Справа № 200/1857/23
Суддя: Блохін Анатолій Андрійович
Дата ухвалення: 2023-12-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2023 року справа №200/1857/23

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії: головуючого судді: Блохіна А.А., суддів: Гаврищук ТО.Г., Казначеєва Е.Г., розглянув в порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 та Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 31 липня 2023 року у справі № 200/1857/23 (головуючий І інстанції Зеленов А.С.) за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську, в якому позивач просив суд: - визнати бездіяльність Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську, що полягає у не нарахуванні та не виплаті на підставі рішення Донецького окружного адміністративного суду від 13 вересня 2021 року по справі №200/3471/21 на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 14 вересня 2021 року по день фактичного розрахунку, з урахуванням встановленого для працездатних осіб прожиткового мінімуму на 1 січня календарного року відповідно до Закону України «Про Державний бюджет на 2021 рік», Закону України «Про Державний бюджет на 2022 рік», Закону України «Про Державний бюджет на 2023 рік»; - зобов`язати Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Краматорську, на підставі рішення Донецького окружного адміністративного суду від 13 вересня 2021 року по справі №200/3471/21 нарахувати на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 14 вересня 2021 року по день фактичного розрахунку, з урахуванням встановленого для працездатних осіб прожиткового мінімуму на 1 січня календарного року відповідно до: Закону України «Про Державний бюджет на 2021 рік», Закону України «Про Державний бюджет на 2022 рік», Закону України «Про Державний бюджет на 2023 рік»; - стягнути з Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську, на підставі рішення Донецького окружного адміністративного суду від 13 вересня 2021 року по справі №200/3471/21 на користь ОСОБА_1 , середній заробіток за час вимушеного прогулу з 14 вересня 2021 року по день фактичного розрахунку, з урахуванням встановленого для працездатних осіб прожиткового мінімуму на 1 січня календарного року відповідно до Закону України «Про Державний бюджет на 2021 рік», Закону України «Про Державний бюджет на 2022 рік», Закону України «Про Державний бюджет на 2023 рік».

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 31 липня 2023 року у справі № 200/1857/23 позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську, що полягає у не нарахуванні та не виплаті на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, з урахуванням сум обов`язкових до сплати податків та внесків, з 14 вересня 2021 року по 27 липня 2022 року, з 23 березня 2023 року по 02 червня 2023 року включно. Зобов`язано Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську, здійснити розрахунок та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, з урахуванням сум обов`язкових до сплати податків та внесків, з 14 вересня 2021 року по 27 липня 2022 року, з 23 березня 2023 року по 02 червня 2023 року включно. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Вирішено питання судових витрат.

Не погодившись з таким судовим рішенням, позивач та представник відповідача подали апеляційні скарги.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначив, що суд першої інстанції безпідставно розмежував стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі.

В обґрунтування апеляційної скарги представник відповідача зазначив, що перебування ОСОБА_1 на військовій службі в принципі виключало можливість фактичного виконати рішення суду про поновлення його на посаді в ТУ ДБР у м. Краматорськ, можливість виконання судового рішення перешкоджали в першу чергу законодавчі обмеження в граничній чисельності працівників ДБР. Таким чином, вищенаведені обставини свідчать про те, що ТУ ДБР у м. Краматорську рішення Донецького окружного адміністративного суду від 13.09.2021 у справі № 200/3471/21 в частині поновлення позивача на посаді, не виконано з поважних причин, що виключає фактичні передумови та правові підстави для застосування до ТУ ДБР у м. Краматорську відповідальності, передбаченої статтею 236 КЗпП України.

Справу розглянуто в порядку письмового провадження у відповідності до ст. 311 КАС України.

Відповідно до вимог частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг.

Колегія суддів, заслухавши суддю доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг, встановила наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 13 вересня 2021 року у справі 200/3471/2, адміністративний позов ОСОБА_1 до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Краматорську про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено. Визнано протиправним та скасовано наказ Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Краматорську від 26.02.2021 №43-ос «Про звільнення ОСОБА_1 » з посади начальника Третього слідчого відділу (відділу з розслідування військових злочинів) слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Краматорську. Поновлено Овсяннікова Олексія Валентиновича в органах Державного бюро розслідувань на посаді начальника Третього слідчого відділу (відділу з розслідування військових злочинів) слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Краматорську з 01.03.2021. Стягнуто з Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Краматорську на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.03.2021 по 13.09.2021 в сумі 463 910 гривень 65 копійок. Допущено до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 з 01.03.2021 на посаді начальника Третього слідчого відділу (відділу з розслідування військових злочинів) слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Краматорську. Допущено до негайного виконання рішення суду в частині стягнення з Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць.

Постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 26.07.2022 апеляційну скаргу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 13.09.2021 у справі №200/3471/21 - задоволено. Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 13.09.2021 у справі №200/3471/21 скасовано. Відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Постановою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 23.03.2023 касаційну скаргу ОСОБА_1 - задоволено. Постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 26.07.2022 скасовано. Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 13.09.2021 залишено в силі.

Наказом Територіального управління ДБР, розташованого у місті Краматорську від 21 липня 2023 року №39-ОС, поновлено позивача на посаді начальника Третього слідчого відділу (відділу з розслідування військових злочинів) слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську, з 01 березня 2021 року.

Позивач вважає, що невиконання відповідачем у період з 14 вересня 2021 року по 02 червня 2023 року рішення суду в добровільному порядку свідчить про наявність підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на посаді, а тому звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, суд зазначає наступне.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 43 Конституції України передбачає, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Відповідно до статі 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Згідно із частиною першою статті 3 КЗпП України (у редакції на момент виникнення спірних правовідносин) законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Відповідно до статті 4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Частинами першою, другою статті 233 КЗпП України визначено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Згідно із статтею 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Отже, законодавством передбачено обов`язок роботодавця негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника у разі його незаконного звільнення. Цей обов`язок полягає у тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду.

Негайне виконання судового рішення полягає у тому, що таке рішення підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, а негайно з моменту його прийняття.

Рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з моменту видачі наказу про поновлення працівника на роботі та фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків. При цьому працівник повинен бути обізнаним про наявність наказу про його поновлення на роботі і йому повинно бути фактично забезпечено доступ до роботи і можливості виконання своїх обов`язків.

Наведена вище правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 17 червня 2020 року у справі №521/1892/18.

Предметом спору у даній справі є невиконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 13 вересня 2021 року про поновлення на посаді, та, як наслідок, застосування положень статті 236 КЗпП України.

Судом встановлено, що рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 13 вересня 2021 року у справі 200/3471/21, адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано протиправним та скасовано наказ Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Краматорську від 26.02.2021 №43-ос «Про звільнення ОСОБА_1 » з посади начальника Третього слідчого відділу (відділу з розслідування військових злочинів) слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Краматорську. Поновлено Овсяннікова Олексія Валентиновича в органах Державного бюро розслідувань на посаді начальника Третього слідчого відділу (відділу з розслідування військових злочинів) слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Краматорську з 01.03.2021. Допущено до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 з 01.03.2021 на посаді начальника Третього слідчого відділу (відділу з розслідування військових злочинів) слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Краматорську.

Таким чином, з дати постановлення Донецьким окружним адміністративним судом рішення від 13 вересня 2021 у справі № 200/3471/21 у відповідача виник обов`язок виконати судове рішення, зокрема, в частині поновлення позивача на посаді, оскільки в цій частині рішення суду належало виконати негайно.

Відповідач рішення Донецького окружного адміністративного суду від 13 вересня 2021 у справі № 200/3471/21 про поновлення ОСОБА_1 з 01.03.2021 на посаді начальника Третього слідчого відділу (відділу з розслідування військових злочинів) слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Краматорську, в порядку, у спосіб та у строк, встановлений судовим рішенням, що підлягало негайному виконанню, не виконав.

Окільки, відповідачем рішення Донецького окружного адміністративного суду від 13 вересня 2021 у справі № 200/3471/21 про поновлення ОСОБА_1 з 01.03.2021 на посаді не було виконано вчасно, суд доходить висновку про те, що затримка виконання рішення суду про поновлення позивача на роботі розпочалась з 14 вересня 2021 року (наступний день після ухвалення рішення про поновлення на роботі).

Своє рішення суд першої інстанції мотивував тим, що судом встановлено два періоди затримки виконання рішення суду про поновлення позивача на роботі, а саме: з 14 вересня 2021 року (наступний день після ухвалення рішення про поновлення на роботі) по 27 липня 2022 року ( дата постанови Першого апеляційного адміністративного суду, яким скасовано рішення на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 13.09.2021 у справі №200/3471/21); з 23 березня 2023 року (дата постанови Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, яким постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 26 липня 2022 року скасовано, рішення Донецького окружного адміністративного суду від 13 вересня 2021 залишено в силі) до 02 червня 2023 року (дата відповідно до уточнених позовних вимог).

З даним висновок суду не погоджується колегія суддів з огляду на наступне.

Судом встановлено, що рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 13 вересня 2021 року у справі 200/3471/21, адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано протиправним та скасовано наказ Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Краматорську від 26.02.2021 №43-ос «Про звільнення ОСОБА_1 » з посади начальника Третього слідчого відділу (відділу з розслідування військових злочинів) слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Краматорську. Поновлено ОСОБА_1 в органах Державного бюро розслідувань на посаді начальника Третього слідчого відділу (відділу з розслідування військових злочинів) слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Краматорську з 01.03.2021. Допущено до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 з 01.03.2021 на посаді начальника Третього слідчого відділу (відділу з розслідування військових злочинів) слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Краматорську.

Постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 26 липня 2022 року апеляційну скаргу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 13.09.2021 у справі №200/3471/21 - задоволено. Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 13.09.2021 у справі №200/3471/21 скасовано. Відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Постановою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 23.03.2023 касаційну скаргу ОСОБА_1 - задоволено. Постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 26.07.2022 скасовано. Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 13.09.2021 залишено в силі.

Судом встановлено, що 28.10.2020 ОСОБА_1 , до прийняття судом першої інстанції від 13 вересня 2021 року рішення у справі у справі 200/3471/21, укладений контракт з Донецьким зональним відділом Військової служби правопорядку про проходження військової служби у Збройних Силах України. На теперішній час, на підставі наказу по стройовій частині від 07.06.2023 № 161, позивач продовжує проходити військову службу в Лагунсько-Павлоградському зональному відділі Військової служби правопорядку Східного територіального управління Військової служби правопорядку.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд в рішенні від 16 листопада 2021 року при розгляді справи №200/3363/21-а встановив також наступне.

Середньоденний заробіток позивача, обчислений відповідно до пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100, становить 3097,79 гривень.

Відповідно до ч.4 ст.78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

На виконання ухвали суду позивачем надані відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків ДПС України про суми виплачених доходів за період з листопада 2021 по березень 2023, довідку розрахунок грошового забезпечення нарахованого та виплаченого за вересень-жовтень 2021.

Державним центром зайнятості на виконання вимог ухвали суду повідомлено, що за даними Єдиної інформаційно-аналітичної системи Державної служби зайнятості громадянин ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) у період з 17.11.2021 по 15.06.2023 до центрів зайнятості/районних філій Державної служби зайнятості не звертався та не перебував на обліку як особа, яка шукає роботу, та не зареєстрований як безробітний.

Від відповідача до суду надано довідку згідно якої середньоденна заробітна плата позивача складає 3097,79 грн., середньомісячна заробітна плата позивача складає 60,407 грн.

Позивач вважаючи, що відповідач протиправно не виконує рішення суду про поновлення на роботі, має право на стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу при затримці виконання судового рішення про поновлення на роботі.

Надаючи правову оцінку правовідносинам суд виходив з наступного.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статі 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Частиною 1 статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов`язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України.

Пунктом 3 частини 1 статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що постанови суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно.

Відповідно до частини 2 статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.

Відповідно до статті 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Згідно із частиною 1 статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Відповідно до статті 4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Відповідно до частини 1 статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України Про оплату праці, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Положеннями статті 233 КЗпП України визначено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Відповідно до статті 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Економічні, правові та організаційні засади оплати праці працівників, які перебувають у трудових відносинах, на підставі трудового договору з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання (далі - підприємства), а також з окремими громадянами та сфери державного і договірного регулювання оплати праці і спрямований на забезпечення відтворювальної і стимулюючої функцій заробітної плати визначає Закон України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР Про оплату праці (далі - Закон № 108/95-ВР).

Частиною 1 статті 1 Закону № 108/95-ВР визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до статті 2 Закону № 108/95-ВР основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Приписами статей 129, 129-1 Конституції України регламентовано, що судове рішення є обов`язковим до виконання, що є однією із основних засад судочинства.

Статтею 235 КЗпП України визначено, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника підлягає негайному виконанню. Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей здійснення і підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів громадян і держави. Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.

Отже, з 14 вересня 2021 року (наступний день після проголошення рішення суду від 13 листопада 2021 року) відповідач зобов`язаний виконати рішення суду в частині поновлення позивача на посаді.

Оскільки, рішення Донецького окружного адміністративного суду від 13 вересня 2021 року у справі у справі 200/3471/21 про поновлення позивача на посаді не виконано, суд зазначає про затримку виконання судового рішення, тому позивач має право відповідно до статті 236 Кодексу законів про працю України на виплату середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення.

Середній заробіток працівника згідно з ч.1 ст.27 Закону України Про оплату праці визначається за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 8 лютого 2022 року (справа №755/12623/19) визначила природу середнього заробітку за час вимушеного прогулу, вказавши, що такий заробіток за природою є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію. Незаконне звільненні - це незаконне припинення роботодавцем із працівником трудового договору в односторонньому порядку. У свою чергу, виконання роботодавцем рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника полягає у відновленні трудового договору, який раніше існував і був незаконно припинений.

Статтею 233 КЗпП України визначені строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів. На момент виникнення спірних правовідносин частина друга вказаної норми встановлювала, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Конституційний Суд України неодноразово надавав офіційне тлумачення частині другій статті 233 КЗпП України. Так, у рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 зазначено, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. У пункті 2.1 мотивувальної частини вказаного рішення Конституційний Суд України розкрив сутність вимог працівника до роботодавця, зазначених у частині 2 статті 233 КЗпП України, строк звернення до суду з якими не обмежується будь-яким строком.

Конституційний Суд України дійшов висновку, що під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. Однією з таких гарантій Конституційний Суд України визнав оплату за час простою, який мав місце не з вини працівника.

До вимушеного прогулу прирівнюється затримка роботодавцем виконання рішення про поновлення на роботі (стаття 236 КЗпП України). Середній заробіток за своїм змістом також є державною гарантією, право на отримання якої виникає у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин.

Колегія суддів Верховного Суду в постанові по справі № №380/6129/20 від 4 серпня 2022 року зазначила про те, що спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений частиною п`ятою статті 122 КАС України. Водночас указані положення КАС України не містять норми, які б регулювали порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці.

Отже, право на заробітну плату не обмежується будь-яким строком щодо судового захисту і такий висновок прямо випливає з частини другої статті 233 КЗпП України.

Позовні вимоги позивача стосуються стягнення належної йому заробітної плати, які, відповідно до статті 233 КЗпП України, не обмежуються будь-яким строком звернення до суду.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 25 липня 2018 року у справі № 552/3404/17, від 30 січня 2019 року у справі № 808/1271/18, від 22 квітня 2021 року у справі № 826/8789/18, від 10 травня 2022 року у справі №369/3013/20, від 26 травня 2022 року у справі №420/10861/21, від 4 серпня 2022 року у справі №380/6129/20.

В постанові Верховного Суду від 12 серпня 2020 року у справі № 2140/1510/18 викладено наступну позицію.

Стаття 236 КЗпП, так само як і стаття 235 КЗпП, не передбачають підстав, на основі яких сума середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення, може бути зменшена. Доводи відповідача про те, що позивач протягом спірного періоду був працевлаштований та отримував заробітну плату могли б бути слушними за іншого законодавчого регулювання, яке передбачало б таку умову/підставу для зменшення суми середнього заробітку за час невиконання рішення про поновлення на посаді чи за час вимушеного прогулу.

У липні 2022 Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» внесені зміни до КЗпП України, зокрема, в ч. 3 ст. 119 слова «зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток» замінено словами «зберігаються місце роботи і посада». При цьому, законодавець приймаючи вказаний закон в «Прикінцевих та перехідних положеннях» не вніс застережень, що такі зміни мають зворотну дію у часі та застосовуються до правовідносин, які виникли до набрання ним чинності. Отже, на думку позивача, вказані зміни мають бути застосовані виключно до правовідносин, які виникли (виникнуть), починаючи з липня 2022, оскільки Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» може застосовуватися лише на перспективу (тобто до працівників, які будуть мобілізовані на військову службу після набрання ним чинності), тоді як на позивача, яка мобілізована у момент, коли діяла попередня редакція ч. 3 ст. 119 КЗпП України, він не поширюється.

У зв`язку військовою агресією російської федерації проти України позивач вступив до Збройних Сил України та з 28 жовтня 2020 прийнятий на військову службу за контрактом у Збройні Сили України на посаду осіб рядового складу, призначений на посаду стрільця групи охорони та патрульно-постової служби взводу охорони та патрульно-постової служби роти Військової служби правопорядку Військової служби правопорядку Донецького зонального відділу Військової служби правопорядку Східного територіального управління Військової служби правопорядку.

19.07.2022 набрав чинності Закон України від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин", яким внесено зміни до Кодексу законів про працю України. Зокрема в частині 3 статті 119 Кодексу законів про працю України замінено слова «зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток» на «зберігаються місце роботи і посада».

За загальним правилом, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Отже, застосуванню підлягають ст. 119 КЗпП України, Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Відповідно до частин 1-3 ст. 1 Закону України від 25.03.1992 № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон № 2232-XII) захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту, посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає у тому числі проходження військової служби.

Згідно з частинами 1, 2 ст. 2 Закону №2232-XII, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Проходження військової служби здійснюється громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Згідно з ч. 2 ст. 39 Закону №2232-XII громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами 3, 4 статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України "Про освіту".

Частиною 3 ст. 119 КЗпП України (у редакції, що діяла до 19.07.2022) передбачено, що за працівниками, призваними на строкову військову службу; військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у том числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову.

24 лютого 2022 року у зв`язку з військовою агресію російською федерації проти України Указом Президента України №64/2022 введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який триває і на теперішній час.

З огляду на вказане, Законом України від 01.07.2022 №2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» внесено зміни до частини 3 статті 119 КЗпП України, згідно з якими у частині третій статті 119 слова «зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток» замінено словами «зберігаються місце роботи і посада».

Вказаний Закон набрав чинності з 19.07.2022.

Суд вважає, що саме з 19.07.2022 у відповідача відсутнє право нарахування середнього заробітку позивачу у період проходження військової служби за контрактом, оскільки з 17.07.2022 внесено зміни до ч.3 ст.119 КЗпП України.

Суд зазначає, що відповідно до конституційних повноважень Верховна Рада України як єдиний орган законодавчої влади в Україні виключно законами України закріплює права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення, засади регулювання праці і зайнятості.

Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України, викладеної в рішенні від 26 грудня 2011 року №20-рп/2011, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

Конституційний Суд України у п. 2. 3. рішення від 22 травня 2018 року №5-р/2018 сформулював юридичну позицію, відповідно до якої: «На думку Конституційного Суду України, держава виходячи з існуючих фінансово-економічних можливостей має право вирішувати соціальні питання на власний розсуд. Тобто у разі значного погіршення фінансово - економічної ситуації, виникнення умов воєнного або надзвичайного стану, необхідності забезпечення національної безпеки України, модернізації системи соціального захисту тощо держава може здійснити відповідний перерозподіл своїх видатків з метою збереження справедливого балансу між інтересами особи та суспільства. Проте держава не може вдаватися до обмежень, що порушують сутність конституційних соціальних прав осіб, яка безпосередньо пов`язана з обов`язком держави за будь-яких обставин забезпечувати достатні умови життя, сумісні з людською гідністю.»

У п. 3 вказаного рішення зазначено, що Верховна Рада України виходячи з існуючих фінансово-економічних можливостей держави та з метою збереження справедливого балансу між інтересами особи та суспільства має змогу запроваджувати, змінювати, скасовувати або поновлювати такі пільги, оскільки вони не мають фундаментального характеру, а отже, не можуть розглядатися як конституційні права, свободи та гарантії їх реалізації.

На цей час Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 №2352-ІХ є чинним та обов`язковим до виконання, а, в свою чергу, виплата середнього заробітку на підприємстві (в установі/організації), де працювала особа на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності здійснюється по 18.07.2022 року включно, тобто до набрання чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022.

З урахуванням зазначеного, у позивача з 19.07.2022 відсутнє право на отримання середнього заробітку в Територіальному управлінні Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Краматорську.

Відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії у часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Тобто до правовідносин застосовується той закон, під час дії якого вони настали.

Закон №2352-ІХ набрав чинності 19.07.2022, тобто під час проходження позивачем військової служби, а тому суд застосовує ч. 3 ст. 119 КЗпП України в новій редакції.

Суд також звертає увагу, що у рішенні від 03 жовтня 1997 р. № 4-зп Конституційний Суд України зазначає, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше.

У рішенні Конституційного Суду України від 22 травня 2018 р. № № 5-р/2018 зазначається, що звуження змісту та обсягу існуючих конституційних прав, свобод людини є їх обмеженням. Верховна Рада України повноважна ухвалювати закони, що встановлюють обмеження, відповідно до таких критеріїв: «обмеження щодо реалізації конституційних прав і свобод не можуть бути свавільними та несправедливими, вони мають встановлюватися виключно Конституцією і законами України, переслідувати легітимну мету, бути обумовленими суспільною необхідністю досягнення цієї мети, пропорційними та обґрунтованими, у разі обмеження конституційного права або свободи законодавець зобов`язаний запровадити таке правове регулювання, яке дасть можливість оптимально досягти легітимної мети з мінімальним втручанням у реалізацію цього права або свободи і не порушувати сутнісний зміст такого права» (абзац третій підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 1 червня 2016 року № 2- рп/2016).

Суд зазначає, що з метою уникнення дискримінаційних підходів відносно працівників, які будуть прийняті (призвані) на військову службу після дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 №2352-ІХ, припинення збереження заробітної плати за працівниками, які були прийнятті (призвані) на військову службу до дня набрання чинності вказаним Законом, є виправданим та відповідає Конституції України.

Суд зазначає, що у ч. 3 ст. 119 КЗпП, серед іншого, зазначено, що таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Разом із тим, Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 28.02.2022 № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», пунктом 1 якої установлено, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям, зокрема, Збройних Сил, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні), виплачується додаткова винагорода в розмірі 30 000 гривень щомісячно (крім осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, яким така винагорода виплачується пропорційно часу проходження служби в розрахунку на місяць), а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.

Таким чином, законодавець компенсував скасування збереження середньомісячної заробітної плати одночасним збільшенням грошового забезпечення військовослужбовцям за місцем проходження служби.

Суд зазначає, що Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-ІХ є чинним та обов`язковим до виконання.

Відтак, із моменту набрання чинності Законом № 2352-ІХ не вбачається правових підстав для виплати роботодавцем середньої заробітної плати працівникам, які були призвані на військову службу до дня набрання чинності Законом.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду по справі від 13 вересня 2021 року рішення у справі у справі 200/3471/21 встановлено, що середньоденна заробітна плата позивача становила 3 488,05 грн., що також найшло своє відображення у довідці відповідача ТУ ДБР у м. Краматорську, скерованою на адресу суду по дані йсправі.

Тривалість затримки виконання рішення суду щодо поновлення позивача на посаді становить 210 робочих днів (з 13 вересня 2021 року по 18 липня 2022 року (https://ukraine.workingdays.org/), у зв`язку із чим за вказаний період з відповідача підлягає стягненню на користь позивача середній заробіток в сумі 732 490,50 грн. (3488,05 грн.х 210 днів = 732490,50 грн.).

Щодо позовних вимог позивача про визнання протиправною бездіяльність та стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 13 вересня 2021 року у справі у справі 200/3471/21 про поновлення на посаді, за період з 19 липня 2022 року по день фактичного розрахунку та стягнення зазначених сум слід відмовити

На підставі викладеного вище, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги частково, а саме визнати протиправною бездіяльність щодо затримки виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 13 вересня 2021 року у справі у справі 200/3471/21 про поновлення на посаді; стягнути середній заробіток за час затримки виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 13 вересня 2021 року у справі у справі 200/3471/21 про поновлення на посаді, за період з 14 вересня 2021 року по 18 липня 2022 року у розмірі 732490,50 грн.

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції слід змінити.

Відповідно до частини 4 статті 317 КАС України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Керуючись статтями 23, 33, 292, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 31 липня 2023 року у справі № 200/1857/23 задовольнити частково.

Змінити рішення Донецького окружного адміністративного суду від 31 липня 2023 року у справі № 200/1857/23 в мотивувальній частині, а також у абзаці другому резолютивної частини рішення слова і цифри «з урахуванням сум обов`язкових до сплати податків та внесків, з 14 вересня 2021 року по 27 липня 2022 року, з 23 березня 2023 року по 02 червня 2023 року включно» - виключити.

Абзац третій резолютивної частини рішення викласти в наступній редакції: «Стягнути з Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, з 14 вересня 2021 року по 18 липня 2022 року включно у розмірі 732 490 ( сімсот тридцять дві тисячі чотириста дев`яносто) грн. 50 коп. з відрахуванням з цієї суми обов`язкових до сплати податків, зборів та обов`язкових платежів.

В іншій частині рішення Донецького окружного адміністративного суду від 31 липня 2023 року у справі № 200/1857/23 - залишити без змін.

Повне судове рішення складено 21 грудня 2023 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя А.А. Блохін

Судді Т.Г. Гаврищук

Е.Г. Казначеєв