Справа № 160/27829/23
Суддя: Юхно Ірина Валеріївна
Дата ухвалення: 2023-12-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

04 грудня 2023 року Справа № 160/27829/23

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Юхно І.В., перевіривши матеріали адміністративного позову ОСОБА_1 до Відділу охорони Української психіатричної лікарні з суворим наглядом про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

25.10.2023 до Дніпропетровського окружного адміністративного суду через систему «Електронний суд» надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Відділу охорони Української психіатричної лікарні з суворим наглядом, у якій позивач просить:

- визнати протиправними дії Відділу охорони Української психіатричної лікарні з суворим наглядом щодо не проведення повного розрахунку при звільненні - невиплату мені в день звільнення (18.10.2023) додаткової винагороди, встановленої Постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», в розмірі до 30 000,00 грн пропорційно в розрахунку за місяць, за період з 24.02.2022 по 31.05.2022;

- зобов`язати Відділ охорони Української психіатричної лікарні з суворим наглядом здійснити нарахування та виплату мені додаткової винагороди, встановленої Постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», за період з 24.02.2022 по 31.05.2022 в розмірі 30 000 грн на місяць, з урахуванням раніше виплачених сум.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30.10.2023 вищевказаний адміністративний позов було залишено без руху та запропоновано позивачу протягом десяти днів з дня отримання копії ухвали усунути недоліки позовної заяви шляхом надання до суду: - заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду з доказами поважності причин його пропуску.

За даними КП «ДСС» копію вищевказаної ухвали 16.11.2023 о 16:08 надіслано одержувачу ОСОБА_2 , що підтверджується матеріалами справи. На підставі вищенаведених норм та обставин, оскільки представник позивача зареєстрований в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі, суд вважає, що ухвала про залишення позовної заяви без руху з урахуванням ч.6 ст.251 КАС України вважається врученою позивачеві 16.11.2023 в електронній формі шляхом її направлення на офіційну електронну адресу в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі. Тобто, з урахуванням положень ч.6 ст.120 КАС України строк для усунення недоліків до 27.11.2023.

23.11.2023 від позивача через систему «Електронний суд» надійшла заява про поновлення процесуального строку, у якій заявник просить суд:

- прийняти до уваги зазначені в заяві про поновлення процесуального строку доводи та аргументи, визнати поважними причини пропуску строку звернення до суду;

- поновити процесуальний строк звернення до адміністративного суду у моїй справі, прийняти позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі.

В обґрунтування вказаної заяви зазначено, що відповідно до фактичних обставин справи суд дійшов висновку, що отримавши 26.05.2022 грошове забезпечення з урахуванням додаткової винагороди відповідно до Постанови КМУ №168 за березень-квітень 2022 року позивачу мало бути достеменно відомо про порушення його прав на отримання спірної допомоги за період з 24.02.2022 у відповідному розмірі, проте до суду з позовом позивач звернувся лише 24.10.2023 з використанням системи «Електронний суд», тобто, оскільки строк на подання цього позову скінчився 01.07.2023, позивач звернувся з цим позовом з порушенням строку звернення до суду. Позивач вважає, що зроблені Дніпропетровським окружним адміністративним судом в ухвалі від 30.10.2023 по справі № 160/27718/23 висновки щодо пропуску мною строків звернення до суду є помилковими, при цьому процесуальний строк підлягає поновленню судом, оскільки за фактичними обставинами справи невиплата відповідачем в повному обсязі грошового забезпечення не оскаржувалась позивачем до моменту звільнення зі служби з урахуванням перебування у трудових відносинах з відповідачем під час проходження служби в Державній кримінально-виконавчій службі України в статусі особи рядового складу, що зумовлює певну залежність від роботодавця через можливе негативне ставлення з боку керівництва та можливість вчинення на нього тиску через упереджене ставлення, формально ініційовані дисциплінарні провадження, встановлення графіку роботи на вихідні святкові дні, встановлення заниженого розміру премій та надбавок. Відтак, позивач перебував у стані правомірного очікування та розраховував на добросовісне виконання державою в особі установи Державної кримінально-виконавчої служби України (відповідачем) виплати належних йому сум грошового забезпечення. Варто при цьому звернути увагу суду, що обов`язок та строки виплати всіх належних працівнику сум, зокрема і невиплаченої заробітної плати (незалежно від строків виникнення невиплаченої заробітної плати/грошового забезпечення), встановлюється саме ст. 116,117 КЗПП України в день звільнення особи зі служби, що є гарантією додержання трудових прав працівника під час звільнення зі служби припинення трудових відносин. А отже - позивач дізнався про порушення його прав саме від дати звільнення та отримання відмови відповідача нарахувати та виплатити додаткову винагороду в повному обсязі, вважаючи що недоплачені суми грошового забезпечення будуть виплачені йому під час звільнення зі служби, не оспорював в судовому порядку недоплату сум грошового забезпечення, однак письмово заявив відповідачу вимоги про виплату всіх належних йому сум грошового забезпечення перед своїм звільненням зі служби. Відповідно до зазначеного, обрахунок строків звернення до суду має здійснюватись саме від дати звільнення особи зі служби, а не з часу виникнення обставин недоплати грошового забезпечення в повному обсязі, яке позивач не оскаржував до моменту звільнення зі служби.

Крім того, позивач посилається на те, що внесені Законом України від 01.07.2022 №2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», який набрав чинності 19.07.2022, зміни до статті 233 КЗПП, що встановлює тримісячний строк звернення до суду із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, не підлягають застосуванню у моїй справі, оскільки відповідно до ч.1 ст 58 Конституції України не Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії у часі та не можуть розповсюджуватись на спірні у справі правовідносини у минулому часі (з 24.02.2022 по 31.05.2022), коли діяла інша редакція вказаної статті КЗПП, що не обмежувала у часі строки звернення до суду в зазначеній категорії справ. Зміни у правовому регулюванні строків звернення до суду за захистом своїх прав в бік зменшення згідно до усталеної судової практики є поважною причиною для поновлення пропущеного строку звернення до суду у визначених випадках.

Оскільки головуючий суддя Юхно І.В. у період з 22.11.2023 по 01.12.2023 перебувала на лікарняному, суд на підстави положень ч.6 ст.120 КАС України вирішує питання про відкриття провадження у справі в перший робочий день з урахуванням вихідних днів 04.12.2023.

Вирішуючи питання про усунення позивачем недоліків позовної заяви, суд виходить із наступного.

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Відповідно до пункту 17 частини 1 статті 4 КАС України публічною службою є діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Спірні правовідносини виникли у зв`язку з невиплатою відповідачем ОСОБА_1 додаткової винагороди, встановленої Постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», в розмірі до 30 000,00 грн пропорційно в розрахунку за місяць, за період з 24.02.2022 по 31.05.2022.

З матеріалів позову вбачається, що до 18.10.2023 позивач проходила внутрішню службу у Відділі охорони Української психіатричної лікарні з суворим наглядом на посаді старшого інспектора по контролю за виконанням судових рішень та звільнена у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів відповідно до ч.5 ст.23 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» та п.4 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» (копія витягу з наказу про звільнення від 09.10.2023 №149 о/с-23 міститься у матеріалах справи).

Таким чином, за характером спірних правовідносин і їх суб`єктним складом цей спір є публічно-правовим спором з приводу проходження і звільнення з публічної служби, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів.

За змістом статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

З наведених положень статті 122 КАС України слідує, що такі не містять норм, які б урегульовували порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці (грошового забезпечення). Більше того, такі приписи вказана норма не містила й на час прийняття оскаржуваних судових рішень.

Разом із тим, такі правовідносини регулюються положеннями статті 233 КЗпП України, зокрема, частиною другою цієї статті, адже зважаючи на гарантування конституційного права на своєчасне одержання винагороди за працю та рівність усіх працівників у цьому праві, положення статті 233 КЗпП України у частині, що стосуються строку звернення до суду у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці, мають перевагу в застосуванні перед частиною п`ятою статті 122 КАС України.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 03 серпня 2023 року у справі №280/6779/22.

При цьому, суд наголошує, що поняття грошове забезпечення та заробітна плата, які використано у чинному законодавстві, що регулює трудові правовідносини, є рівнозначними.

Таким чином суд дійшов висновку, що на спірні правовідносини про стягнення заробітної плати/грошового забезпечення розповсюджуються положення частини другої статті 233 КЗпП України, та до правовідносин з питання стягнення заробітної плати/ грошового забезпечення відсутні підстави для застосування положень частини п`ятої статті 122 КАС України.

Так, відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній до змін, внесених згідно із Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-IX) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

В подальшому, Законом України від 01.07.2022 № 2352-IX Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин, який набрав чинності 19.07.2022, зокрема, назву та частини першу і другу статті 233 викладено в такій редакції:

Стаття 233. Строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів

Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Отже, до 19 липня 2022 року КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 19 січня 2023 року у справі №460/17052/21, від 06 квітня 2023 року у справі №260/3564/22, від 25 квітня 2023 року у справі № 380/15245/22 та інших справах за подібних правовідносин. Застосування такого підходу судом касаційної інстанції є сталим та послідовним.

Разом з тим, Законом України від 30 березня 2020 року №540-IX КЗпП України доповнено главою XIX такого змісту: 1. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину..

Наведений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 17.08.2023 у справі № 380/14039/22.

Згідно з частиною 5 статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Статтею 13 Закону України Про судоустрій і статус суддів передбачено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Отже, запровадження на території України карантину є безумовною підставою для продовження строків, визначених статтею 233 КЗпП України, на строк дії такого карантину.

Карантин в Україні, пов`язаний з COVID-19, діяв з 12 березня 2020 року (постанова Уряду від 11 березня 2020 року № 211) та закінчився 30 червня 2023 року (постанова Уряду від 27 червня 2023 року № 651).

Тобто, аналіз наведених норм свідчить про те, що строки на звернення до суду заявою із заявами про вирішення трудового спору становлять три місяці з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні працівник, в тому числі щодо виплати заробітної плати/грошового забезпечення три місяці з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні. Проте, такі строки були продовжені у зв`язку з дією карантину до 30.06.2023 включно та скінчились з 01.07.2023.

При цьому, суд акцентує увагу, що закони та інші нормативно-правові акти, що визначають права і обов`язки громадян, доводяться до відома населення у порядку, встановленому законом. Факт їх офіційного опублікування свідчить про можливість ознайомлення з ними невизначеним колом осіб. Саме інститут офіційного опублікування покликаний забезпечити уникнення випадку незнання особою певного закону. Отже, незнання через небажання дізнатися про те, що законодавством України встановлені певні строки звернення до суду, не дає підстав стверджувати про поважність пропуску позивачем такого строку.

Аналогічний висновок висловлений Верховним Судом у постановах від 13.03.2019 у справі № 826/13430/17 та від 19.06.2020 у справі № 320/5787/18.

Як вже зазначено судом в ухвалі про залишення позовної заяви без руху, предметом спору є правомірність невиплати відповідачем ОСОБА_1 додаткової винагороди, встановленої Постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168 Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану, в розмірі до 30 000,00 грн пропорційно в розрахунку за місяць, за період з 24.02.2022 по 31.05.2022.

З матеріалів позову також вбачається, що листом від 09.10.2023 №3/н-581 Відділ охорони Української психіатричної лікарні з суворим наглядом повідомив позивачу на його заяву від 27.09.2023, зокрема, що Відповідно до листа Міністерства юстиції України від 20.05.2022 № 38144/16.3.2/32-22 виплата винагород здійснюється органом, установою за місцем постійного проходження служби особи рядового чи начальницького складу, де він призначений на штатну посаду, на підставі наказів такого органу, установи, в межах асигнувань, передбачених у кошторисі органу, установи, при цьому рішення щодо виплати такої винагороди керівникам органів та установ приймається за погодженням Державного секретаря.

Крім того, у вищевказаному листі Міністерства юстиції України зазначено, що розмір додаткової винагороди особам рядового і начальницького складу, які несуть службу в органах і установах, визначається пропорційно та виплачується за фактичний час несення служби, розрахований у годинах, в розрахунковому (у годинах) місячному періоді проходження служби (24 години на добу). А отже вартість однієї години роботи розраховується наступним чином:

- 30000 грн. (загальна сума додаткової ви нагороди)/31 (робочі дні за березень 2022 року)/24 години доби = 40,33 грн. З 11.03.2022 по 31.03.2022 Ви фактично несли службу 129 годин, тому додаткова винагорода за даний період становить: 129 годин (фактично відпрацьований час) * 40,33 грн. (вартість однієї години роботи за березень 2022 року) = 5202,57 грн.;

- 30000 грн. (загальна сума додаткової вина городи)/30 (робочі дні за квітень 2022 року)/24 години доби = 41.67 грн. З 01.04.2022 по 25,04.2022 Ви фактично несли службу 172,25 годин, тому додаткова винагорода за даний період становить: 172,25 годин (фактично відпрацьований час) * 41,67 грн. (вартість однієї години роботи за квітень 2022 року) = 7177,66 грн.;

- 26.05.2022 року ці кошти в сумі 12194.53 грн. (з урахуванням обов`язкових податків) були перераховані на Ваш банківський рахунок згідно наказу №68 від 25.05.2022;

- 30000 грн. (загальна сума додаткової винагороди)/30 (робочі дні за квітень 2022 року)/24 години доби = 41.67 гри. З 26.04.2022 по 30.04.2022 Ви фактично несли службу 44,75 годин, тому додаткова винагорода за даний період становить; 44,75 годин (фактично відпрацьований час) * 41,67 грн. (вартість однієї години роботи за квітень 2022 року) = 1864,73 грн.;

- 30000 грн. (загальна сума додаткової винагороди)/31 (робочі дні за травень 2022 року 1/24 години доби = 40,32 грн. З 01.05.2022 по 31.05.2022 Ви фактично несли службу 206,75 годин, тому додаткова винагорода за даний період становить: 206.75 годин (фактично відпрацьований час) * 40,32 грн. (вартість однієї години роботи за травень 2022 року) = 8336,16 грн.;

- 19.08.2022 року ці кошти в сумі 10047,88 грн. (з урахуванням обов`язкових податків) були перераховані на Ваш банківський рахунок згідно наказу №95 від 17.08.2022. Ваша вимога про виплату додаткової винагороди згідно Постанови ЛЯ 168 за період з 24.02.2022 по 31.05.2022 в розмірі до 30000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць не підлягає задоволенню, у зв`язку із відсутністю фактів порушення прав та законних інтересів під час нарахування та виплати грошової винагороди, яка передбачена постановою Кабінету Міністрів України № 168 від 20.02.2022 року, оскільки вона виплачена Вам згідно законодавства.

Тобто, зміст наведеного листа свідчить про те, що додаткова винагорода відповідно до Постанови КМУ №168 виплачувалась відповідачем 26.05.2022 за період березень-квітень 2022 року та 19.08.2022 за період квітень-травень 2022 року відповідно.

Отже, як вже було наголошено судом в ухвалі про залишення позовної заяви без руху, отримавши 26.05.2022 грошове забезпечення з урахуванням додаткової винагороди відповідно до Постанови КМУ №168 за березень-квітень 2022 року позивачу мало бути достеменно відомо про порушення його прав на отримання спірної допомоги за період з 24.02.2022 у відповідному розмірі, проте до суду з позовом позивач звернувся лише 24.10.2023 з використанням системи Електронний суд (дата формування позову у системі Електронний суд), тобто, оскільки строк на подання цього позову скінчився 01.07.2023, позивач звернувся з цим позовом з порушенням строку звернення до суду.

При цьому, суд наголошує, що частиною 1 статті 45 КАС України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами. Зловживання процесуальними правами не допускається.

Суд, як і в ухвалі про залишення позовної заяви без руху, звертає увагу, що відповідно до сформульованої позивачем прохальної частини позову позивач просить суд визнати протиправними дії Відділу охорони Української психіатричної лікарні з суворим наглядом щодо не проведення повного розрахунку при звільненні невиплату позивачу в день звільнення (18.10.2023) додаткової винагороди, встановленої Постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168 Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану, в розмірі до 30 000,00 грн пропорційно в розрахунку за місяць, за період з 24.02.2022 по 31.05.2022.

Водночас, позивач заявляє вимоги про зобов`язання Відділу охорони Української психіатричної лікарні з суворим наглядом здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 додаткової винагороди, встановленої Постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168 Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану, за період з 24.02.2022 по 31.05.2022 в розмірі 30 000 грн на місяць, з урахуванням раніше виплачених сум.

Частиною 1 статті 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення провести з ним розрахунок у строки, зазначені статтею 116 цього Кодексу.

Статтею 117 КЗпП України регламентовано, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року в справі №810/451/17 та від 26 лютого 2020 року в справі № 821/1083/17 викладена правова позиція відповідно до якої під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Згідно з ч. 2 ст. 117 КЗпП України, як зауважила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 13 травня 2020 року в справі № 810/451/17, при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

У постанові від 13 травня 2020 року в справі № 810/451/17 Велика Палата Верховного Суду також дійшла висновку, що статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Підсумовуючи зазначене, Велика Палата Верховного Суду в постанові в справі №810/451/17 зауважила, що за змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Таким чином, виходячи із системного тлумачення положень статей 116, 117 КЗпП України, враховуючи Рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року в справі № 4-рп/2012, а також правові позиції Великої Палати Верховного Суду, суд вбачає, що з моменту звільнення у роботодавця виникає обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити працівникові всі суми, що йому належать. Якщо роботодавець не виконує цей обов`язок, він вчиняє триваюче правопорушення, відповідальність за яке визначена статтею 117 КЗпП України. Припиненням такого правопорушення є проведення фактичного розрахунку, тобто, реальне виконання цього обов`язку (виплата всіх сум, що належать звільненому працівникові).

Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм КЗпП України викладено в постановах Верховного Суду від 30 січня 2019 року по справі № 807/3664/14, від 26 червня 2019 року по справі № 826/15235/16, від 12 серпня 2020 року по справі № 400/3151/19.

Проте, суд наголошує, що позивач не просить суд зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити йому будь-які інші суми, належні позивачу при звільненні, окрім додаткової винагороди, встановленої Постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168 Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану, в розмірі до 30 000,00 грн пропорційно в розрахунку за місяць, за період з 24.02.2022 по 31.05.2022. Тобто, вищенаведене формулювання позовної вимоги про оскарження дій відповідача через словосполучення визнати протиправними дії Відділу охорони Української психіатричної лікарні з суворим наглядом щодо не проведення повного розрахунку при звільненні невиплату позивачу в день звільнення (18.10.2023) додаткової винагороди… може свідчити про спробу позивача ухилитись від застосування строків звернення до суду та подання заяви про поновлення пропущеного строку звернення до суду з цим позовом з поданням відповідних доказів.

При цьому, суд звертає увагу, що позивачем у заяві про поновлення процесуального строку, поданій позивачем на виконання ухвали про залишення позовної заяви без руху від 30.10.2023, фактично висловлено незгоду з мотивами, якими керувався суд, залишаючи позовну заяву без руху.

Так, суд наголошує, що частиною 6 статті 161 КАС України встановлено, що у разі пропуску строку звернення до адміністративного суду позивач зобов`язаний додати до позову заяву про поновлення цього строку та докази поважності причин його пропуску.

Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

Наведений висновок узгоджується з неодноразово викладеною правовою позицією Верховного Суду, зокрема у постановах від 31.03.2021 по справі № 240/12017/19 та від 14.07.2021 у справі № 560/964/17.

Таким чином, за загальним правилом поважними причинами визнаються ті обставини, існування яких є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійсними істотними перешкодами та труднощами для своєчасного звернення до суду з даним позовом.

Разом із цим, частиною 1 статті 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Під час вирішення питання про достатність підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними, суд звертає увагу, що обов`язок по доведенню та обґрунтуванню наявності обставин, на які посилається позивач у клопотанні про поновлення процесуального строку звернення до суду, покладається саме на позивача.

Суд також наголошує, що реалізація позивачем права на звернення до суду з позовною заявою в рамках строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності відповідача, формування судової практики і таке інше. Нереалізація цього права зумовлена власною пасивною поведінкою позивача.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 12.04.2023 у справі № 380/14933/22 (№ в ЄДРСР 110187784).

Суд не бере до уваги посилання позивача як на поважність причин пропуску строку звернення до суду на те, що «невиплата відповідачем в повному обсязі грошового забезпечення не оскаржувалась позивачем до моменту звільнення зі служби з урахуванням перебування у трудових відносинах з відповідачем під час проходження служби в Державній кримінально-виконавчій службі України в статусі особи рядового складу, що зумовлює певну залежність від роботодавця через можливе негативне ставлення з боку керівництва та можливість вчинення на нього тиску через упереджене ставлення, формально ініційовані дисциплінарні провадження, встановлення графіку роботи на вихідні святкові дні, встановлення заниженого розміру премій та надбавок» з огляду на те, що такі обставини не є об`єктивно непереборними та такими, що не залежать від волевиявлення особи та не пов`язані з дійсними істотними перешкодами та труднощами для своєчасного звернення до суду з даним позовом, а є лише суб`єктивними припущеннями позивача.

Водночас, суд відхиляє як неповажні причини пропуску позивачем строку звернення до суду посилання останнього на те, що «недоплачені суми грошового забезпечення будуть виплачені йому під час звільнення зі служби», оскільки до матеріалів позову не було надано жодних доказів вчинення позивачем будь-яких дій у розумний строк з дня, коли він мав дізнатися про порушення своїх прав на отримання додаткової винагороди, встановленої Постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168 Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану, в розмірі до 30 000,00 грн пропорційно в розрахунку за місяць, за період з 24.02.2022 по 31.05.2022.

Аргументи позивача про те, що «відповідно до ч.1 ст 58 Конституції України не Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії у часі та не можуть розповсюджуватись на спірні у справі правовідносини у минулому часі (з 24.02.2022 по 31.05.2022), коли діяла інша редакція вказаної статті КЗПП, що не обмежувала у часі строки звернення до суду в зазначеній категорії справ» суд вважає помилковими, оскільки суд до вчиненої учасником справи процесуальної дії (подання позову, відзиву, клопотання тощо) застосовує процесуальні норми, чинні на час вчинення такої процесуальної дії.

При цьому, суд вважає, що позивач помилково ототожнює поняття «виникнення підстав позову, якими є обставини (фактична підстава) і норми права (юридична підстава), які у своїй сукупності дають право особі звернутися до суду з позовними вимогами до відповідача», які дійсно виникли у період з 24.02.2022 по 31.05.2022 та процесуальні строки на вчинення процесуальних дій, якими в тому числі законодавчо врегульовані строки звернення до суду з адміністративним позовом.

Окрім того, суд звертає увагу, що в заяві поданій на усунення недоліків позивачем наголошено, що «обрахунок строків звернення до суду має здійснюватись саме від дати звільнення особи зі служби, а не з часу виникнення обставин недоплати грошового забезпечення в повному обсязі, яке позивач не оскаржував до моменту звільнення зі служби». Тобто, у своїй заяві про поновлення строку звернення до суду позивачем одночасно висловлено дві взаємовиключні правові позиції: щодо поважності причин пропуску звернення до суду з цим позовом та подання позовної заяви у встановлений законом строк, який обчислюється з «дати звільнення особи зі служби, а не з часу виникнення обставин недоплати грошового забезпечення в повному обсязі».

З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення заяви позивача про поновлення пропущеного строку звернення до суду.

Отже, у встановлений судом строк, а саме: до 27.11.2023, позивач не усунув в повному обсязі недоліки позовної заяви.

Відповідно до пункту 1 частини 4 статті 169 КАС України позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк.

Частиною 5 зазначеної статті передбачено, що суддя повертає позовну заяву і додані до неї документи без розгляду не пізніше п`яти днів з дня її надходження або з дня закінчення строку на усунення недоліків.

Суд зазначає, що станом на 04.12.2023 позивач не виконав в повному обсязі вимоги ухвали суду.

З огляду на вищезазначене, враховуючи вищенаведені норми, суд вважає за необхідне повернути позовну заяву позивачеві.

На підставі викладеного, керуючись статтями 167, 169, 248, 256 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Відділу охорони Української психіатричної лікарні з суворим наглядом про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії повернути позивачу.

Копію ухвали про повернення позовної заяви надіслати позивачу.

Роз`яснити, що за приписами частини 7 статті 18 КАС України особі, яка зареєструвала електронний кабінет в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, суд вручає будь-які документи у справах, в яких така особа бере участь, виключно в електронній формі шляхом їх направлення до електронного кабінету такої особи, що не позбавляє її права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою.

Роз`яснити позивачу, що відповідно до частини 8 статті 169 КАС України повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Ухвала суду набирає законної сили відповідно до статті 256 КАС України та може бути оскаржена в порядку та у строки, встановлені статтями 295 та 297 КАС України.

Суддя І.В. Юхно