснення нарахування та виплати при звільненні одноразової грошової допомоги у розмірі 50% грошового забезпечення за кожен календарний рік служби з врахуванням служби в органах внутрішніх справ з 04.10.2002 до 20.05.2011 та з урахуванням проходження строкової служби в Збройних силах України з 13.11.2000 до 10.04.2002, позивач звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач має право на отримання одноразової грошової допомоги за весь період проходження служби, включаючи попередній період служби в органах внутрішніх справ та період проходження військової строкової служби в Збройних Силах України.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позову з наступних підстав.

Правові основи організації та діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України, її завдання та повноваження визначає Закон України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» від 23.06.2005 №2713-IV (далі Закон №2713).

Нормами ч. 1 ст. 14 Закону №2713 передбачено, що до персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України належать особи рядового і начальницького складу, спеціалісти, які не мають спеціальних звань, та інші працівники, які працюють за трудовими договорами в Державній кримінально-виконавчій службі України.

Згідно ч. 5 ст. 23 Закону №2713 на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України «Про Національну поліцію», а також порядок і умови проходження служби, передбачені для поліцейських. Умови і розміри грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 102 Закону України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 №580-VIII, пенсійне забезпечення поліцейських та виплата одноразової грошової допомоги після звільнення їх зі служби в поліції здійснюються в порядку та на умовах, визначених Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Нормами п. 1 розділу ІІІ Порядку виплати грошового забезпечення та компенсаційних виплат особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України №925/5 від 28.03.2018 (далі Порядок №925), передбачено, що особам рядового і начальницького складу, які звільняються зі служби за станом здоров`я (через хворобу), виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

У разі звільнення зі служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності календарної вислуги 10 років і більше.

Згідно п. 4 розділу ІІІ Порядку №925 особам рядового і начальницького складу у разі повторного їх звільнення зі служби одноразова грошова допомога виплачується за період їх календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби, за винятком тих осіб, які під час попереднього звільнення не набули права на отримання такої допомоги.

Строк календарної служби для визначення розміру одноразової грошової допомоги обчислюється згідно з пунктами 1, 2 постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року № 393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей».

У разі звільнення осіб рядового і начальницького складу зі служби, які мають право на отримання грошової допомоги, до вислуги років для виплати їм одноразової грошової допомоги зараховується також період строкової військової служби (п. 5 розділу ІІІ Порядку №925).

Вказані положення кореспондуються також з нормами ст. 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 №2262-XII (далі Закон №2262) та постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року №393.

З матеріалів справи, колегією суддів встановлено, що в спірних правовідносинах відповідач не заперечує право ОСОБА_1 на отримання одноразової грошової допомоги при звільненні у розмірі 50% місячного грошового забезпечення.

Спір в даній адміністративній справі виник з приводу кількості календарних років служби, за які така грошова допомога підлягає виплаті.

Як вбачається з наказу ДУ «Центр пробації» №744/к від 27.12.2022, при звільненні позивачу було виплачено одноразову грошову допомогу у зв`язку зі звільненням у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 10 календарних років служби, хоча календарна вислуга років такого становить 21 рік 00 місяців 00 днів.

Відмовляючи у врахуванні періоду проходження служби в органах внутрішніх справ при розрахунку одноразової грошової допомоги, відповідач виходив з того, що за такий період позивач вже набув право на отримання спірної допомоги за попереднім місцем служби в органах внутрішніх справ.

Колегія суддів зазначає, що нормами Закону України «Про міліцію» від 20.12.1990 № 565-XII (в редакції, чинній станом на день звільнення з органів внутрішніх справ) не була передбачена можливість виплати працівникам органів внутрішніх справ одноразової грошової допомоги при звільненні.

Одночасно право на отримання такої на момент звільнення позивача з органів внутрішніх справ було регламентовано положеннями ст. 9 Закону №2262.

Так, зокрема, відповідно до такої законодавчої норми, особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом та звільняються зі служби за віком, станом здоров`я чи у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом, при звільненні зі служби за власним бажанням, через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Отже, право на виплату одноразової грошової допомоги при звільненні за Законом №2262 в 2011 році працівники органів внутрішніх справ набували разом з правом на пенсію. В свою чергу станом на день звільнення з органів внутрішніх справ в 2011 році ОСОБА_1 право на пенсію за нормами Закону №2262 не набув.

Положення постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року №393 також передбачали право особі начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ при звільненні з органів внутрішніх справ на отримання одноразової грошової допомоги, однак реалізація такого залежала від підстав звільнення.

Зокрема, п. 10 вказаної постанови було передбачено, що військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової служби), особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ при звільненні з військової служби або з органів внутрішніх справ за вислугою строку служби, за віком, за станом здоров`я, у зв`язку із скороченням штатів або з проведенням організаційних заходів у разі неможливості використання на службі (в органах) виплачується грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Військовослужбовцям, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, звільненим з військової служби або з органів внутрішніх справ через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, виплачується грошова допомога у розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Поряд з цим, право на отримання одноразової працівником органів внутрішніх справ грошової допомоги у разі звільнення за власним бажанням нормами постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 №393 не передбачено.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 був звільнений з органів внутрішніх справ з 20.05.2011 на підставі п. 64 «ж» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України (за власним бажанням). При цьому станом на день звільнення вислуга років ОСОБА_1 складала в календарному обчисленні 09 років 07 місяців 16 днів.

З огляду на що колегія суддів вважає, що на момент звільнення з органів внутрішніх справ ОСОБА_1 не набув права на отримання одноразової грошової допомоги при звільненні, а тому така йому не виплачувалася та не нараховувалася, що підтверджується листом Ліквідаційної комісії Управління МВС України в Полтавській області №4/Г-4309л.к від 06.03.2023.

У зв`язку з вищенаведеним, враховуючи положення п. 4 розділу ІІІ Порядку №925, ст. 9 Закону №2262 та постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року №393, суд вважає, що вислуга років за період проходження служби в органах внутрішніх справ повинна була бути врахована при визначенні розміру одноразової грошової допомоги при звільненні з органів Державної кримінально-виконавчої служби в 2022 році.

Відповідно до абз. 2 п. 5 розділу ІІІ Порядку №925, у разі звільнення осіб рядового і начальницького складу зі служби, які мають право на отримання грошової допомоги, до вислуги років для виплати їм одноразової грошової допомоги зараховується також період строкової військової служби.

Колегією суддів встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивач в період з 13.11.2000 по 10.04.2022 проходив військову строкову службу в Збройних Силах України.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач має право на отримання одноразової грошової допомоги за весь період проходження служби, включаючи попередній період служби в органах внутрішніх справ та період проходження військової строкової служби в Збройних Силах України.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Як вбачається з ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції належним чином оцінив надані докази і на підставі встановленого, обґрунтовано задовольнив адміністративний позов.

Відповідно до ч.1 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Колегія суддів вважає, що рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 14.09.2023 року по справі № 440/9605/23 відповідає вимогам ст. 242 КАС України, а тому відсутні підстави для його скасування та задоволення апеляційних вимог відповідача.

Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної установи "Центр пробації" Міністерства юстиції України - залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 14.09.2023 по справі № 440/9605/23 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)З.О. Кононенко
Судді(підпис) (підпис) О.М. Мінаєва В.А. Калиновський