Справа № 620/8617/23
Суддя: Василенко Ярослав Миколайович
Дата ухвалення: 2023-12-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/8617/23 Головуючий у 1-й інстанції: Клопот С.Л.
Суддя-доповідач: Василенко Я.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2023 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Василенка Я.М.,

суддів Ганечко О.М., Мельничука В.П.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційні скарги військової частини НОМЕР_1 та Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 31.07.2023 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту про визнання неправомірними дій та рішення, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив:

- визнати неправомірним рішення Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту, викладене в листі (вх. в/ч НОМЕР_1 № 481 від 25.05.2023) про відмову у звільненні ОСОБА_1 з військової служби за сімейними обставинами;

- визнати неправомірним рішення військової частини НОМЕР_1 , викладене в листі від 26.05.2023 №967 про відмову у звільненні ОСОБА_1 з військової служби за сімейними обставинами;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 звільнити ОСОБА_1 з військової служби за сімейними обставинами на підставі абз. 7 пп. «г» п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 31.07.2023 позов задоволено. Крім того, стягнуто солідарно за рахунок бюджетних асигнувань з військової частини НОМЕР_1 , Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 5 000, 00 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням військова частина НОМЕР_1 та Адміністрація Державної спеціальної служби транспорту подали апеляційні скарги, в яких просять скасувати оскаржуване рішення, як таке, що прийняте із порушенням норм матеріального та процесуального права, та постановити інше про відмову у задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги відповідачів підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 є військовослужбовцем військової служби за контрактом та проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , що підтверджується копією військового квитка серії НОМЕР_2 .

Крім того, згідно посвідчення серії НОМЕР_3 позивач є учасником бойових дій.

Матеріали справи свідчать, що відповідно до свідоцтва про народженця серії НОМЕР_4 ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 є батьком ОСОБА_1 . При цьому, ОСОБА_2 є пенсіонером, йому встановлена інвалідність ІІ групи безтерміново, що підтверджується довідкою до акта огляду МСЕК серії 12 ААБ № 673939.

Відповідно до заключення ЛКК від 22.02.2019 № 337 батько позивача постійно потребує стороннього догляду та нездатний до самообслуговування, безтерміново.

Рішенням виконавчого комітету Деснянської районної у місті Чернігові ради від 11.03.2019 №68 ОСОБА_2 , особі з інвалідністю ІІ групи у зв`язку із станом здоров`я, призначено помічника - сина ОСОБА_1 . У зв`язку з цим позивачу видано посвідчення №11.

Згідно висновку КНП «Чернігівська міська лікарня №2» від 22.08.2022 форми №080-4/О про наявність порушення функцій організму, через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі, ОСОБА_2 рекомендовано наступну соціальну послугу - отримання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі від фізичної особи.

Матеріали справи свідчать, що 24.03.2023 ОСОБА_1 звернувся до командира автомобільного взводу ремонтно-технічної роти військової частини НОМЕР_1 із рапортом, в якому просив звільнити його з військової служби за: «статтею 26 ч. 5 підпункт 3 здійснення постійного догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії або лікувально-консультативної комісії».

Листом від 18.05.2023 № 910 т.в.о. командира військової частини НОМЕР_1 на адресу начальника головного штабу - першому заступнику голови Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту направлені документи на військовослужбовця за контрактом для прийняття рішення щодо звільнення його з військової служби за контрактом у запас відповідно до пп. «г» п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я).

У відповідь Адміністрація Державної спеціальної служби транспорту направила лист, який зареєстрований у військовій частині НОМЕР_1 25.05.2023 за №481, в якому зазначила, що у наданій старшим солдатом ОСОБА_1 довідці до акту огляду МСЕК від 04.08.2020 №673939 відсутній висновок, що його батько, ОСОБА_2 , потребує постійного догляду, висновку лікарсько-консультативної комісії не надано. У зв`язку з чим законних підстав для звільнення за абз. 4 пп. «ґ» п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» на цей час немає.

Про прийняття Адміністрацією Державної спеціальної служби транспорту такого рішення військова частина НОМЕР_1 повідомила ОСОБА_1 листом від 26.05.2023 №967, який останній отримав 26.05.2023.

Не погодившись з такими рішеннями відповідачів, позивач звернувся до суду з даним позовом за захистом своїх прав.

Суд першої інстанції мотивував своє рішення, зокрема, тим, що у спірних правовідносинах для звільнення з військової служби за сімейними обставинами на підставі абз. 6 пп. «ґ» п. 2 ч. 5 ст. 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» достатня лише наявність батька, який є особою з інвалідністю ІІ групи; та обставина, чи потребує він постійного стороннього догляду чи ні, жодного значення не має. Крім того, суд підкреслив, що потреба батька позивача у постійному сторонньому догляді підтверджується заключенням ЛКК від 22.02.2019 №337.

Військова частина НОМЕР_1 у своїй скарзі зазначає, що судом не було враховано, що ОСОБА_1 висновку МСЕК, якою б була підтверджена необхідність постійного догляду за його батьком, не надав, позивач, всупереч висновків суду, не додавав до рапорту копію заключення ЛКК від 22.02.2019 №337. Крім того, апелянт наголошує, що судом залишено поза увагою, що рапорт про звільнення на підставі абз. 7 пп. 3 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» ОСОБА_2 взагалі не подавався, адже ним було подано рапорт про звільнення на підставі абз. 4 пп. 3 ч. 5 ст. 26 згаданого Закону. Також, зауважує, що суд безпідставно послався на норми п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», який в умовах воєнного стану не застосовується. Окремо підкреслює, що судом безпідставно стягнуто витрати на професійну правничу допомогу, адже копія відповідної заяви і доданих до неї документів не надавалися (надсилалися) відповідачу.

Адміністрація Державної спеціальної служби транспорту поряд з доводами, вказаними в апеляційній скарзі військової частини НОМЕР_1 , зазначає, що судом не було враховано, що за нормами чинного законодавства встановлення особі ІІ групи інвалідності не спричиняють потреби в постійному сторонньому догляді, нагляді або допомозі, а доказів повторного огляду батька позивача матеріали справи не містять. Крім того, підкреслює, що лист Адміністрації Держспецтрансслужби (вх. в/ч НОМЕР_1 №481 від 25.05.2023) про відмову у звільненні з військової служби за сімейними обставинами не є рішенням суб`єкта владних повноважень.

Колегія суддів вважає доводи апелянтів частково обґрунтованими та не погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон) здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Згідно ч. 6 ст. 2 Закону одним з видів військової служби є військова служба за контрактом осіб рядового складу.

Підстави звільнення з військової служби передбачені регламентовані статтею 26 Закону.

Так, за правилами пп. «г» п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби на підставах (з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) - через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу):

- у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я (абзац 4);

- у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю II групи або за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд (абзац 7).

Постановою Кабінету Міністрів України від 12.06.2013 № 413 затверджено Перелік сімейних обставин та інших поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення громадян з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу (далі - Перелік № 413).

Відповідно до абз. 6 Переліку № 413 військовослужбовці, крім військовослужбовців строкової військової служби, та особи рядового і начальницького складу на їх прохання можуть бути звільнені з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу через такі сімейні обставини та інші поважні причини, зокрема, необхідність постійного стороннього догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії для осіб віком понад 18 років чи лікарсько- консультативної комісії для осіб до 18 років.

У примітці до вказаного вище переліку визначено, що члени сім`ї військовослужбовця, особи рядового чи начальницького складу - особи, внесені в особову справу військовослужбовця або особи рядового чи начальницького складу: дружина (чоловік), діти, батьки та батьки дружини (чоловіка), які перебувають на його утриманні.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що абзаци 4 та 7 підпункту «г» пункту 3 частини 5 статті 26 Закону містять дві різні підстави для звільнення з військової служби за контрактом під час дії воєнного стану через сімейні обставини.

Положення абз. 4 пп. «г» п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону пов`язує таке звільнення з необхідністю здійснення постійного догляду за хворим, зокрема, батьком, що підтверджується медичним висновком медико-соціальної експертної комісії.

У свою чергу, приписи абз. 7 пп. «г» п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону умовою звільнення з військової служби за контрактом у період воєнного стану визначають необхідність здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю II групи або за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд.

Разом з тим, як свідчать матеріали справи, однак залишено без належної оцінки судом першої інстанції, у поданому ОСОБА_2 до військової частини НОМЕР_1 рапорті від 24.03.2023 позивач просив звільнити його з військової служби саме на підставі абз. 4 пп. «г» п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону. При цьому, як правильно зазначено відповідачами, однак залишено поза увагою судом першої інстанції, який застосував до спірних правовідносин приписи ст. 23 Закону, які такі відносини не регулюють взагалі, необхідних документів для звільнення з військової служби на цій підставі позивачем подано не було, адже серед додатків до рапорту відсутні документи, передбачені указаною нормою з урахуванням Переліку №413.

У свою чергу, як обґрунтовано наголосили апелянти, із рапортом про звільнення саме на підставі абз. 7 пп. «г» п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону позивач не звертався. Відповідно, рішення щодо звільнення ОСОБА_2 з військової служби саме на підставі абз. 7 пп. «г» п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону не приймалося, що позбавляє адміністративний суд можливості вирішувати питання про наявність у позивача права на звільнення з військової служби у відповідності саме до цього абзацу підпункту «г» пункту 3 частини 5 статті 26 Закону.

З урахуванням наведеного, оскільки матеріали справи не містять доказів звернення ОСОБА_2 до в/ч НОМЕР_1 із рапортом про звільнення з військової служби на підставі абз. 7 пп. «г» п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону, а відмова у звільненні його на підставі абз. 4 пп. «г» п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону є правомірною, то колегія суддів приходить до висновку про помилковість позиції суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.

При цьому, суд апеляційної інстанції зауважує, що у первісній позовній заяві позивач, висуваючи вимогу про зобов`язання військової частини НОМЕР_1 звільнити його з військової служби за сімейними обставинами на підставі абз. 6 пп. «ґ» п. 2 ч. 5 ст. 23 Закону, обґрунтовував її посиланням на неправильне застосування відповідачами саме вказаних норм права.

У свою чергу, в уточненій позовній заяві від 31.07.2023 позивач просив зобов`язати військову частину НОМЕР_1 звільнити його з військової служби за сімейними обставинами на підставі абз. 7 пп. «г» п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону, обґрунтовуючи свої вимоги неправильним застосуванням відповідачами цієї правової норми. Тобто, всупереч вимог ч. 1 ст. 47 КАС України позивачем було одночасно змінено і предмет і підстави позову, які безпідставно прийняті судом першої інстанції протокольною ухвалою від 31.07.2023, постановленою о 13:43.

В той же час, ні в первісному позові, ні у новому позові позивач не визначає його підставою неправильність застосування відповідачами саме абз. 4 пп. «г» п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону. Водночас, в силу ч. 5 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції не може розглядати позовні вимоги та підстави позову, що не були заявлені в суді першої інстанції.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про задоволення позовних вимог не ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального права, відтак рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із прийняттям постанови про відмову у задоволенні позову.

Надаючи оцінку всім доводам учасників справи, колегія суддів також враховує рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, в якому суд зазначив, що «…хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід…».

За таких обставин, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції прийняте рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачі надали до суду докази, що спростовують правомірність рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315, п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції вирішив його скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, оскільки судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги військової частини НОМЕР_1 та Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту - задовольнити.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 31.07.2023 - скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту про визнання неправомірними дій та рішення, зобов`язання вчинити дії - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, встановлені ст. ст. 328-331 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: Василенко Я.М.

Судді: Ганечко О.М.

Мельничук В.П.