Справа № 160/17725/22
Суддя: Чабаненко С.В.
Дата ухвалення: 2023-12-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

20 грудня 2023 року м. Дніпросправа № 160/17725/22

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Чабаненко С.В. ,

суддів: Білак С.В., Юрко І.В.,

розглянувши в порядку письмового проведення апеляційну скаргу Головного управління пенсійного фонду України в Одеській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19 січня 2023 року у справі №160/17725/22 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління пенсійного фонду України в Одеській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління пенсійного фонду України в Одеській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, в якому просила:

- визнати дії Головного управління ПФУ в Одеській області щодо відмови у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» викладеному у рішенні про відмову у призначенні пенсії від 05.10.2022 р. № 51 протиправними та скасувати рішенні про відмову у призначенні пенсії від 05.10.2022 р. № 51;

- зобов`язати Головне управління ПФУ в Дніпропетровській області зарахувати їй до стажу роботи за вислугу років, що дає право на призначення пенсії відповідно до п. «е» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», періоди роботи з 21.10.1985 р. по 15.11.1992 р. в «Санаторій-профілакторій Павлоградського хімічного заводу ім. 60- років Радянської України» на посаді «медична сестра», з 23.11.1992 р. по 01.02.1993 р. на посаді «санітар-няня» та з 01.02.1993 р. по 01.02.2000 р. на посаді «вихователь ясельної групи» в «Дитячий дошкільний заклад № 18 «Сонечко» Павлоградського відділу народної освіти Дніпропетровської області, з 07.12.2004 р. по 31.12.2019 р. на посаді «молодша медична сестра палати відділення патології вагітних» та з 01.01.2020 р. по 09.09.2020 р. на посаді «молодша медична сестра акушерського відділення з ліжками патології вагітних» в «Комунальне некомерційне підприємство «Павлоградський пологовий будинок Павлоградської міської ради»;

- зобов`язати Головне управління ПФУ в Дніпропетровській області повторно розглянути її заяву від 29.09.2022 р. про призначення пенсії за вислугу років відповідно до п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з урахуванням висновків суду.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19 січня 2023 року позовні вимоги задоволено частково, а саме суд:

визнав протиправним та скасував рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 05.10.2022 р. № 51 про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугу років відповідно до п. «е» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення»;

зобов`язав Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області зарахувати ОСОБА_1 до стажу роботи за вислугу років, що дає право на призначення пенсії відповідно до п. «е» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», періоди роботи з 21.10.1985 р. по 15.11.1992 р. в «Санаторій-профілакторій Павлоградського хімічного заводу ім. 60- років Радянської України» на посаді «медична сестра», з 23.11.1992 р. по 01.02.1993 р. на посаді «санітар-няня» та з 01.02.1993 р. по 01.02.2000 р. на посаді «вихователь ясельної групи» в «Дитячий дошкільний заклад № 18 «Сонечко» Павлоградського відділу народної освіти Дніпропетровської області, з 07.12.2004 р. по 31.12.2019 р. на посаді «молодша медична сестра палати відділення патології вагітних» та з 01.01.2020 р. по 09.09.2020 р. на посаді «молодша медична сестра акушерського відділення з ліжками патології вагітних» в «Комунальне некомерційне підприємство «Павлоградський пологовий будинок Павлоградської міської ради»

Зобов`язав Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за вислугу років від 29.09.2022 р., з урахуванням висновків суду.

В решті позовних вимог відмовив.

Стягнув з Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (вул.Канатна, буд.83, м.Одеса, 65107, ) за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 496,20 грн.

Головне управління пенсійного фонду України в Одеській області, не погодившись з рішенням суду першої інстанції подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким у задоволені позову відмовити повністю.

В обґрунтуванні апеляційної скарги зазначено, що відповідно до пункту 4.2 Порядку №22-1, розгляд документів, наданих до заяви від 29.09.2022 для призначення пенсії за вислугу років провадився за принципом «екстериторіальності» Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області, однак повноваження Пенсійного Фонду України в даних правовідносинах є дискреційними та виключною компетенцією Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області.

Рішенням №51 від 05.10.2022 позивачу відмовлено в перерахунку пенсії «перехід з виду на вид» у відповідності до п. 2-1 розділу XV Прикінцевих положень Закону №1058, п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та постанови Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 №909 «Про перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років», тобто в переході з пенсії по інвалідності на пенсію за вислугу років, у зв`язку з відсутністю необхідного спеціального стажу, який становить лише 02 місяці 11 днів.

Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 28.10.2002 № 385, затверджено Перелік закладів охорони здоров`я, лікарських посад, посад фармацевтів, посад фахівців з фармацевтичною освітою (асистентів фармацевтів), посад професіоналів у галузі охорони здоров`я, посад фахівців у галузі охорони здоров`я та посад професіоналів з вищою немедичною освітою у закладах охорони здоров`я. До Переліку медичних закладів Санаторій-профілакторій не відноситься, отже, зарахувати період роботи з 21.10.1985 по 15.11.1992 немає законних підстав.

Судом не було зазначено конкретні норми чинного законодавства, які порушенні Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області при прийнятті Рішення № 51. Неприпустимим є лише просто перерахування допущених порушень.

Відмова відбулась у зв`язку з відсутністю необхідного спеціального стажу. Закон 1058 врегульовує це питання. Оскаржуване рішення прийнято у межах компетенції, способом передбаченим Порядком №22-1.

Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, не погодившись з рішенням суду першої інстанції подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким у задоволені позову відмовити повністю.

В обґрунтуванні апеляційної скарги зазначено, що відповідно до п. е ст. 55 закону України Про пенсійне забезпечення, право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 01 квітня 2015 - не менше 25 років та після цієї дати: з 01 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців (станом на 11.10.2017 року, тобто вступу в силу Законом України від 03.10.2017 N 2148-VIII Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій).

На час звернення 29.09.2022 за призначенням пенсії досягла повних 56 років. Станом на 11.10.2017 року спеціальний стаж Позивача складає 02 місяці 11 днів, що унеможливлює призначення пенсії за вислугу років відповідно до п. е ст. 55 Закону України Про пенсійне забезпечення.

Період роботи з 07.12.2004 по 31.12.2019 на посаді молодша медична сестра палати відділення патології вагітних та з 01.01.2020 по 09.09.2020 на посаді молодша медична сестра акушерського відділення з ліжками патології вагітних в комунальне некомерційне підприємство Павлоградський пологовий будинок Павлоградської міської ради не зараховано до спеціального стажу, що дає право на призначення пенсії вислугу роківю

Для реалізації п. е ст. 55 Закону України Про пенсійне забезпечення, Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 04.11.1993 року № 909 Про перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років (надалі - Постанова 909).

Відповідно до Розділу 2 Охорона здоров`я Постанови 909, право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до п. е ст. 55 Закону України Про пенсійне забезпечення мають лікарі та середній медичний персонал (незалежно від найменування посад).

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 «Про затвердження Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній», основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Відповідно до записів №6-7 трудової книжки серії НОМЕР_2 ОСОБА_1 з 23.11.1992 по 01.02.1993 працювала на посаді санітарки-няні в «Дитячий дошкільний заклад № 18 «Сонечко» Павлоградського відділу народної освіти Дніпропетровської області; згідно записів №22, 27 трудової книжки Позивачка з 07.12.2004 по 09.09.2020 перебувала на посаді молодше медична сестра.

Згідно Постанови № 909 право на пенсію за вислугу років дає робота на посадах директора (завідуючі), вихователі-методисти, вихователі, асистенти вихователів дошкільних навчальних закладів в інклюзивних групах, музичні керівники, вчителі-дефектологи, вчителі- логопеди, практичні психологи (Розділ 1 «Освіта); робота на посадах лікаря та середнього медичного персоналу (незалежно від найменування посад) дає право на пенсію за вислугу років (Розділ 2 «Охорона здоров`я»).

З огляду на вищезазначене, відсутні підстави для зарахування періоду роботи Позивача з 23.11.1992 по 01.02.1993 та з 07.12.2004 по 09.09.2020 до спеціального стажу, що дає право на призначення пенсії за вислугою років.

Відповідно до частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, встановив наступне.

29.09.2022 позивачка звернулася до Головного управління ПФУ в Дніпропетровській області із заявою про призначення пенсії за вислугою років відповідно до ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991.

Розгляд документів, наданих до заяви від 29.09.2022 для призначення пенсії за вислугу років ОСОБА_1 провадився за принципом екстериторіальності Головним управлінням ПФУ в Одеській області.

Рішенням Головного управління ПФУ в Одеській області від 05.10.2022 №51 позивачці відмовлено в призначенні пенсії за вислугу років.

У вказаному рішенні зазначено, що у відповідності до пункту 2-1 розділу XV «Прикінцевих положень» Закону № 1058 збережено право на пенсію за вислугу років особам, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають вислугу років та стаж, потрібний ятя визначенні права за вислугу років, передбачений статтею 55 Закону України від 05.11.1991 № 1788 «Про пенсійне забезпечення». Таким чином, пенсію за вислугу років мають особи, передбачені п. «е» ст. 55 Закону № 1788, після досягнення встановленого віку, та які станом на 11.10.2017 р. мають не менше 26 років 6 місяців роботи за спеціальністю. Вік заявника 56 років. Спеціальний стаж роботи становить 2 місяці 11 днів. До спеціального стажу не враховано період роботи з 21.10.1985 р. по 15.11.1992 р., оскільки ДП «НВО «Павлоградський хімічний завод» відповідно до Постанови КМУ № 909 не відноситься до закладів охорони здоров`я. Також не враховано період роботи в пологовому будинку з 07.12.2004 р. по 11.10.2017 р., оскільки відповідно до Постанови КМУ №909 право на пенсію за вислугу років молодшому медичному персоналу не надано.

Згідно з трудовою книжкою серії НОМЕР_3 від 05.08.1985 р. у спірні періоди позивачка працювала: з 21.10.1985 р. по 15.11.1992 р. в «Санаторій-профілакторій Павлоградського хімічного заводу ім. 60-років Радянської України» на посаді медична сестра; з 23.11.1992 р. по 01.02.1993 р. в «Дитячий дошкільний заклад № 18 «Сонечко» Павлоградського відділу народної освіти Дніпропетровської області на посаді санітар-няня; з 01.02.1993 р. по 01.02.2000 р. в «Дитячий дошкільний заклад № 18 «Сонечко» Павлоградського відділу народної освіти Дніпропетровської області на посаді вихователь ясельної групи; з 07.12.2004 р. по 31.12.2019 р. в «Комунальне некомерційне підприємство «Павлоградський пологовий будинок Павлоградської міської ради» на посаді молодша медична сестра палати відділення патології вагітних; з 01.01.2020 р. по 09.09.2020 р. в «Комунальне некомерційне підприємство «Павлоградський пологовий будинок Павлоградської міської ради» на посаді молодша медична сестра акушерського відділення з ліжками патології вагітних.

19 березня 1988 року позивачка уклала шлюб, у зв`язку із чим змінила прізвище із « ОСОБА_2 » на « ОСОБА_3 », що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_4 .

Згідно із архівною довідкою КЗО «Павлоградський медичний коледж» Дніпропетровської обласної ради» від 02.03.2021 р. №138 підтверджено, що ОСОБА_4 навчалася в Павлоградському медичному училищі на денній формі навчання спеціальності «медична сестра» з 01.09.1983 р. по 05.07.1985 р. По закінченні навчання рішенням Державної кваліфікаційної комісії присвоєно кваліфікацію «медична сестра» та виданий диплом серії НОМЕР_5 від 05.07.1985 р., реєстраційний №2924. Під час виписування диплому допущена помилка при заповненні російськомовної частини: в прізвищі замість Черной написано Чорной та виправлено рукописно літеру «о» на «е».

Відповідно до довідки Державного підприємства «Наукове-виробниче об`єднання «Павлоградський хімічний завод» від 13.07.2021 р. №90 ОСОБА_1 працювала на ДП «НВО «Павлоградський хімічний завод» з 21.10.1985 р. по 15.11.1992 р. на посаді медсестри в Санаторий-профилакторий.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та фактам, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Згідно із статтею 46 Конституції України, норми якої є нормами прямої дії, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх в разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Призначення, виплата та перерахунок призначеної пенсії регулюється Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-IV (далі - Закон № 1058).

Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 року № 1058-IV розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.

Статтею 8 Закону № 1058-IV передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Частина 3 статті 4 Закону № 1058-IV визначає, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Положенням ч.1 ст. 9 Закону № 1058-IV (в редакції на час звернення з заявою про переведення на пенсію по інвалідності) передбачено, що відповідно до цього Закону за рахунок коштів Пенсійного фонду в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, не пов`язаного з роботою, інвалідності з дитинства); 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Згідно ст. 24 Закону № 1058 страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок та з 01.01.2011 єдиний соціальний внесок.

Страховий стаж обчислюється відповідно до вимог Закону №1058 за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності (01.01.2004) цим Законом.

Закон №1058-IV набрав чинності 1 січня 2004 року. До цього моменту пенсійні відносини врегульовувалися Законом України "Про пенсійне забезпечення" від 5 листопада 1991 року №1788-XII (далі - Закон №1788-XII).

За змістом ст. 2 Закону № 1788-XII одним із видів державних пенсій є пенсії за вислугу років.

Ці пенсії встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком (ст. 51 Закону № 1788-ХІІ).

Частиною 2 ст. 7 Закону № 1788-ХІІ визначено, що пенсії за вислугу років призначаються при залишенні роботи, яка дає право на них. Їх особливістю є зменшення пенсійного віку, необхідного для призначення, а умовою для призначення наявність, як правило, відповідного стажу роботи за спеціальністю.

У п. «е» ст. 55 Закону № 1788-ХІІ (у редакції, чинній на час звернення за призначенням пенсії) визначено право на пенсію за вислугу років мають, зокрема, працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 - не менше 25 років та після цієї дати: з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців; з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років; з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців; з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років; з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців; з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років; з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців; з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років; з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 6 місяців; з 1 квітня 2024 року або після цієї дати - не менше 30 років.

До досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту, право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення: які в період до 1 січня 2016 року мали вислугу років на відповідних посадах не менше тривалості, передбаченої абзацами першим та другим цього пункту; 1971 року народження і старші за наявності вислуги років на цих посадах, передбаченої абзацами другим - одинадцятим цього пункту, та після досягнення ними такого віку:50 років - які народилися з 1 січня 1966 року по 30 червня 1966 року; 50 років 6 місяців - які народилися з 1 липня 1966 року по 31 грудня 1966 року; 51 рік - які народилися з 1 січня 1967 року по 30 червня 1967 року; 51 рік 6 місяців - які народилися з 1 липня 1967 року по 31 грудня 1967 року; 52 роки - які народилися з 1 січня 1968 року по 30 червня 1968 року; 52 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1968 року по 31 грудня 1968 року; 53 роки - які народилися з 1 січня 1969 року по 30 червня 1969 року; 53 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1969 року по 31 грудня 1969 року; 54 роки - які народилися з 1 січня 1970 року по 30 червня 1970 року; 54 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1969 року по 31 грудня 1970 року; 55 років - які народилися з 1 січня 1971 року;

Рішенням Конституційного Суду України від 04.06.2019 року № 2-р/2019, визнано неконституційними положення пункту "а" статті 54, статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 5 листопада 1991 року № 1788-XII зі змінами, внесеними законами України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року № 213-VIII, "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24 грудня 2015 року № 911-VIII.

Конституційний Суд України у цьому рішенні зазначив, що втрата професійної працездатності або придатності не пов`язана з досягненням працівником певного віку, тому не може бути умовою для призначення пенсії за вислугу років. Мета призначення пенсії за вислугу років - забезпечити потрібні умови життя особам, робота яких пов`язана зі швидкою втратою професійних навичок (працездатності), що може настати до досягнення цими особами віку, потрібного для набуття права на пенсію за віком. Призначення пенсії за вислугу років є додатковою соціальною гарантією для осіб, які в особливих умовах виконували певні професійні функції. Конституційний Суд України вважає, що при запровадженні юридичного регулювання, за яким окремим працівникам освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення встановлено додатковий віковий критерій виходу на пенсію - 50 та 55 років, як додаткову умову для призначення пенсії за вислугу років, законодавець не мав об`єктивних підстав.

Конституційний Суд України визнав зміни внесені до статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 5 листопада 1991 року № 1788-XII Законами України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року № 213-VIII, та "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24 грудня 2015 року № 911-VIII - неконституційними. Ці норми втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення № 2-р/2019, тобто з 04.06.2019 року. Отже, починаючи з 05 червня 2019 року положення пункту "е" статті 55 Закону України № 1788-XII діють в первісній редакції, чинній до внесення змін Законами України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року № 213-VIII, "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24 грудня 2015 року № 911-VIII.

Відтак, для набуття особою, яка працювала у сфері охорони здоров`я, права на пенсію за вислугу років необхідною є наявність сукупності умов, а саме: факту роботи на відповідних посадах та у закладах, віднесених до закладів охорони здоров`я, та залишення роботи, яка дає право на таку пенсію.

Отже, право на набуття пенсії за вислугою років, передбаченої п. "е" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", пов`язане не лише з місцем роботи - закладом охорони здоров`я, а й з посадою, яку обіймає працівник - лікарі та середній медичний персонал. У випадку, що розглядається - медична сестра профілакторію.

За позицією відповідача, підставами для відмови пенсійним органом у призначенні позивачу пенсії за вислугу років за ст. Закону № 1788-ХІІ стало те, що заклади в яких працював позивач у спірні періоди не передбачені Переліком № 909.

Перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 року № 909 Про перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років.

Згідно розділу 2 Переліку у редакції , це посади лікарів та середнього медичного персоналу (незалежно від найменування посад) у лікарняних закладах, лікувально-профілактичних закладах особливого типу, лікувально-трудових профілакторіях, амбулаторно-поліклінічних закладах, закладах швидкої та невідкладної медичної допомоги, закладах переливання крові, закладах охорони материнства і дитинства, санаторно-курортних закладах, установах з проведення лабораторних та інструментальних досліджень і випробувань Держсанепідслужби, Держпраці, Держпродспоживслужби та територіальних органах Держсанепідслужби, Держпраці, Держпродспоживслужби (щодо працівників, які не є державними службовцями), санітарно-епідеміологічних закладах, діагностичних центрах.

Крім того, згідно Переліку №909 робота директора (завідуючі), вихователі-методисти, вихователі, асистенти вихователів дошкільних навчальних закладів в інклюзивних групах, музичні керівники, вчителі-дефектологи, вчителі-логопеди, практичні психологи дає право на пенсію за вислугу років (Розділ 1 «Освіта).

Згідно п. 2 «Примітки» постанови Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 р. №909, «Робота за спеціальністю в закладах, установах і на посадах, передбачених цим переліком, дає право на пенсію незалежно від форми власності або відомчої належності закладів і установ».

При цьому, за змістом примітки 3 до Переліку №909 робота за спеціальністю в закладах, установах і на посадах до 1 січня 1992 р., яка давала право на пенсію за вислугу років відповідно до раніше діючого законодавства, зараховується до стажу для призначення пенсії за вислугу років.

На момент роботи позивача в період роботи з 21.10.1985 р. по 15.11.1992 р., діяла Постанова Ради Міністрів СРСР "Про пенсії за вислугу років працівникам освіти, охорони здоров`я та сільського господарства" від 17.12.1959 №1397, якою був затверджено Перелік установ, організацій та посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років. Пунктом 1 розділу 2 цього Переліку закріплено, що право на пенсію за вислугу років мали лікарі, зубні лікарі, техніки, фельдшери, помічники лікаря, акушери, масажисти, лаборанти та медичні сестри - всі незалежно від найменування посади, дезінфекційні інструктори, які працювали в наступних лікувально-профілактичних закладах, закладах охорони материнства і дитинства, санітарно-профілактичних установах: лікарняні установи всіх типів і найменувань, в тому числі клініки і клінічні частини, госпіталі, лепрозорії, психіатричні колонії; амбулаторно-поліклінічні заклади всіх типів і найменувань (поліклініки, амбулаторії, диспансери всіх профілів, установи швидкої медичної допомоги та переливання крові, медсанчастини, здоровпункти, медичні кабінети і пункти, фельдшерські та фельдшерсько-акушерські пункти, станції санітарної авіації, рентгенівські станції і пункти, медичні лабораторії та інші).

Отже, посада «вихователь», «медична сестра» та «молодша медична сестра» відносяться до стажу роботи, який дає право на призначення пенсії за вислугу років.

Також, у відповідності до ст. 3 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» від 19 листопада 1992 року № 2801-XII (далі Закон № 2801-XII), заклад охорони здоров`я юридична особа будь-якої форми власності та організаційно-правової форми або її відокремлений підрозділ, що забезпечує медичне обслуговування населення на основі відповідної ліцензії та професійної діяльності медичних (фармацевтичних) працівників.

Частиною 5 ст. 16 Закону № 2801-XII (зі змінами, внесеними законами України від 09 квітня 2015 року № 326-VІІІ, від 19 жовтня 2017 року № 2168-VIII) установлено добровільне проходження закладами охорони здоров`я акредитації в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Також передбачено, що не підлягають обов`язковій акредитації аптечні заклади. Акредитація аптечних закладів може здійснюватися на добровільних засадах.

На час роботи в «Санаторій-профілакторій Павлоградського хімічного заводу ім. 60-років Радянської України» з 21.10.1985 р. по 15.11.1992 р., позивачка займала посаду «медична сестра», а отже, виконувала обов`язки які належать до системи охорони здоров`я.

Згідно з наказом Міністерства охорони здоров`я СРСР від 01.06.1984 № 621 «Про затвердження положення про медичний профілакторій» (був чинним на момент роботи позивача з 17.05.1989 по 01.07.1992) медичний профілакторій це спеціально облаштоване приміщення, яке надається колгоспами з метою максимального наближення фізіотерапевтичної медичної допомоги дояркам, тваринникам і механізаторам сільського господарства. Медичні профілакторії організовується в складі центральних районних лікарень, районних лікарень, дільничних лікарень, амбулаторій або фельдшерсько-акушерських пунктів, залежно від особливостей місцевості. Відповідальність за діяльність медичних профілакторіїв несуть головні лікарі установ (завідуючі фельдшерсько-акушерськими пунктами), в складі яких вони організовуються. Заклади охорони здоров`я призначають на посади медичних сестер медичного профілакторію осіб, які мають середню медичну освіту (фельдшера, акушера, медичної сестри) , які пройшли спеціальну підготовку.

Таке визначення медпрофілакторію свідчить про те, що працівники таких профілакторіїв - медсестри, очевидно, є працівниками охорони здоров`я.

Аналогічну позицію висловив Верховний Суд у постанові від 17 лютого 2021 рокусправа №120/4377/18-а.

Крім того, відповідно до Пунктом 1 розділу II «Лікарі та інший медичний персонал» Переліку установ, організацій та посад, робота в яких, дає право на пенсію за вислугу років, затвердженого постановою Ради Міністрів СССР від 17 грудня 1959 року № 1397, який діяв на час роботи позивача, передбачено, що час роботи в санітарно-профілактичних закладах на посаді «медичної сестри» зараховується до стажу роботи, який дає право на пенсію за вислугу років.

Аналогічну позицію висловив Верховний Суд у постановах від 31.05.2022 р. у справі № 263/3555/17 та від 17.02.2021 р. у справі №120/4377/18-а.

Відповідно до п. 52, 56 рішення ЄСПЛ від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України» зазначив, що тлумачення й застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд, однак, зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, у який тлумачиться й застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних із принципами Конвенції з погляду тлумачення їх у світлі практики Суду. На думку ЄСПЛ, відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості та точності, які передбачали можливість різного тлумачення, порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією, і не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади в майнові права заявника. Таким чином, у випадку існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві, органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що в цьому випадку існує множинне та неоднозначне тлумачення норм чинного законодавства, а тому зазначені норми слід трактувати найбільш сприятливим для особи способом.

Таким чином, стаж роботи позивача слід віднести до її пільгового стажу в розумінні статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Подібний підхід до трактування норм п. «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та Переліку №909 міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі №442/456/17.

Так, у зазначеній справі спір торкався наявності/відсутності у особи права на призначення пенсії відповідно до п. «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що: «…викладач музичної школи є педагогічним працівником позашкільного навчального закладу, тобто працівником освіти. Стаж роботи викладачем та концертмейстером в дитячій музичній школі має зараховуватись до пільгового стажу осіб у розумінні п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» при розгляді територіальними органами Пенсійного фонду України відповідних заяв про призначення пенсії навіть попри те, що зазначена посада прямо не передбачена затвердженим Переліком №909». Формуючи зазначений висновок, Суд послався на наявність у національному законодавстві правових «прогалин» щодо захисту прав людини та основних свобод, визначених у Конвенції, а також зазначив про необхідність практичної реалізації положень ст. 46 Конституції України щодо недопущення обмеження конституційного права громадян на достатній життєвий рівень громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави.

Застосовуючи зазначений підхід до цієї справи, колегія суддів звертає увагу, що у спірних правовідносинах посада позивача теж не передбачена Переліком №909, проте характер та суть виконуваної позивачем роботи свідчить про те, що на займаній посаді медичної сестри медпрофілакторію позивач була працівником охорони здоров`я.

Відповідно до ч. 2 ст. 24 Закону № 1058, страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом. Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Відповідно до ст. 62 Закону № 1788-XII та ч. 1 ст. 48 Кодексу Законів про працю України основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Крім того, згідно Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 (далі - Порядок № 637), основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами (п.1 Порядку).

Відповідно до п.3 Порядку № 637 встановлено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Пунктом 20 Порядку № 637 визначено, що у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників (додаток N 5).

У разі коли підприємства, установи, організації або їх правонаступники розміщуються на тимчасово окупованій території України або в районах проведення антитерористичної операції, спеціальний трудовий стаж може підтверджуватися за даними, наявними в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Отже, вказаним Порядком передбачено, що у разі наявності в трудовій книжці саме неправильних чи неточних записів, для підтвердження стажу приймаються уточнюючи довідки та інші документи, які містять відомості про періоди роботи особи.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, записи у трудовій книжці підтверджують роботу позивача у спірні періоди на відповідних посадах медичним працівником в закладах охорони здоров`я.

Отже, праця позивача у спірний період підтверджена у відповідності до Порядку № 637.

Підстав вважати наведені в трудовій книжці відомості недостовірними, відповідачем не наведено.

Таким чином, матеріали справи містять належні усі передбачені законодавством документи щодо підтвердження пільгового стажу, зокрема, які передбачені Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону № 1058 та № 1788, затвердженого Постанова правління Пенсійного фонду України 25 листопада 2005 року N 22-1 (далі Порядок № 22-1) та Порядком № 637, які підтверджують стаж позивача.

За положенням ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись статями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління пенсійного фонду України в Одеській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19 січня 2023 року у справі №160/17725/22 - залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19 січня 2023 року у справі №160/17725/22 - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та не підлягає касаційному оскарженню до Верховного Суду, крім випадків, встановлених п.2 ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий - суддя С.В. Чабаненко

суддя С.В. Білак

суддя І.В. Юрко