Справа № 480/7021/21
Суддя: П’янова Я.В.
Дата ухвалення: 2023-12-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2023 р.Справа № 480/7021/21
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: П`янової Я.В.,

Суддів: Присяжнюк О.В. , Спаскіна О.А. ,

за участю секретаря судового засідання Труфанової К.М.

позивача: ОСОБА_1

представника відповідача: Хряк О. О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 01.02.2023, головуючий суддя І інстанції: С.В. Воловик, м. Суми, повний текст складено 01.02.23 по справі № 480/7021/21

за позовом ОСОБА_1

до Сумської обласної прокуратури

про скасування наказу, визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі за текстом також позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до адміністративного суду з адміністративним позовом до Сумської обласної прокуратури (далі за текстом також відповідач), в якому просила:

- визнати протиправним та скасувати Наказ № 189-к від 15.03.2021 в частині тимчасового визначення ОСОБА_1 робочого місця в Охтирській окружній прокуратурі, надання їй завдань та доручень, не пов`язаних з виконанням функцій прокуратури;

- визнати протиправною бездіяльність Сумської обласної прокуратури щодо невчинення дій з приведення у відповідність (перейменування) займаної ОСОБА_1 посади начальника Тростянецького відділу Охтирської місцевої прокуратури з рівнозначною посадою начальника Тростянецького відділу Охтирської окружної прокуратури;

- зобов`язати керівника Сумської обласної прокуратури привести у відповідність (перейменувати) займану ОСОБА_1 посаду начальника Тростянецького відділу Охтирської місцевої прокуратури із рівнозначною посадою начальника Тростянецького відділу Охтирської окружної прокуратури з 15.03.2021;

- зобов`язати керівника Сумської обласної прокуратури видати ОСОБА_1 посвідчення начальника Тростянецького відділу Охтирської окружної прокуратури;

- зобов`язати керівника Сумської обласної прокуратури внести запис до трудової книжки ОСОБА_1 про зайняття посади начальника Тростянецького відділу Охтирської окружної прокуратури з 15.03.2021;

- зобов`язати керівника Сумської обласної прокуратури перерахувати та виплатити ОСОБА_1 з 15.03.2021 заробітну плату з розрахунку посадового окладу, встановленого для начальника Тростянецького відділення Охтирської окружної прокуратури.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 01 лютого 2023 року у задоволенні позовної заяви відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, позивач подала апеляційну скаргу, в якій, з огляду на його необґрунтованість та порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається на те, що суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні не навів вмотивованого обґрунтування підстав відмови у задоволенні позовних вимог, не дослідив докази, надані позивачем, безпідставно врахував аргументи, наведені відповідачем у відзиві на позовну заяву.

Відповідач правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

У додаткових поясненнях у справі позивач зазначила, що оскаржуваним наказом безпідставно припинено її повноваження як прокурора, наказ видано неуповноваженою особою. Зазначає, що судом першої інстанції під час розгляду справи не встановлено, чи розповсюджуються на позивача приписи Закону України «Про прокуратуру», що діяв на момент припинення нею повноважень прокурора, чи відповідач мав керуватися Законом України «Про прокуратуру» в редакції в Закону № 578-УІІІ від 02.07.2015. Просить урахувати, що виплата заробітної плати у меншому розмірі, ніж це визначено штатним розміром за відповідною посадою, може вплинути на розмір її пенсії.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції позивач повністю підтримала вимоги апеляційної скарги та просила їх задовольнити.

Представник відповідача заперечував проти задоволення вимог апеляційної скарги та просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, позивача та представника відповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 з 17.05.2016 проходила службу на посаді начальника Тростянецького відділу Охтирської місцевої прокуратури. Під час проходження служби позивачем, у зв`язку з утворенням та початком роботи окружних прокуратур, а також ураховуючи припинення діяльності місцевих прокуратур, 15.03.2021 Сумською обласною прокуратурою прийнято Наказ № 189-к, яким, окрім іншого, начальнику Тростянецького відділу Охтирської місцевої прокуратури тимчасово визначено робоче місце в Охтирській окружній прокуратурі.

ОСОБА_1 звернулася до керівника Сумської обласної прокуратури із заявою, у якій просила привести у відповідність (перейменувати) займану нею посаду начальника Тростянецького відділу Охтирської місцевої прокуратури на рівнозначну посаду начальника Тростянецького відділу Охтирської окружної прокуратури. У відповідь, листом від 19.06.2021, відповідач роз`яснив позивачу порядок зайняття адміністративних посад у окружних прокуратурах.

Позивач, уважаючи Наказ № 189-к від 15.03.2021 в частині, що стосується позивача, протиправним, звернулася до суду з позовом у цій справі.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржувані наказ та бездіяльність відповідача станом на день розгляду справи не порушують прав ОСОБА_1 та не створюють для неї негативних наслідків, а тому дійшов висновку, що скасування згаданого наказу та визнання оскаржуваної бездіяльності протиправною не сприятиме відновленню порушеного, на думку позивача, інтересу щодо дотримання відповідачем вимог, які регулюють питання проходження служби в органах прокуратури, так як станом на день розгляду справи позивач не проходить службу в органах прокуратури.

Беручи до уваги те, що позовні вимоги ОСОБА_1 про зобов`язання керівника Сумської обласної прокуратури вчинити дії є похідними від позовних вимог про скасування наказу та визнання бездіяльності протиправною, суд першої інстанції дійшов висновку, що такі також не підлягають задоволенню.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, необхідно зауважити на таке.

Згідно з частиною другою статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Статтею 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У пункті 8 частини першої статті 4 КАС зазначено, що позивач це особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду, а також суб`єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подано позов до адміністративного суду.

Пунктом 2 частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що публічно-правовим спором є, зокрема, спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Відповідно до пункту 7 частини 1 статті 4 КАС України суб`єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Згідно з частиною першою статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист у спосіб, визначений у цій статті.

Отже умовою звернення до суду з позовом про визнання незаконним (протиправним) рішення суб`єкта владних повноважень є заінтересованість позивача.

В контексті завдань адміністративного судочинства (ст. 2 КАС України) звернення до суду є способом захисту порушених прав, свобод або законних інтересів позивача. Тому особа повинна довести (а суд установити), що їй належать права, свободи або законні інтереси, за захистом яких вона звернулася до суду. Права, свободи та законні інтереси, які належать конкретній особі (особам) є предметом судового захисту.

Заінтересованість повинна мати правовий характер, який виявляється в тому, що рішення суду повинно мати правові наслідки для позивача.

Заінтересованість повинна мати об`єктивну основу. Юридична заінтересованість не випливає з факту звернення до суду, а повинна передувати йому.

За своїм смисловим навантаженням термін «законний інтерес» є тотожним «охоронюваному законом інтересу», оскільки саме законність обумовлює надання інтересу правової охорони.

Поняття законного (охоронюваного законом) інтересу міститься в рішенні Конституційного Суду України від 01.12.2004 у справі № 1-10/2004, згідно з яким поняття "охоронюваний законом інтерес" у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Ознаки, притаманні законному інтересу, визначені у вже згадуваному рішенні Конституційного Суду України від 01.12.2004 у справі № 1-10/2004. Поняття "охоронюваний законом інтерес" означає правовий феномен, який:

а) виходить за межі змісту суб`єктивного права;

б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони;

в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб;

г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права;

д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом;

є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом.

Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. Розмежовуючи суб`єктивне право, і пов`язаний з ним інтерес, Конституційний Суд України зазначає, що перше є особливим дозволом, тобто дозволом, що відображається у відомій формулі: "Дозволено все, що передбачено у законі", а друге простим дозволом, тобто дозволом, до якого можна застосовувати не менш відоме правило: "Дозволено все, що не забороняється законом".

Інтерес, навіть перебуваючи під охороною закону чи права, на відміну від суб`єктивного права, не має такої правової можливості, як останнє, оскільки не забезпечується юридичним обов`язком іншої сторони. Законний інтерес відбиває лише легітимне прагнення свого носія до того, що не заборонено законом, тобто тільки його бажання, мрію, потяг до нього, а отже й не юридичну, а фактичну (соціальну) можливість.

Це прагнення у межах сфери правового регулювання до користування якимось конкретним матеріальним або нематеріальним благом. Відмінність такого блага від блага, яке охоплюється змістом суб`єктивного права, полягає в тому, що користування благом, на яке особа має право, визначається можливістю в рамках закону, а до якого має законний інтерес без вимог певних дій від інших осіб або чітко встановлених меж поведінки.

З огляду на вимоги статей 2, 5 КАС України об`єктом судового захисту в адміністративному судочинстві є не будь-який законний інтерес, а порушений суб`єктом владних повноважень.

Для визначення інтересу як об`єкту судового захисту в порядку адміністративного судочинства, окрім загальних ознак інтересу, він повинен містити спеціальні, визначені КАС України. Якщо перша група ознак необхідна для віднесення тієї чи іншої категорії до інтересу, то друга дозволяє кваліфікувати такий інтерес як об`єкт судового захисту в адміністративному судочинстві.

Зі змісту наведених правових норм випливає, що судовому захисту в адміністративному судочинстві підлягає законний інтерес, який має такі ознаки:

(а) має правовий характер, тобто перебуває у сфері правового регулювання;

(б) пов`язаний з конкретним матеріальним або нематеріальним благом;

(в) є визначеним. Благо, на яке спрямоване прагнення, не може бути абстрактним або загальним. У позовній заяві особа повинна зазначити, який саме її інтерес порушено та в чому він полягає;

(г) є персоналізованим (суб`єктивним). Тобто належить конкретній особі позивачу (на це вказує слово «її»);

(д) суб`єктом порушення позивач вважає суб`єкта владних повноважень.

Обставинами, що свідчать про очевидну відсутність у позивача законного інтересу (а отже і матеріально-правової заінтересованості), є:

(а) незаконність інтересу його суперечність Конституції, законам України, принципам права;

(б) неправовий характер вимог вимоги не породжують правових наслідків для позивача. Це виключає можливість віднесення спору до «юридичного» відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України;

(в) встановлена законом заборона пред`явлення позову на захист певного інтересу (наприклад, заборона оскаржувати рішення дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя особою, яка подала скаргу на суддю);

(г) коло осіб, які можуть бути позивачами, прямо визначено законом, і позивач до їх числа не належить (це свідчить про відсутність матеріальної правоздатності);

(д) позивач звернувся за захистом інтересів інших осіб держави, громади, фізичної або юридичної особи без відповідних правових підстав або в інтересах невизначеного кола осіб.

Законний інтерес може бути захищено судом, якщо позивач уважає, що його законний інтерес, за захистом якого він звернувся до суду:

а) порушено (щодо протиправних діянь, які мали місце і припинилися) або

б) порушується (щодо протиправних діянь, які тривають); або

в) створюються перешкоди для його реалізації (щодо протиправних діянь, які тривають і є перешкодами для реалізації права в теперішньому або в майбутньому часі) або

г) мають місце інші ущемлення законних інтересів.

З наведеного слідує необхідність з`ясування судом обставин, що свідчать про порушення інтересу особи, яка звернулася до суду з позовом.

Верховним Судом у постановах від 20.02.2019 у справі № 522/3665/17, від 05.08.2019 у справі № 522/18588/17, від 11.07.2019 у справі № 826/14642/15 сформовано висновок, що заінтересованість особи повинна мати правовий характер, який виявляється в тому, що рішення суду повинно мати правові наслідки для позивача.

Як убачається з матеріалів справи, наказ № 189-к від 15.03.2021, так само як і оскаржувана бездіяльність відповідача стосуються прав та інтересів ОСОБА_1 , як працівника органів прокуратури. Звертаючись з позовом, що розглядається, до суду, позивач просила суд про захист її права на працю в органах прокуратури, тобто у разі задоволення позовних вимог, рішення у справі мало відновити її права, як працівника органів прокуратури.

В той же час матеріалами справи підтверджено, що Наказом № 325к від 05.08.2021 на підставі пункту 3 частини 1 статті 51 та частин 1, 3 статті 54 Закону України «Про прокуратуру» ОСОБА_1 звільнено з посади начальника Тростянецького відділу Охтирської місцевої прокуратури, у зв`язку з набранням законної сили судовим рішенням про притягнення прокурора до адміністративної відповідальності за правопорушення, пов`язане з корупцією.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 06.12.2021 у справі № 480/9803/21, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 11.11.2022, у задоволенні позовної заяви про визнання протиправним та скасування зазначеного наказу про звільнення ОСОБА_1 відмовлено, цей наказ визнано правомірним.

У цьому судовому рішенні, зокрема, суд дійшов висновку про те, що оскільки всі етапи атестації, передбаченої Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», що є підставою для переведення прокурора з місцевої прокуратури до окружної, ОСОБА_1 не пройшла, що нею не заперечується, тому посада, яку займала позивач, не може бути прирівняною до посади керівника підрозділу окружної прокуратури.

Відповідно до ч. 4 ст. 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, у правовідносинах, які є предметом розгляду, судом установлені обставини, що свідчать про очевидну відсутність у позивача законного інтересу (а отже і матеріально-правової заінтересованості) в частині заявлених позовних вимог про визнання протиправними Наказу № 189-к від 15.03.2021 та бездіяльності суб`єкта владних повноважень.

Так, вимоги позивача не породжують для нього правових наслідків, оскільки скасування зазначеного наказу в частині, що оскаржується позивачем, та визнання оскаржуваної бездіяльності протиправною не сприятиме відновленню порушеного, на думку позивача, інтересу щодо дотримання відповідачем вимог, які регулюють питання проходження служби в органах прокуратури, оскільки станом на день розгляду справи позивач не проходить службу в органах прокуратури.

Отже позивач не обґрунтував свій особистий, безпосередній, індивідуальний інтерес, порушений оскаржуваними наказом та бездіяльністю саме станом на день розгляду справи.

Відсутність матеріально-правової заінтересованості позивача є підставою для відмови у задоволенні позову незалежно від правомірності чи неправомірності оскарженого рішення чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов висновку про те, що оскаржувані наказ та бездіяльність відповідача станом на день розгляду цієї справи не порушують прав ОСОБА_1 , не створюють для неї негативних наслідків.

Позовні вимоги ОСОБА_1 про зобов`язання керівника Сумської обласної прокуратури вчинити дії є похідними від позовних вимог про скасування наказу та визнання бездіяльності протиправною.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

З урахуванням наведеного суд першої інстанції, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, оцінивши докази у їх сукупності, доводи сторін спору, урахувавши зазначені вище норми матеріального права та процесуального права, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків, якими мотивоване рішення суду першої інстанції.

У контексті оцінки доводів апеляційної скарги колегія суддів враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд апеляційної інстанції також застосовує позицію ЄСПЛ, сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 18390/91, пункт 29).

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Деякі аргументи не можуть бути підставою для надання детальної відповіді на такі доводи.

Враховуючи зазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у цій справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на всі аргументи позивача, оскільки судом досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття судового рішення.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Згідно зі статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм процесуального права, а тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Зважаючи на результати апеляційного перегляду оскарженого судового рішення та положення статті 139 КАС України, у справі відсутні підстави для розподілу судових витрат.

Керуючись ст. 139, 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 01.02.2023 по справі № 480/7021/21 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Я.В. П`янова
Судді О.В. Присяжнюк О.А. Спаскін
Повний текст постанови складено 21.12.2023 року