Справа № 420/21219/23
Суддя: Аракелян М.М.
Дата ухвалення: 2023-12-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2023 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Аракелян М.М.

розглянувши у письмовому провадженні справу за адміністративною позовною заявою Приватного підприємства Сонекс (код ЄДРПОУ 30658841; адреса: вул. Миколи Боровського, 33, м. Одеса, 65031) до Одеської митниці (відокремлений підрозділ Державної митної служби України) (код ЄДРПОУ ВП 44005631; адреса: вул. Лип Івана та Юрія, буд.21А, м. Одеса, 65078) про визнання протиправним та скасування рішення про коригування митної вартості, -

ВСТАНОВИВ:

15 серпня 2023 року до Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява Приватного підприємства Сонекс до Одеської митниці (відокремлений підрозділ Державної митної служби України), в якій представник позивача просить суд:

визнати Рішення Одеської митниці про коригування митної вартості товарів №UА500020/2023/000130/2 від 02.08.2023 року протиправним та скасувати;

вирішити питання розподілу судових витрат (2684грн. судового збору та 5000грн. витрат на правничу допомогу).

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями адміністративна справа розподілена на суддю Аракелян М.М.

Ухвалою суду від 21.08.2023 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін згідно ст. 262 КАС України.

Ухвалою суду від 20.12.2023 року відмовлено у задоволенні клопотання Митниці про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ПП «Сонекс» є господарським товариством, основним видом діяльності якого є оптова торгівля залізними виробами, водопровідним і опалювальним устаткуванням і приладдям до нього. 22 жовтня 2018 року між позивачем та компанією «ZHEJANG NAWAS INDUSTRY AND TRADE CO., LTD» укладено контракт № 22/1018-China в рамках якого був поставлений товар та відносно якого ПП «СОНЕКС» надано документи для здійснення митного оформлення. Однак, як стверджує представник позивача, відповідачем безпідставно відмовлено позивачу в розмитненні товарів за ціною зовнішньоекономічного контракту, без врахування документів, які підтверджують заявлену митну вартість товарів, та які не містять розбіжностей, що призвело до додаткового нарахування позивачу мита та митних платежів, чим порушується його право на сплату митних платежів за ціною контракту.

Додатково позивач наголошував, що митним органом з використанням формальних підстав було витребувано додаткові документи від декларанта для здійснення митного оформлення товару, який надійшов позивачу в межах укладеного зовнішньоекономічного контракту. При цьому, відповідачем не було надано належної оцінки поданим документам, що призвело до прийняття протиправного рішення про коригування митної вартості товару.

Крім того, сторона позивача звертає увагу суду на тому, що митний орган помилково виходив з того, що наявні розбіжності в умовах поставки, оскільки умови поставки визначаються згідно проформи-інвойсу, який виписується/надається на кожну партію поставки товару. По-друге, позивач вказує, що в рахунках-фактурах наявні відомості стосовно найменування покупця та його місцезнаходження, а також містяться посилання на контракт, в якому реквізити покупця викладені більш детально. До того ж, пункт 4.2. зовнішньоекономічного договору №22/1018-China не містить вичерпного переліку чи обов`язкових реквізитів продавця/покупця.

На підставі вищевикладеного сторона позивача вказує, що відповідачем при прийнятті оскаржуваного рішення не було зазначено, які саме відомості не підтверджено та які документи необхідно надати для їх підтвердження, що у свою чергу вказує на необґрунтованість та невмотивованість прийнятого рішення.

Окремо позивач наголошує, що усупереч ч. 4 ст. 57 МК України митним органом не проводилася консультація із декларантом при застосуванні резервного методу митного оформлення товару, який надійшов позивачу за укладеним зовнішньоекономічним договором. Більш того, відповідачем ще до прийняття рішення про коригування митної вартості товару було роз`яснено право на його оскарження, що може вказувати про відсутність владного волевиявлення у відповідача на проведення консультації та хоча б ознайомитися із наявною у позивача інформацією та доводами.

Поряд з цим, позивач зауважує, що посилання відповідача у рішенні про коригування митної вартості товару на відомості з баз даних ЄАІС Держмитслужби України не є доказом заниження митної вартості товарів в разі наявності у декларанта усіх документів, які підтверджують обґрунтованість заявленої митної вартості товару за ціною договору та не мають розбіжностей, які б не давали можливості визначити вартість товару.

Таким чином, позивач вважає, що ним надано достатню кількість документів, які підтверджують заявлену митну вартість товару, а відтак викладені в рішенні про коригування митної вартості товарів висновки інспектора митниці є безпідставними та необґрунтованими, ґрунтуються на власному суб`єктивному переконанні.

Відповідач не погодився із поданим позовом та подав суду відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог та зазначив, що як свідчать фактичні обставини справи, декларантом для здійснення митного оформлення товарів до Одеської митниці подано певний перелік документів, що зазначено в графі 44 митної декларації № 23UA24U0. Однак, під час здійснення Одеською митницею митного контролю правильності визначення митної вартості товарів, які надійшли на адресу позивача, та перевірки документів, поданих до митниці для підтвердження митної вартості товарів декларантом встановлено, що документи не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів та всіх відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари, про що повідомлено декларанту.

Так, відповідач зокрема наголошує на тому, що в поданих документах митним органом встановлено невідповідність умов поставки, а в рахунках-фактурах не містяться реквізити покупця.

Крім того, на пропозицію надати додаткові документи позивач надав лист № 02/08 від 02.08.2023 року до якого долучив додаткові документи та зазначив, що інші документи надаватися не будуть. У зв`язку із цим, представник відповідача вважає, що рішення про коригування митної вартості товару є законним та обґрунтованим, позаяк документи, які були надані позивачем до митниці разом із митною декларацією містили розбіжності та були відсутні відомості, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів та відомості щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягала сплаті за ці товари, а також декларантом не були подані витребувані митницею додаткові документи, що підтверджують митну вартість товару.

При цьому, обґрунтовуючи правомірність застосування резервного методу визначення ціни товару, представник відповідача вказував, що митним органом було проведено аналіз баз даних АСМО «Інспектор» та ЄАІС й встановлено, що рівень митної вартості митного оформлення є більшим ніж заявлено позивачем: по товару № 1 реальна ціна становила 2,77 дол. США/кг, в той час позивачем заявлено ціну в розмірі 2,36 дол. США/кг; по товару № 2 реальна ціна становила 1,66 дол. США/кг, в той час позивачем заявлено ціну в розмірі 0,9259 дол. США/кг.

04 вересня 2023 року позивачем до суду надано відповідь на відзив, у якій представник позивача зазначив, що відповідачем при прийнятті оскаржуваного рішення не зазначено чітких та однозначних підстав, які б перешкоджали встановити вартість товару за ціною контракту. До того ж, при наданні відзиву на позов, відповідач не спростував доводів позивача щодо порушення процедури митного оформлення товару в частині не проведення консультації з декларантом перед застосуванням резервного методу визначення митної вартості товару.

11 вересня 2023 року відповідачем до суду надані заперечення на відповідь на відзив, що за своїм змістом фактично є аналогічними відзиву та наголошувалося на правомірності застосуванню митним органом резервного методу при здійсненні митного оформлення товару позивача та відсутності процедурних порушень, які б були підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Дослідивши матеріали справи, обставини, встановивши обставини, якими обґрунтовуються вимоги позову, відзиву на позовну заяву та інших заяв по суті справи, оцінивши докази, якими вони підтверджуються, суд дійшов наступного.

Судом встановлено, що 22 жовтня 2018 року між Компанією «ZHEJANG NAWAS INDUSTRY AND TRADE CO., LTD» (за договором: продавець) та Приватним підприємством «СОНЕКС» (за договором: покупець) укладено контракт № 22/1018-China, за умовами якого продавець продає, а покупець купує відповідно до інвойсу (рахунку-фактури).

Відповідно до п.1.2. контракту, вказаний товар продавець зобов`язується передати у власність покупця за узгодженою кількістю, номенклатури та асортименту, а покупець зобов`язується прийняти даний товар і оплатити його в порядку та строки, визначені сторонами у цьому контракті, відповідно інвойсу (рахунку-фактури), що виставляється покупцю.

За змістом п. 3.1. контракту, ціни на товар та на надані послуги зазначаються в доларах США, відповідно інвойсів (рахунків-фактури) на кожну партію товару.

У пункті 3.3. контракту зазначено, що оплата по цьому контракту проводиться замовником шляхом банківського переказу на розрахунковий рахунок виконавця. При цьому всі банківські витрати, пов`язані з переказом платежу несе замовник.

Оплата за даним контрактом проводиться на підставі інвойсів (рахунків-фактури) на кожну партію товару або за надану послугу (п. 3.7. контракту). Вартість упаковки і тари включається у ціну товару (пункт 4.6).

15 липня 2022 року між Компанією «ZHEJANG NAWAS INDUSTRY AND TRADE CO., LTD» та Приватним підприємством «СОНЕКС» укладено додаткову угоду № 3, за умовами якої зокрема пункт 4.4. контракту № 22/1018-China викладено в наступній редакції: умови поставки FOB_NINGBO в редакції INKOTERMS-2000. Умови поставки визначаються відповідно до проформи-інвойсу, що виставляється на поставку кожної партії товару.

30 грудня 2022 року між Компанією «ZHEJANG NAWAS INDUSTRY AND TRADE CO., LTD» та Приватним підприємством «СОНЕКС» укладено додаткову угоду № 4, за умовами якої пункт 9.8. контракту № 22/1018-China викладено в редакції: контракт набирає чинності з моменту підписання обома сторонами та діє до 31.12.2023 року.

Як зазначає позивач та вбачається з наявних в матеріалах справи доказів, позивачу в межах укладеного контракту було поставлено радіатори для опалення, алюмінієві (біметалеві), литі, неелектричні, 10-секційні: радіатори SH-BM-500С біметалеві, модель 96BI-500, 14700 секцій (1470 шт.) Торговельна марка OCEAN секцій (1414 шт.) Торговельна марка CAMINO Радіатори SH-BT-500C біметалеві, модель 500/96, 14140 Виробник ZHEJANG NAWAS INDUSTRY AND TRADE CO., LTD. Країна виробництва Китай (CN). Ущільнення для котлів та радіаторів центрального опалення, виготовлені з безасбестового пароніту (комбінація жаростійких мінеральних та ара мідних волокон з спеціальними наповнювачами та сумішшю гуми) ущільнюючі прокладки: прокладка радіаторна 10000 шт. Торгівельна марка CAMINO. Виробник ZHEJANG NAWAS INDUSTRY AND TRADE CO., LTD. Країна виробництва Китай (CN).

01 серпня 2023 року уповноваженою особою позивача з метою митного оформлення товару за укладеним контрактом було подано митну декларацію № 23UA24U0 та зовнішньоекономічний договір (контракт) № 22/1018-China від 22.10.2018 та додаткову угоду № 3 від 15.07.2022 року; № 4 від 30.12.2022 року до контракту; рахунок-фактуру (інвойс) № NW230204-LNOL01 від 12.06.2023 року; рахунок-фактуру (інвойс) № NW230204-LNOL02 від 12.06.2023 року; рахунок-проформа № NW230204-LNOL01 від 05.05.2023 року, № NW230204-LNOL01/1 від 12.06.2023 року, № NW230204-LNOL02 від 05.05.2023 року, № NW230204-LNOL02/1 від 12.06.2023 року; платіжне доручення № 32 від 08.05.2023 року, № 33 від 10.05.2023 року, № 40 від 13.06.2023 року; № 41 від 13.06.2023; 2 пакувальні листи від 12.06.2023 року; прейскурант виробника товару від 21.03.2023 року; автотранспортну накладну № 686 та № 891 від 28.07.2023 року; коносамент BW23060021 від 17.07.2023 року; декларація про походження товару № NW230204-LNOL01 та № NW230204-LNOL02 від 12.06.2023 року; договір про надання послуг митного брокера № БКМ/03-2019 від 01.03.2019 року.

Приватне підприємство «СОНЕКС» митну вартість поставлених товарів визначило за основним методом, за ціною договору (контракту) щодо товарів які імпортуються (вартість операції).

02 серпня 2023 року на повідомлення Митниці щодо наявності розбіжностей у документах позивач надав лист №02/08 у якому зазначено, що документи подані декларантом на підтвердження заявленої митної вартості товарів і обраного методу її визначення містять всі відомості, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів та відомості щодо ціни, що була фактично сплачена за ці товари, а зауваження Митниці не свідчать про наявність обґрунтованих сумнівів у достовірності поданих документів.

Щодо умов поставки, то декларант звертав увагу митного органу, що зовнішньоекономічний договір контракт від 22.10.2018 року № 22/1018-China в редакції додаткової угоди № 3 від 15.07.2022 року у пункті 4.4. містить положення, що умови поставки визначаються згідно проформи-інвойсу, який виписується/надається на кожну партію поставки товару.

Щодо реквізитів в рахунках-фактурах, то у листі № 02/08 ПП «СОНЕКС» вказало, що комерційні інвойси № NW230204-LNOL01 та № NW230204-LNOL02 від 12.06.2023 року стосовно найменування покупця та його місцезнаходження, а також містяться посилання на контракт, в якому реквізити покупця викладені більш детально. До того ж, пункт 4.2. зовнішньоекономічного договору № 22/1018-China не містить вичерпного переліку чи обов`язкових реквізитів продавця/покупця, що дозволяє ідентифікувати юридичну особу та її зв`язок з постачанням товарів. Пункт 4.2. зовнішньоекономічного договору від 22.10.2018 року № 22/1018-China не містить вичерпного переліку та взагалі будь-якого переліку необхідних реквізитів продавця/покупця.

При цьому, декларантом додатково подано митниці бухгалтерську виписку по взаємним розрахункам станом на 24.07.2023 року, прайс-лист виробника товару від 21.03.2023 року; експортну митну декларацію № 49700751 та № 49699570.

02 серпня 2023 року відповідачем було прийнято рішення про коригування митної вартості товарів, пред`явлених до митного оформлення №UА500020/2023/000130/2 у якому зазначено, що згідно п.4.4. зовнішньоекономічного договору від 22.10.2018 року № 22/1018-China та доповнення до зовнішньоекономічного договору (контракту) № 3 від 15.07.2022 року зазначені умови поставки, ніж у рахунках-фактурах та рахунках-проформах;

2) згідно пункту 4.2. зовнішньоекономічного договору від 22.10.2018 року № 22/1018-China в рахунках-проформах відсутні реквізити покупця.

Декларанту роз`яснено права викладені у п.3 ст.52 МКУ на випуск у вільний обіг товарів, що декларуються у разі згоди декларанта або уповноваженої ним особи з рішенням митного органу про коригування митної вартості товарів - за умови сплати митних платежів згідно з митною вартістю, визначеною митним органом; у разі незгоди декларанта з рішенням митного органу про коригування заявленої митної вартості товарів - за умови сплати митних платежів згідно із заявленою митною вартістю товарів та надання гарантій відповідно до розділу X МКУ в розмірі, визначеному митним органом відповідно до ч.7 ст.55 МКУ. Роз`яснено права на оскарження рішення про коригування заявленої митної вартості у митному органі вищого рівня відповідно до глави 4 цього МКУ або суду.

Митна вартість визначена Митницею за резервним методом.

02 серпня 2023 року відповідачем було прийнято картку відмову у прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення № UA500020/2023/000507.

Товар, який надійшов на адресу позивача, було випущено у вільний обіг за митною декларацією (МД) № 23UA24U0 за умови забезпечення сплати різниці між сумою митних платежів, обчисленою згідно з митною вартістю товарів, визначеною декларантом та сумою митних платежів, обчисленою згідно з митною вартістю товарів, визначеною митним органом, шляхом надання гарантій відповідно до розділу X Митного кодексу України.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Вирішуючи спір, суд виходить із наступного.

Згідно з ч.1 ст.49 Митного кодексу України митною вартістю товарів, які переміщуються через митний кордон України, є вартість товарів, що використовується для митних цілей, яка базується на ціні, що фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.

Відповідно до ч.1 ст.50 Митного кодексу України відомості про митну вартість товарів використовуються для: 1) нарахування митних платежів; 2) застосування інших заходів державного регулювання зовнішньоекономічної діяльності України; 3) ведення митної статистики; 4) розрахунку податкового зобов`язання, визначеного за результатами документальної перевірки.

Згідно з ч.ч.1-2 ст.51 Митного кодексу України митна вартість товарів, що переміщуються через митний кордон України, визначається декларантом відповідно до норм цього Кодексу. Митна вартість товарів, що ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, визначається відповідно до глави 9 цього Кодексу.

Відповідно до ч.ч.1-2 ст.52 Митного кодексу України заявлення митної вартості товарів здійснюється декларантом або уповноваженою ним особою під час декларування товарів у порядку, встановленому розділом VIII цього Кодексу та цією главою. Декларант або уповноважена ним особа, які заявляють митну вартість товару, зобов`язані: 1) заявляти митну вартість, визначену ними самостійно, у тому числі за результатами консультацій з митним органом; 2) подавати митному органу достовірні відомості про визначення митної вартості, які повинні базуватися на об`єктивних, документально підтверджених даних, що піддаються обчисленню; 3) нести всі додаткові витрати, пов`язані з коригуванням митної вартості або наданням митному органу додаткової інформації.

Згідно з ч.1 ст.53 Митного кодексу України у випадках, передбачених цим Кодексом, декларант подає митному органу документи, що підтверджують заявлену митну вартість товарів і обраний метод її визначення.

Суд зазначає, що ч.2 вищезазначеної статті 53 Митного кодексу України містить вичерпний перелік документів, які подаються декларантом для підтвердження заявленої митної вартості товарів та обраного методу її визначення. До них відносяться: документами, які підтверджують митну вартість товарів, є: 1) декларація митної вартості, що подається у випадках, визначених у частинах п`ятій і шостій статті 52 цього Кодексу, та документи, що підтверджують числові значення складових митної вартості, на підставі яких проводився розрахунок митної вартості; 2) зовнішньоекономічний договір (контракт) або документ, який його замінює, та додатки до нього у разі їх наявності; 3) рахунок-фактура (інвойс) або рахунок-проформа (якщо товар не є об`єктом купівлі-продажу); 4) якщо рахунок сплачено, - банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товару; 5) за наявності - інші платіжні та/або бухгалтерські документи, що підтверджують вартість товару та містять реквізити, необхідні для ідентифікації ввезеного товару; 6) транспортні (перевізні) документи, якщо за умовами поставки витрати на транспортування не включені у вартість товару, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів; 7) ліцензія на імпорт товару, якщо імпорт товару підлягає ліцензуванню; 8) якщо здійснювалося страхування, - страхові документи, а також документи, що містять відомості про вартість страхування.

Відповідно до ч.ч.3-4 ст.53 Митного кодексу України у разі якщо документи, зазначені у частині другій цієї статті, містять розбіжності, які мають вплив на правильність визначення митної вартості, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари, декларант або уповноважена ним особа на письмову вимогу митного органу зобов`язані протягом 10 календарних днів надати (за наявності) такі додаткові документи: 1) договір (угоду, контракт) із третіми особами, пов`язаний з договором (угодою, контрактом) про поставку товарів, митна вартість яких визначається; 2) рахунки про здійснення платежів третім особам на користь продавця, якщо такі платежі здійснюються за умовами, визначеними договором (угодою, контрактом); 3) рахунки про сплату комісійних, посередницьких послуг, пов`язаних із виконанням умов договору (угоди, контракту); 4) виписку з бухгалтерської документації; 5) ліцензійний чи авторський договір покупця, що стосується оцінюваних товарів та є умовою продажу оцінюваних товарів; 6) каталоги, специфікації, прейскуранти (прайс-листи) виробника товару; 7) копію митної декларації країни відправлення; 8) висновки про якісні та вартісні характеристики товарів, підготовлені спеціалізованими експертними організаціями, та/або інформація біржових організацій про вартість товару або сировини. У разі якщо митний орган має обґрунтовані підстави вважати, що існуючий взаємозв`язок між продавцем і покупцем вплинув на заявлену декларантом митну вартість, декларант або уповноважена ним особа на письмову вимогу митного органу, крім документів, зазначених у частинах другій та третій цієї статті, подає (за наявності) такі документи: 1) виписку з бухгалтерських та банківських документів покупця, що стосуються відчуження оцінюваних товарів, ідентичних та/або подібних (аналогічних) товарів на території України; 2) довідкову інформацію щодо вартості у країні-експортері товарів, що є ідентичними та/або подібними (аналогічними) оцінюваним товарам; 3) розрахунок ціни (калькуляцію).

Згідно з ч.ч.5-6 ст.53 Митного кодексу України забороняється вимагати від декларанта або уповноваженої ним особи будь-які інші документи, відмінні від тих, що зазначені в цій статті. Декларант або уповноважена ним особа за власним бажанням може подати додаткові наявні у них документи для підтвердження заявленої ними митної вартості товару.

Суд зазначає, що факт неподання декларантом додаткових документів без належного обґрунтування митницею, що вони можуть усунути сумніви спірних відомостей, не є підставою для відмови в митному оформленні товару.

У постановах від 31.03.2015 року та від 02.06.2015 року (справи № № 21-127а15, 21-498а15 відповідно) Верховний Суд України висловлював позицію, що митні органи мають право здійснювати контроль правильності обчислення декларантом митної вартості, але ці повноваження здійснюються у спосіб, визначений законом. Наявність у митного органу обґрунтованого сумніву у правильності визначення митної вартості є обов`язковою, оскільки з цією обставиною закон пов`язує можливість витребування додаткових документів у декларанта та надає митниці право вчиняти наступні дії, спрямовані на визначення дійсної митної вартості товарів. Разом з цим, витребувати необхідно ті документи, які дають можливість пересвідчитись у правильності чи помилковості задекларованої митної вартості, а не всі, які передбачені ст.53 Митного кодексу України. Ненадання повного переліку витребуваних документів може бути підставою для визначення митної вартості не за першим методом лише тоді, коли подані документи є недостатніми чи такими, що у своїй сукупності не спростовують сумнів у достовірності наданої інформації.

Дослідивши матеріали справи суд встановив, що надані позивачем до митного оформлення документи містять всі необхідні реквізити та відомості, що підтверджують числові значення складових митної вартості товару, відомостей щодо ціни, що була сплачена за цей товар.

Стосовно доводів митного органу про те, що згідно п.4.4. зовнішньоекономічного договору від 22.10.2018 року № 22/1018-China та доповнення до зовнішньоекономічного договору (контракту) № 3 від 15.07.2022 року зазначені умови поставки, ніж у рахунках-фактурах та рахунках-проформах, то суд наголошує, що укладений контракт у вказаній редакції чітко передбачає умови поставки товару. При цьому, відповідно до комерційних інвойсів № NW230204-LNOL01 та № NW230204-LNOL02 від 12.06.2023 року та рахунків-проформ № NW230204-LNOL01 від 05.05.2023 року, № NW230204-LNOL01/1 від 12.06.2023 року, № NW230204-LNOL02 від 05.05.2023 року, № NW230204-LNOL02/1 від 12.06.2023 року зазначено, що товар поставляється на умовах CPT Odesa, що з урахуванням умов укладеного контракту містить узгоджувальні положення.

Таким чином, суд вважає, що викладений в рішенні про коригування митної вартості товару означений недолік в документах декларанта не знайшов свого підтвердження та спростовується наявними в матеріалах справи доказами.

Крім того, суд погоджується із доводами позивача, що в рахунках-проформах містяться достатні реквізити покупця, оскільки комерційні інвойси № NW230204-LNOL01 та № NW230204-LNOL02 від 12.06.2023 року містять посилання на контракт, в якому реквізити покупця викладені більш детально. При цьому, суд додатково зважає на те, що пункт 4.2. зовнішньоекономічного договору № 22/1018-China не містить вичерпного переліку чи обов`язкових реквізитів продавця/покупця, що дозволяє ідентифікувати юридичну особу та її зв`язок з постачанням товарів.

Отже, за встановлених обставин суд робить висновок, що рахунки-проформи фактично містять реквізити покупця та його можливо ідентифікувати, а відтак судом не встановлено недоліку, викладеному в оскаржуваному рішенні, тому суд вважає такий висновок Митниці необгрунтованим.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.54 Митного кодексу України контроль правильності визначення митної вартості товарів здійснюється митним органом під час проведення митного контролю і митного оформлення шляхом перевірки числового значення заявленої митної вартості. Контроль правильності визначення митної вартості товарів за основним методом - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту (вартість операції), здійснюється митним органом шляхом перевірки розрахунку, здійсненого декларантом, за відсутності застережень щодо застосування цього методу, визначених у частині першій статті 58 цього Кодексу. За результатами здійснення контролю правильності визначення митної вартості товарів митний орган визнає заявлену декларантом або уповноваженою ним особою митну вартість чи приймає письмове рішення про її коригування відповідно до положень статті 55 цього Кодексу.

Згідно з ч.ч.4-5 ст.54 Митного кодексу України митний орган під час здійснення контролю правильності визначення митної вартості товарів зобов`язаний: 1) здійснювати контроль заявленої декларантом або уповноваженою ним особою митної вартості товарів шляхом перевірки числового значення заявленої митної вартості, наявності в поданих зазначеними особами документах усіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари; 2) надавати декларанту або уповноваженій ним особі письмову інформацію про причини, за яких заявлена ними митна вартість не може бути визнана; 3) надавати декларанту або уповноваженій ним особі письмову інформацію щодо порядку і методу визначення митної вартості, застосованих у разі коригування митної вартості, а також щодо підстав здійснення такого коригування; 4) випускати у вільний обіг товари, що декларуються: у разі визнання митним органом заявленої митної вартості товарів - за умови сплати митних платежів згідно із заявленою митною вартістю; у разі згоди декларанта або уповноваженої ним особи з рішенням митного органу про коригування митної вартості товарів - за умови сплати митних платежів згідно з митною вартістю, визначеною митним органом; у разі незгоди декларанта або уповноваженої ним особи з рішенням митного органу про коригування заявленої митної вартості товарів - за умови сплати митних платежів згідно із заявленою митною вартістю товарів та надання гарантій відповідно до розділу Х цього Кодексу в розмірі, визначеному митним органом відповідно до частини сьомої статті 55 цього Кодексу. Митний орган з метою здійснення контролю правильності визначення митної вартості товарів має право: 1) упевнюватися в достовірності або точності будь-якої заяви, документа чи розрахунку, поданих для цілей визначення митної вартості; 2) у випадках, встановлених цим Кодексом, письмово запитувати від декларанта або уповноваженої ним особи встановлені статтею 53 цього Кодексу додаткові документи та відомості, якщо це необхідно для прийняття рішення про визнання заявленої митної вартості; 3) у випадках, встановлених цим Кодексом, здійснювати коригування заявленої митної вартості товарів; 4) проводити в порядку, визначеному статтями 345-354 цього Кодексу, перевірки правильності визначення митної вартості товарів після їх випуску; 5) звертатися до митних органів інших країн із запитами щодо надання відомостей, необхідних для підтвердження достовірності заявленої митної вартості; 6) застосовувати інші передбачені цим Кодексом форми митного контролю.

Відповідно до ч.6 ст.54 Митного кодексу України митний орган може відмовити у митному оформленні товарів за заявленою декларантом або уповноваженою ним особою митною вартістю виключно за наявності обґрунтованих підстав вважати, що заявлено неповні та/або недостовірні відомості про митну вартість товарів, у тому числі невірно визначено митну вартість товарів, у разі: 1) невірно проведеного декларантом або уповноваженою ним особою розрахунку митної вартості; 2) неподання декларантом або уповноваженою ним особою документів згідно з переліком та відповідно до умов, зазначених у частинах другій - четвертій статті 53 цього Кодексу, або відсутності у цих документах всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари; 3) невідповідності обраного декларантом або уповноваженою ним особою методу визначення митної вартості товару умовам, наведеним у главі 9 цього Кодексу; 4) надходження до митного органу документально підтвердженої офіційної інформації митних органів інших країн щодо недостовірності заявленої митної вартості.

Згідно з ч.7 ст.54 Митного кодексу України у разі якщо під час проведення митного контролю митний орган не може аргументовано довести, що заявлено неповні та/або недостовірні відомості про митну вартість товарів, у тому числі невірно визначено митну вартість товарів, заявлена декларантом або уповноваженою ним особою митна вартість вважається визнаною автоматично.

Відповідно до ч.1 ст.55 Митного кодексу України рішення про коригування заявленої митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України з поміщенням у митний режим імпорту, приймається митним органом у письмовій формі під час здійснення контролю правильності визначення митної вартості цих товарів як до, так і після їх випуску, якщо митним органом у випадках, передбачених частиною шостою статті 54 цього Кодексу, виявлено, що заявлено неповні та/або недостовірні відомості про митну вартість товарів, у тому числі невірно визначено митну вартість товарів.

Згідно з ч.1 ст.57 Митного кодексу України визначення митної вартості товарів, які ввозяться в Україну відповідно до митного режиму імпорту, здійснюється за такими методами: 1) основний - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються (вартість операції); 2) другорядні: а) за ціною договору щодо ідентичних товарів; б) за ціною договору щодо подібних (аналогічних) товарів; в) на основі віднімання вартості; г) на основі додавання вартості (обчислена вартість); ґ) резервний.

Відповідно до ч.ч.2-8 ст.57 Митного кодексу України основним методом визначення митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, є перший метод - за ціною договору (вартість операції). Кожний наступний метод застосовується лише у разі, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу відповідно до норм цього Кодексу. Застосуванню другорядних методів передує процедура консультацій між митним органом та декларантом з метою визначення основи вартості згідно з положеннями статей 59 і 60 цього Кодексу. Під час таких консультацій митний орган та декларант можуть здійснити обмін наявною у кожного з них інформацією за умови додержання вимог щодо її конфіденційності. У разі неможливості визначення митної вартості товарів згідно з положеннями статей 59 і 60 цього Кодексу за основу для її визначення може братися або ціна, за якою ідентичні або подібні (аналогічні) товари були продані в Україні не пов`язаному із продавцем покупцю відповідно до статті 62 цього Кодексу, або вартість товарів, обчислена відповідно до статті 63 цього Кодексу. При цьому кожний наступний метод застосовується, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу. Методи на основі віднімання та додавання вартості (обчислена вартість) можуть застосовуватися у будь-якій послідовності на прохання декларанта або уповноваженої ним особи. У разі якщо неможливо застосувати жоден із зазначених методів, митна вартість визначається за резервним методом відповідно до вимог, встановлених статтею 64 цього Кодексу.

Як вже було зазначено судом вище, відповідач здійснив коригування заявленої позивачем митної вартості товарів із застосуванням резервного методу, збільшивши вартість товарів, що призвело до збільшення митних платежів для позивача на суму 137514грн.

Відповідно до ч.ч.1-2 ст.64 Митного кодексу України у разі якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом послідовного використання методів, зазначених у статтях 58-63 цього Кодексу, митна вартість оцінюваних товарів визначається з використанням способів, які не суперечать законам України і є сумісними з відповідними принципами і положеннями Генеральної угоди з тарифів і торгівлі (GAТТ). Митна вартість, визначена згідно з положеннями цієї статті, повинна ґрунтуватися на раніше визнаних (визначених) митними органами митних вартостях.

Під час розгляду справи відповідач не підтвердив належними та допустимими доказами, а також аргументованими доводами наявність у поданих позивачем документах розбіжностей, ознак підробки або відсутності всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товару, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена за цей товар.

Тобто, правильність визначення позивачем митної вартості товару за ціною договору, а також об`єктивна можливість застосування першого методу не були спростовані відповідачем відповідно до законодавства.

Відповідно до ч.3 ст.318 Митного кодексу України митний контроль передбачає виконання митними органами мінімуму митних формальностей, необхідних для забезпечення додержання законодавства України з питань митної справи.

Ця норма також відповідає стандартним правилам, встановленим пунктами 3.16 та 6.2 Загального додатку до Міжнародної конвенції про спрощення та гармонізацію митних процедур, до якої Україна приєдналась згідно із Законом України від 15.02.2011 року № 3018-VI «Про внесення змін до Закону України «Про приєднання України до Протоколу про внесення змін до Міжнародної конвенції про спрощення та гармонізацію митних процедур», якими запроваджено стандартні правила: на підтвердження декларації на товари митна служба вимагає тільки ті документи, які є необхідними для проведення контролю за даною операцією та забезпечення виконання усіх вимог щодо застосування митного законодавства; митний контроль обмежується мінімумом, необхідним для забезпечення дотримання митного законодавства.

Крім того, це узгоджується з проголошеними у ст.8 Митного кодексу України принципами здійснення державної митної справи на засадах законності та презумпції невинуватості, єдиного порядку переміщення товарів, транспортних засобів через митний кордон України, спрощення законної торгівлі, заохочення доброчесності та інших.

З урахуванням зазначеного, суд прийшов висновку, що митний орган не надав доказів того, що документи подані декларантом є недостатніми чи такими, що у своїй сукупності викликають сумнів у достовірності заявленої вартості, невідповідності обраного позивачем методу визначення митної вартості товару. В поданих при митному оформленні товару документах відсутні розбіжності, оскільки вони містять всі відомості, що підтверджують числові значення складових митної вартості товару та щодо ціни, що підлягала сплаті та була сплачена за цей товар.

Відповідно до ч.ч.1-2 ст.256 Митного кодексу України відмова у митному оформленні - це письмове вмотивоване рішення митного органу про неможливість здійснення митного оформлення товарів, транспортних засобів комерційного призначення через невиконання декларантом або уповноваженою ним особою умов, визначених цим Кодексом. У рішенні про відмову у митному оформленні повинні бути зазначені причини відмови та наведені вичерпні роз`яснення вимог, виконання яких забезпечує можливість митного оформлення товарів, транспортних засобів комерційного призначення. Зазначене рішення повинно також містити інформацію про порядок його оскарження.

Повноваження контролюючого органу витребувати додаткові документи стосується тільки тих документів, які дають можливість пересвідчитись у правильності чи помилковості задекларованої митної вартості, а не всіх, передбачених статтею 53 МК, документів. Ненадання декларантом витребуваних контролюючим органом документів може бути підставою для коригування митної вартості у випадку, коли подані документи є недостатніми чи такими, що у своїй сукупності не спростовують об`єктивних сумнівів щодо достовірності наданої декларантом інформації. Такий висновок щодо застосування норм статей 53, 54 МК України зробив Верховний Суд в ряді постанов, зокрема в постановах від 27.03.2020 року по справі № 9540/2605/18, від 06.05.2020 року по справі N9140/1713/19, від 16.04.2021 року по справі № 140/2000/19.

Суд зазначає, що самостійне визначення контролюючим органом ціни товару не може впливати на права та обов`язки сторін Договору, за умови їх підтвердження належними документами.

З наявних в матеріалах справи доказів суд робить висновок, що правових підстав для витребування у позивача додаткових документів для здійснення митного оформлення товару не було, оскільки з наданих документів жодних розбіжностей чи неточностей не вбачається, а відповідачем при розгляді документів не надано належної оцінки їх змісту та не здійснено їх системного аналізу для прийняття законного, обґрунтованого та вмотивованого рішення за наслідками проведення митних формальностей.

Суд зазначає, що відповідач не надав доказів на підтвердження існування обґрунтованих сумнівів у правильності визначення митної вартості товару; неможливості перевірки числового значення митної вартості товарів на підставі поданих декларантом документів та пояснень.

Ненадання повного переліку витребуваних документів може бути підставою для визначення митної вартості не за першим методом лише тоді, коли подані документи є недостатніми чи такими, що у своїй сукупності не спростовують сумнів у достовірності наданої інформації.

При цьому, як слідує зі змісту приписів частини третьої статті 318 МК України, митний контроль має передбачати виконання митними органами мінімуму митних формальностей, необхідних для забезпечення додержання законодавства України з питань державної митної справи.

До того ж, відповідно до вимог частини сьомої статті 54 МК України, у разі якщо під час проведення митного контролю митний орган не може аргументовано довести, що заявлено неповні та/або недостовірні відомості про митну вартість товарів, у тому числі невірно визначено митну вартість товарів, заявлена декларантом або уповноваженою ним особою митна вартість вважається визнаною автоматично.

Верховний Суд у постановах від 27.02.2019 року по справі № 814/1647/16, від 06.03.2019року по справі № 809/278/17, від 13.06.2019 року по справі № 820/6315/15, від 21.01.2020 року по справі № 813/2719/15) вказував, що висновок про те, що митна вартість товару документально не підтверджена, є недостатнім для витребування у декларанта додаткових документів та прийняття рішення про коригування митної вартості, без зазначення, при цьому, які саме складові митної вартості товарів є непідтвердженими, у чому полягає невідповідність даних або які розбіжності, наявні в поданих декларантом документах.

Відповідач, приймаючи рішення про коригування митної вартості імпортованого товару за методом не за ціною договору, не вказав, яким чином митна вартість товару визначена саме в такому розмірі, які складові вплинули на формування такої вартості, не навів порівняння характеристик оцінюваного товару та характеристик товару, ціна якого взята за основу для коригування митної вартості, не зазначив країну походження та рік виготовлення такого товару, його технічний стан, що є окремою підставою для скасування такого рішення (така правова позиція викладена у постанові Верховного суду від 09.04.2020 року по справі № 826/4827/16) та взагалі не навів джерело походження даних про вартість товарів при коригуванні ціни за одиницю товару в оскаржуваному рішенні.

Суд звертає увагу, що принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень має на увазі, що рішенням повинне бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року, вказує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Серед критеріїв (принципів), які повинні застосовуватись суб`єктом владних повноважень при прийнятті ним рішень та вчиненні дій та якими керується адміністративний суд у разі оскарження таких рішень, дій, є, зокрема, критерій законності, відповідно до якого суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти на виконання закону, за умов та обставин, визначених ним, а рішення суб`єкта владних повноважень має прийматися обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, у спорах про оскарження акту індивідуальної дії суб`єкта владних повноважень, який стосується прав та обов`язків особи, суд при вирішенні справи має надати повну та об`єктивну правову оцінку такому акту.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, однак відповідач не довів наявність розбіжностей в поданих документах, документи містили всі відомості, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, а також надавали можливість відповідачу визначити митну вартість товару, відповідач не мав підстав витребовувати у позивача додаткові документи та відмовляти у розмитненні товару позивачу за ціною контракту у зв`язку з їх відсутністю (неподанням), а також не довів обгрунтвоаність коригування вартості товарів за резервним методом у визначеній сумі.

Відповідачем, як суб`єктом владних повноважень не доведено суду, що надані позивачем документи містять розбіжності, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.

Відповідно до ст. 8 Митного кодексу України державна митна служба здійснюється на основі принципів, в тому числі, законності та презумпції невинуватості, єдиного порядку переміщення товарів, транспортних засобів через митний кордон України, спрощення законної торгівлі, заохочення доброчесності, тощо.

Згідно з ч. 3 ст. 318 Митного кодексу України митний контроль має передбачати виконання органами доходів і зборів мінімуму митних формальностей, необхідних для забезпечення додержання законодавства України з питань державної митної справи.

Оскільки позивачем були надані для митного оформлення товару документи, необхідні для визначення його митної вартості, документи містять повну інформацію про митну вартість товару та її складові частини, не містять суттєвих розбіжностей, тощо, відмова відповідача у розмитненні товару за митною декларацією є неправомірною, а оскаржуване рішення про коригування митної вартості товарів є протиправним та підлягає скасуванню судом.

Відповідачем законність оскаржуваного рішення не доведена та не обґрунтована, його доводи суд відхиляє з вищенаведених мотивів; надані ним докази не спростовують те, що товар мав бути розмитнений за ціною контракту.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Згідно з ч. 1 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Враховуючи вищезазначене та оцінюючи надані докази в сукупності, суд вважає позовні вимоги ПП «СОНЕКС» обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі, а аргументи відповідача відхиляє з наведених вище підстав.

Стосовно розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Згідно ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи висновки суду про задоволення позовних вимог, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача судового збору у розмірі 2684 грн.

Що стосується відшкодування витрат на правничу професійну допомогу в розмірі 5000 грн., суд зазначає наступне.

Відповідно ч.3 ст.132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Відповідно до ч.ч.1-2 ст.134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Згідно з ч.ч.3-4 ст.134 КАС України для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч.ч.5-7 ст.134 КАС України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з ч.1 ст.30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Відповідно до ч.2 ст.30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Згідно з ч.3 ст.30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до ч.9 ст.139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі "Баришевський проти України" (заява № 71660/11), пункті 80 рішення у справі "Двойних проти України" (заява № 72277/01), пункті 88 рішення у справі "Меріт проти України" (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Крім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява № 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

На підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу позивачем суду надано договір про надання правової (правничої) професійної допомоги № 0408/23 від 04 серпня 2023 року, укладений між ПП «СОНЕКС» та Адвокатським Бюро «Олексія Чорного»; рахунок на оплату № 24 від 11 серпня 2023 року, платіжна інструкція № 1072 від 14 серпня 2023 року.

Заперечень щодо співмірності цих витрат відповідач не заявив.

З урахуванням вищенаведеного, суд погоджується з доводами позивача про документальне підтвердження понесення витрат на оплату правничої допомоги у розмірі 5000 грн. При цьому, розмір витрат саме у цій сумі є пропорційним до предмета спору та складності справи, враховуючи обсяг доказів по справі, витрачений час на підготовку процесуальних документів та інших критеріїв, встановлених ч.9 ст.139 КАС України.

Тому на користь позивача з відповідача підлягають стягненню витрати на правничу допомогу у розмірі 5 000 грн.

Керуючись ст. ст. 134, 139, 241-246, 250, 255, 260, 262, 295, 297 КАС України, суд,-

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов Приватного підприємства Сонекс (код ЄДРПОУ 30658841; адреса: вул. Миколи Боровського, 33, м. Одеса, 65031) до Одеської митниці (відокремлений підрозділ Державної митної служби України) (код ЄДРПОУ ВП 44005631; адреса: вул. Лип Івана та Юрія, буд.21А, м. Одеса, 65078) про визнання протиправним та скасування рішення про коригування митної вартості задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення про коригування митної вартості товарів №UА500020/2023/000130/2 від 02.08.2023 року, прийняте Одеською митницею.

Стягнути з Одеської митниці (код ЄДРПОУ ВП 44005631) за рахунок бюджетних асигнувань на користь Приватного підприємства Сонекс (код ЄДРПОУ 30658841) витрати зі сплати судового збору у сумі 2684(дві тисячі шістсот вісімдесят чотири гривень)грн. 00коп. та 5000(п`ять тисяч)грн.00коп. витрат на професійну правничу допомогу.

Рішення суду може бути оскаржено в порядку та в строки, встановлені ст. ст. 293,295 КАС України, до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та в строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Суддя М.М. Аракелян