Справа № 120/3751/23
Суддя: Полотнянко Ю.П.
Дата ухвалення: 2023-12-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/3751/23

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Свентух В.М.

Суддя-доповідач - Полотнянко Ю.П.

20 грудня 2023 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Полотнянка Ю.П.

суддів: Смілянця Е. С. Драчук Т. О. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 07 серпня 2023 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області, Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України Вінницькій області, Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 07.08.2023 позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області №46 від 03.02.2023 року.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком від 27.01.2023 року, з урахування правової оцінки, наданої судом у рішенні.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з судовим рішенням Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області подало апеляційну скаргу, в якій просило скасувати вказане рішення та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що, на його думку, призвело до неправильного вирішення спору.

Серед іншого апелянт вказав, що судом першої інстанції не надано належної оцінки щодо наявності підстав для не зарахування до стахового стажу прозивача:

- періоди роботи згідно з трудовою книжкою від 22.09.1980 року НОМЕР_1 , оскільки перша сторінка трудової книжки завірена нечитабельною печаткою;

- період роботи з 22.09.1980 року по 01.06.1981 року, оскільки запис про звільнення з роботи завірений нечіткою печаткою;

- періоди роботи з 20.07.1981 року по 15.01.1982 року, з 18.01.1982 року по 24.06.1982 року, з 24.06.1982 року по 30.11.1986 року та догляд за дитиною до 3 річного віку, ОСОБА_2 , згідно свідоцтвом про народження від 25.03.1996 року НОМЕР_2 (місце народження м. Таллінн, Естонська Республіка), оскільки стаж набутий в Естонській Республіці не підлягає зарахуванню згідно з Угодою між Україною та Естонською Республіку у сфері соціального забезпечення від 05.10.2010 року;

- період роботи з 06.02.1989 року по 31.12.1991 року, оскільки відсутня інформація про встановлення мінімум трудової участі в громадському господарстві та під час роботи за фактичною тривалістю (відпрацьовані трудодні);

- період роботи з 01.01.1992 року по 20.07.1994 року, з 20.07.1994 року по 22.08.1994 року, оскільки починаючи з 01.01.2023, російська федерація припинила участь у угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 року.

Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, у відповідності до вимог п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 27.01.2023 року звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

З 01.04.2021 року органи Пенсійного фонду України при опрацюванні заяв про призначення або перерахунок пенсій застосовують принцип екстериторіальності.

Екстериторіальність передбачає опрацювання заяв про призначення/перерахунок пенсій бек-офісами територіальних органів Фонду в порядку черговості надходження таких заяв незалежно від того, де було прийнято заяву та де проживає пенсіонер.

Застосування екстериторіального призначення та перерахунку пенсій передбачено постановою правління Пенсійного фонду України від 16.12.2020 року № 25-1 "Про затвердження Змін до деяких постанов правління Пенсійного фонду України", зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 16.03.2021 року за № 339/35961.

За принципом екстериторіальності заяву позивача було розглянуто Головним управлінням Пенсійного фонду України в Хмельницькій області та прийнято рішення №46 від 03.02.2023 року, яким відмовлено в призначенні пенсії за віком в зв`язку із відсутністю необхідного страхового стажу.

Із даного рішення вбачається, що страховий стаж позивача становить 23 роки 8 місяців 20 днів.

До загального стажу не зараховано:

- періоди роботи згідно з трудовою книжкою від 22.09.1980 року НОМЕР_1 , оскільки перша сторінка трудової книжки завірена нечитабельною печаткою;

- період роботи з 22.09.1980 року по 01.06.1981 року, оскільки запис про звільнення з роботи завірений нечіткою печаткою;

- періоди роботи з 20.07.1981 року по 15.01.1982 року, з 18.01.1982 року по 24.06.1982 року, з 24.06.1982 року по 30.11.1986 року та догляд за дитиною до 3 річного віку, ОСОБА_2 , згідно свідоцтвом про народження від 25.03.1996 року НОМЕР_2 (місце народження м. Таллінн, Естонська Республіка), оскільки стаж набутий в Естонській Республіці не підлягає зарахуванню згідно з Угодою між Україною та Естонською Республіку у сфері соціального забезпечення від 05.10.2010 року;

- період роботи з 06.02.1989 року по 31.12.1991 року, оскільки відсутня інформація про встановлення мінімум трудової участі в громадському господарстві та під час роботи за фактичною тривалістю (відпрацьовані трудодні);

- період роботи з 01.01.1992 року по 20.07.1994 року, з 20.07.1994 року по 22.08.1994 року, оскільки починаючи з 01.01.2023, російська федерація припинила участь у угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 року.

Не погоджуючись із таким рішенням, позивач звернулась до суду з даним адміністративним позовом.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відмова позивачу в призначені пенсії за віком є передчасною, рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області №46 від 03.02.2023 року не обґрунтоване, в зв`язку з чим наявні підстави для визнання його протиправним та як наслідок скасування.

З приводу позовних вимог зобов`язального характеру (про призначення і виплату пенсії позивачу), то оцінивши наявні у справі докази суд дійшов переконання, що приймаючи рішення №46 від 03.02.2023 року про відмову ОСОБА_1 в призначені пенсії за віком, відповідач (2) не надав належної правової оцінки інформації про трудову діяльність позивача, а саме відомостям із трудової книжки, у зв`язку з чим зробив передчасний висновок про неможливість зарахування позивачу до страхового стажу періодів її роботи, що зазначені у трудовій книжці від 22.09.1980 року НОМЕР_1 .

Суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення заявлених позивачем вимог шляхом зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 щодо призначення пенсії за віком, з урахування правової оцінки, наданої судом у цьому рішенні.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

На підставі вказаної норми апеляційний суд не надає правової оцінки рішенню суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції в частині задоволення позову враховуючи наступне.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат для догляду, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян регулюються Законом України "Про пенсійне забезпечення" та Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Статтею 8 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Відповідно до статті 24 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" страховий стаж - це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону, за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" передбачено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 29 років з 01.01.2022 року по 31.12.2022 року.

Статтею 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

На виконання зазначеної норми Закону, постановою Кабінету міністрів України № 637 від 12.08.1993 року затверджено "Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки чи відповідних записів в ній" (далі - Порядок № 637).

Положеннями пункту 1 Порядку встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Згідно з пунктом 3 зазначеного Порядку передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи. За відсутності зазначених у цьому пункті документів для підтвердження трудового стажу приймаються членські квитки профспілок. При цьому підтверджуються періоди роботи лише за той час, за який є відмітки про сплату членських внесків.

Відповідно до ст. 48 Кодексу законів про працю України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Системний аналіз наведених правових положень свідчить про те, що основним документом, який підтверджує стаж роботи є трудова книжка. А необхідність підтверджувати періоди роботи для визначення стажу роботи виникає у разі відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній.

Подібний висновок відображений у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 21.01.2020 року у справі № 588/647/17.

Як вбачається з наявної в матеріалах справи копії трудової книжки від 22.09.1980 року НОМЕР_1 , позивач:

- 22.09.1980 року прийнята на посаду вихователя дитячого садочку №140;

- 01.06.1981 року звільнена за особистим бажанням;

- 20.07.1981 року прийнята табельщиком у відділ кадрів;

- 15.01.1982 року звільнена за власним бажанням;

- 18.01.1982 року прийнята на роботу в цех автотранспорту на посаду комірника Таллінського рибокомбінату;

- 24.06.1982 року звільнена за власним бажанням;

- 24.06.1982 року прийнята бухгалтером у відділ обліку з працівниками та службовцями;

- 09.04.1984 року переведена старшим бухгалтером у відділ обліку з працівниками та службовцями;

- 30.11.1986 року звільнена за власним бажанням;

- 06.02.1989 року прийнята сторожем в цех обробки харчової продукції у рибокомбінат "Ударник" Мурманської області;

- 20.07.1994 року звільнена у зв`язку із переводом;

- 20.07.1994 року прийнята бухгалтером по переводу у рибокомбінат "Ударник" Мурманської області;

22.08.1994 року звільнення у зв`язку із доглядом за дитиною.

Як вже встановлено судом, позивачу не зараховано до страхового стажу періоди роботи згідно трудової книжки від 22.09.1980 року НОМЕР_1 , оскільки перша сторінка трудової книжки завірена нечитабельною печаткою.

Крім того, позивачу не зарахований період роботи з 22.09.1980 року по 01.06.1981 року, оскільки запис про звільнення з роботи завірений нечіткою печаткою.

Колегія суддів зауважує, що працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства, а тому вказані обставини не можуть бути підставою для позбавлення позивача конституційного права на соціальний захист в частині призначення пенсії за віком.

Також, суд звертає увагу, що підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 06 квітня 2022 року у справі № 607/7638/17.

Колегія суддів зауважує, що формальні неточності у документах, за загальним правилом, не можуть бути підставою для органів пенсійного фонду для обмеження особи у реалізації конституційного права на соціальний захист. А тому, не зарахування стажу через відсутність номеру підстави на звільнення є порушенням органу Пенсійного фонду України, що посягає на гарантовані Конституцією України права позивача.

Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області не врахувало, що не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.

Таким чином, доводи відповідача, щодо не зарахування до страхового стажу позивача періоду трудової діяльності із таких підстав, що в трудовій книжці позивача печатки є нечитабельними та не чіткими є безпідставними, оскільки відповідальність за правильність ведення трудових книжок покладена на власника підприємства, установи чи організації або уповноважений ним орган, а не на працівника.

Доводи апелянта про не зарахування до страхового стажу позивача періоду роботи з 06.02.1980 по 31.12.1991, оскільки у трудовій книжці відсутня інформація щодо встановленого мінімуму трудової діяльності в громадському господарстві та час роботи за фактичною тривалістю (відпрацьовані трудодні), колегія суддів вважає безпідставними, так як не зазначення в трудовій книжці інформації щодо встановленого мінімуму трудової діяльності в громадському господарстві та його виконання не може свідчити про відсутність у позивача права на зарахування до страхового стажу вказаного вище періоду роботи в рибокомбінаті "Ударник" Мурманської області за наявності належним чином оформленого запису про прийняття на роботу та звільнення з такої.

Крім того, відповідачем не зараховано до страхового стажу позивача період трудової діяльності на території Естонської Республіки з 20.07.1981 року по 15.01.1982 року, з 18.01.1982 року по 24.06.1982 року, з 24.06.1982 року по 30.11.1986 року та догляд за дитиною до 3 річного віку, оскільки стаж набутий в Естонській Республіці не підлягає зарахуванню згідно з Угодою між Україною та Естонською Республіку у сфері соціального забезпечення від 05.10.2010 року.

Суд першої істанції обгрунтовано відхилив посилання відповідача на положення вказаної Угоди, оскільки вони не стосуються питання визнання чи не визнання стажу, набутого за часів СРСР, а стосуються питання визнання чи не визнання стажу вже набутого на території України та Естонської Республіки після проголошення незалежності обома країнами.

У свою чергу, питання врахування у страховий стаж часу роботи на підприємствах, установах та організаціях за часів СРСР врегульоване Угодою про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав в галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 року, частиною другою статті 6 якої передбачено, що для встановлення права на пенсію, у тому числі пенсій на пільгових умовах та за вислугу років, громадянам-учасникам Угоди зараховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до набуття чинності цієї Угоди.

З вказаного слідує, що Україна та інші держави-учасники Угоди зазначеним документом взяли на себе зобов`язання враховувати трудовий стаж, набутий їх громадянами на території колишнього СРСР.

При цьому, в Угоді йде мова про території колишнього СРСР взагалі, та не пов`язується визнання стажу, виключно набутого на територіях союзних радянських республік, правонаступниками яких є держави-учасники Угоди.

Оскільки, Естонська РСР входила до складу СРСР, то суд дійшов висновку, що трудовий стаж позивача набутий на території колишнього СРСР, повинен бути зарахований до його загального страхового стажу.

Щодо не зарахування до страхового стажу періодів роботи з 01.01.1992 року по 20.07.1994 року, з 20.07.1994 року по 22.08.1994 року, оскільки починаючи з 01.01.2023, російська федерація припинила участь у угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 року, колегія суддів зазначає, що у силу пункту 2 статті 13 Угоди пенсійні права громадян держав-учасниць Співдружності, що виникли відповідно до положень цієї Угоди, не втрачають своєї сили і в разі виходу із Угоди держави-учасниці, на території якої вони проживають.

Тож, припинення участі російської федерації в Угоді, так само, як і постанова Кабінету Міністрів України від 29.11.2022 року №1328 "Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення", не є підставою для відмови в обчисленні стажу роботи позивача, адже такий стаж нею набутий до ухвалення відповідних рішень.

Крім того, суд зазначає, що надані позивачем документи не можуть піддаватися сумніву та позбавляти особу права на отримання пенсії тільки з тих міркувань, що у зв`язку з військовою агресією російської федерації припинено співробітництво з країною-агресором.

А тому, стаж, набутий на території будь-якої з держав-учасниць, та заробіток (дохід) за періоди роботи, які зараховуються до трудового стажу, враховуються при встановленні права на пенсію і її обчисленні.

Окрім того, суд вважає за необхідне зазначити, що хоча і російська федерація припинила участь у вказаній Угоді, натомість у спірні періоди роботи позивача вказана Угода була чинною та передбачала право на пенсію громадянам держав - учасниць Угоди з врахуванням трудового стажу, набутого на території будь-якої з цих держав.

При цьому суд зазначає, що за наявності чинних, у період роботи позивача, положень Угоди, що передбачали відповідне право, позивач не може нести негативні наслідки у вигляді відмови у зарахуванні спірного періоду роботи до страхового стажу.

Таким чином, доводи відповідача про відсутність підстав для зарахування до страхового стажу позивача періодів роботи з 01.01.1992 року по 20.07.1994 року, з 20.07.1994 року по 22.08.1994 року є безпідставними.

З урахуванням наведеного апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про протиправність рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області №46 від 03.02.2023 про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 та необхідність для захисту та відновлення прав позивача у межах спірних правовідносин зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком від 27.01.2023 року, з урахування правової оцінки, наданої судом у рішенні.

На підставі викладеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права і прийшов до обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 315 та статті 316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 07 серпня 2023 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили відповідно до ст. 325 КАС України та оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий Полотнянко Ю.П.

Судді Смілянець Е. С. Драчук Т. О.