Справа № 380/17104/22
Суддя: Онишкевич Тарас Володимирович
Дата ухвалення: 2023-12-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2023 рокуЛьвівСправа № 380/17104/22 пров. № А/857/15414/23
№ А/857/15415/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Онишкевича Т.В.,

суддів Сеника Р.П., Судової-Хомюк Н.М.,

з участю секретаря судових засідань Доморадової Р.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційні скарги Головного управління ДПС у Львівській області на рішення від 21 лютого 2023 року та додаткове рішення від 02 березня 2023 року Львівського окружного адміністративного суду у справі за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Львівській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

суддя у І інстанції Крутько О.В.,

час ухвалення судового рішення 10 год 15 хв,

місце ухвалення судового рішення м. Львів,

дата складення повного тексту рішення 12 лютого 2023 року,

02 березня 2023 року,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2022 року Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі ФОП) звернувся до суду із адміністративним позовом, у якому просив визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення (далі ППР) Головного управління ДПС у Львівській області (далі ГУ ДПС) від 10 червня 2022 року №4223/13-01-07-14 форми «Р», яким йому було збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість (далі ПДВ) за основним платежем у сумі 145 614,6 грн та застосовано штрафні (фінансові) санкції у сумі 36403,65 грн.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 21 лютого 2023 року у справі № 380/17104/22 позов було задоволено.

При цьому суд першої інстанції виходив із того, що податковий орган помилково до загального обсягу операцій платника ПДВ включив операції ФОП та неправомірно визначив момент обов`язкової реєстрації платником ПДВ, що у подальшому призвело до безпідставного збільшення суми грошового зобов`язання з ПДВ у розмірі 145 614,60 грн впродовж листопада 2020 року - червня 2021 року та покладення на позивача обов`язку щодо подання звітності з ПДВ за цей період.

Додатковим рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 02 березня 2023 року заяву представника позивача було задоволено частково. Стягнено за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ДПС на користь ФОП 4000 грн витрат на правову допомогу. У задоволенні решти вимог заяви відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ГУ ДПС просило скасувати рішення суду першої інстанції та відмовити у задоволенні позову ФОП ОСОБА_1 у повному обсязі.

Свої апеляційні вимоги обґрунтовує тим, що при вирішенні спору судом першої інстанції не враховано, що сума доходу, отримана позивачем від реалізації товарів/послуг за останні 12 календарних місяців (01 жовтня 2019 року 30 вересня 2020 року) становила 2 413 870,00 грн., а тому йому слід було до 10 жовтня 2020 року подати у заяву про реєстрацію платником ПДВ, чого зроблено не було.

Проведеною перевіркою встановлено заниження ФОП суми податкового зобов`язання з ПДВ за період з 11 жовтня 2020 року по 24 листопада 2021 року на 145 614,60 грн в результаті невключення до складу податкового зобов`язання суми ПДВ з отриманих доходів (несвоєчасна реєстрація платником ПДВ), чим порушено вимоги пункту 187.1 статті 187 Податкового кодексу України (далі ПК).

З урахуванням вказаного ГУ ДПС вважає, що оспорюване ППР № 4223/13-01-07-14 від 10 червня 2022 року було прийнято на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та ПК.

У апеляційній скарзі на додаткове рішення суду першої інстанції від 02 березня 2023 року ГУ ДПС просило його скасувати та відмовити у стягненні витрат на професійну правничу допомогу. Аргументує свої вимоги тим, що в оскаржуваному судовому рішенні відсутні належні докази необхідності понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 4000 грн. Розмір розподілених судом витрат на надання правової допомоги, на думку скаржника, не є справедливим і співмірним із наданими послугами.

Представник ГУ ДПС у судовому засіданні апеляційного суду підтримала подані апеляційні скарги доводами, аналогічними до тих, що зазначені у їх тексті. Просила скасувати рішення суду першої інстанції та у задоволенні позову ФОП відмовити.

Представник ФОП підтримав доводи, викладені у оскаржуваних судових рішеннях, заперечив обґрунтованість апеляційних вимог та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційні скарги без задоволення.

Переглянувши судові рішення в межах доводів та вимог апеляційних скарг, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог скаржника, виходячи із такого.

Як безспірно встановлено судом першої інстанції, ФОП з 11 лютого 2019 року зареєстрований у виконавчому комітеті Бориславської міської ради Львівської області та перебував на обліку в ГУ ДПС з 12 лютого 2019 року.

У листопаді 2021 року було припинено підприємницьку діяльність позивача, однак 24 червня 2022 року ФОП повторно зареєструвався.

У період з 11 лютого 2019 по 30 вересня 2020 року ФОП здійснював підприємницьку діяльність на спрощеній системі оподаткування обліку та звітності та був платником єдиного податку ІІІ групи.

З 01 жовтня 2020 року позивач перейшов на загальну систему оподаткування та по 24 листопада 2021 року здійснював господарську діяльність на загальній системі оподаткування.

14 червня 2021 року ФОП зареєстрований платником ПДВ.

ГУ ДПС було проведено документальну позапланову невиїзну перевірку позивача щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів, дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, виконання вимог валютного та іншого законодавства за період з 11 лютого 2019 року по 24 листопада 2021 року, за результатами якої складено акт від 18 лютого 2022 року №2442/13-01-07-14-03/ НОМЕР_1 .

Під час проведеної перевірки контролюючий орган дійшов висновку про встановлення порушення ФОП:

підпункту 49.18.1 пункту 49.18 статті 49 ПК внаслідок неподання податкових декларацій з ПДВ з листопада 2020 року по червень 2021 року;

пункту 185.1 статті 185, пункту 187.1 статті 187, пункту 189.1 статті 189, підпункту «б» пункту 198.1, пунктів 198.2, 198.3, 198.5 статті 198, пунктів 200.1, 200.4 статті 200, пунктів 201.1, 201.10 статті 201 ПК, в результаті чого донараховано ПДВ на загальну суму 145 614,60 грн, в тому числі за листопад 2020 року 15352,20 грн, за грудень 2020 року 22928,40 грн, за січень 2021 року 7705,80 грн, за лютий 2021 року 15222,60 грн, за березень 2021 року 21226,80 грн, за квітень 2021 року 21188,80 грн, за травень 2021 року 21090,00 грн, за червень 2021 року 20900,00 грн;

підпункту 49.18.2 пункту 49.18 статті 49, пункт 294.1 статті 294 ПК, що полягає у несвоєчасному поданні декларації платника єдиного податку за І квартал, І півріччя та річної за 2019 рік, І квартал 2020 року;

пункту 1 частини 4 статті 1, абзацу 1 пункту 2 частини 1 статті 7, пункту 5 статті 8, пунктів 2 та 8 статті 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», внаслідок чого донараховано єдиний внесок за 2020 рік в сумі 6295,30 грн;

пункту 4 частини 2 статті 6 Закону «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» у частині несвоєчасного подання звіту про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску за 2020 рік.

На підстав вказаних висновків ГУ ДПС прийнято, зокрема, ППР №4223/13-01-07-14 від 10 червня 2022 року, яким збільшено ФОП суму грошового зобов`язання з ПДВ на 145614,60 грн та застосовано штрафні (фінансові) санкції (штрафи) у розмірі 36403,65 грн.

ФОП не погодився із правомірністю зазначеного рішення ГУ ДПС та звернувся до адміністративного суду із позовом, що розглядається.

При наданні правової оцінки правильності вирішення судом першої інстанції цього публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Відповідно до частини 1 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Частиною 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з приписами частини 3 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до приписів частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 67 Конституції України передбачено, що кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків та зборів, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регламентовано приписами ПК.

Порядок реєстрації особи, як платника ПДВ, на час спірних правовідносин було регламентовано приписами статей 180-183 розділу V ПК та Положенням про реєстрацію платників податку на додану вартість, затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 14 листопада 2014 року №1130 (далі Положення №1130).

Для цілей оподаткування ПДВ платниками податку є особи, перелік яких встановлений підпунктом 14.1.139 пункту 14.1 статті 14 розділу І та пунктом 180.1 статті 180 ПК.

За правилами статей 181 та 182 розділу V ПК реєстрація особи, як платника ПДВ, може здійснюватися як за добровільним рішенням особи, так і в обов`язковому порядку.

Відповідно до підпункту 181.1 статті 181 ПК у разі якщо загальна сума від здійснення операцій з постачання товарів/послуг, що підлягають оподаткуванню згідно з цим розділом, у тому числі з використанням локальної або глобальної комп`ютерної мережі, нарахована (сплачена) такій особі протягом останніх 12 календарних місяців, сукупно перевищує 1 000 000 гривень (без урахування податку на додану вартість), така особа зобов`язана зареєструватися як платник податку у контролюючому органі за своїм місцезнаходженням (місцем проживання) з дотриманням вимог, передбачених статтею 183 цього Кодексу, крім особи, яка є платником єдиного податку першої - третьої групи.

Згідно з пунктами 183.1 та 183.2 статті 183 ПК будь-яка особа, що підлягає обов`язковій реєстрації як платник податку, подає до контролюючого органу за своїм місцезнаходженням (місцем проживання) реєстраційну заяву. У разі обов`язкової реєстрації особи як платника податку реєстраційна заява подається до контролюючого органу не пізніше 10 числа календарного місяця, що настає за місяцем, в якому вперше досягнуто обсягу оподатковуваних операцій, визначеного у статті 181 цього Кодексу.

З урахуванням наведеного апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що обрахування граничного обсягу оподатковуваних операцій, з досягненням якого закон пов`язує обов`язок зареєструватись платником ПДВ, а також обов`язок з його сплати та подання звітності особою, яка є платником єдиного податку, здійснюється з моменту, коли у цієї особи виник обов`язок перейти на загальну систему оподаткування, оскільки до цього ця особа звільнена від сплати податку на додану вартість.

Відтак, у особи, що перейшла зі спрощеної системи оподаткування на на загальну систему оподаткування обов`язок зареєструватись платником ПДВ виникає у тому випадку, якщо загальна сума від здійснення операцій із постачання товарів/послуг, що підлягають оподаткуванню ПДВ, яка нарахована (сплачена) такій особі протягом останніх 12 календарних місяців, сукупно перевищує 1 000 000 грн (без урахування ПДВ).

При цьому обрахунок такої загальної суми від здійснення операцій із постачання товарів/послуг розпочинається з часу переходу на загальну систему оподаткування, а отже для визначення наявності обов`язку щодо реєстрації платником ПДВ та подання звітності з такого податку отриманні від здійснення операцій на спрощеній системі оподаткування суми не враховуються.

Суд першої інстанції при оцінці фактичних обставин справи та вирішенні спору слушно врахував тотожну правову позицію, викладену у постановах Верховного Суду від 26 лютого 2019 року у справі 814/4461/13-а, від 05 вересня 2019 року у справі №813/8772/14, від 16 жовтня 2019 року у справі №1340/4383/18, від 17 серпня 2022 року у справі №560/8206/20.

При цьому суд першої інстанції вірно зазначив, що відповідач пов`язував порушення позивачем вимог закону із тим, що сума доходу від реалізації ним операцій з постачання товарів/послуг за останні 12 календарних місяців (у період застосування спрощеної системи оподаткування з 01 жовтня 2019 року до 30 вересня 2020 року) становила 2 413 870,00 грн, що перевищило встановлений пунктом 181.1 статті 181 ПК ліміт, а отже з моменту переходу з 01 жовтня 2020 року зі спрощеної на загальну систему оподаткування підприємець мав до 10 жовтня 2020 року подати заяву на реєстрацію платником ПДВ та з жовтня 2020 року здійснювати операції з постачання товарів/надання послуг з оподатковуванням їх ПДВ.

Разом із тим, свідоцтво про реєстрацію платника ПДВ було видано ФОП 14 червня 2021 року за №200559970 на підставі поданої ним заяви від 07 червня 2021 року.

При цьому суд першої інстанції встановив, що у період з 11 лютого 2019 року до 30 вересня 2020 року ФОП здійснював господарську діяльність із застосуванням спрощеної системи оподаткування, обліку та звітності, був платником єдиного податку ІІІ групи, а починаючи з 01 жовтня 2020 року переведений на загальну систему оподаткування, при цьому платником ПДВ не реєструвався.

За дев`ять місяців 2020 року позивачем отримано доходу платника єдиного податку у розмірі 1 418 472,00 грн.

Порушень обсягу та структури доходу, а також задекларованого єдиного податку перевіркою не встановлено.

За період з 01 жовтня 2020 року до 31 грудня 2020 року ФОП отримано оподатковуваного доходу на суму 267 789,00 грн, розбіжностей у розмірі якого перевіркою не встановлено.

За період з 01 жовтня 2021 року до 24 листопада 2021 року отримано оподатковуваного доходу 536 670,00 грн і розбіжностей у його розмірі перевіркою також не встановлено.

Вказані обставини представником відповідача у ході апеляційного розгляду не заперечувалися.

Відтак, на переконання апеляційного суду, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про те, що перебуваючи на загальній системі оподаткування з 01 жовтня 2020 року позивач отримав оподатковуваний дохід від здійснення операцій із постачання товарів/послуг на загальну суму 804 459,00 грн, а отже не перевищив встановлений пунктом 181.1 статті 181 ПК ліміт, який зобов`язує провести реєстрацію платником ПДВ.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Частиною 2 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

При цьому суд першої інстанції слушно врахував висновки Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), викладені у рішенні від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України», відповідно до яких якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу, національні органи зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для платника податків.

Окрім того, у рішенні ЄСПЛ від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» було встановлено порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, оскільки державні органи обрали тлумачення національного законодавства, менш сприятливе для платників податку, що призвело до накладення на заявника зобов`язання зі сплати податку.

Одночасно апеляційний суд вважає за можливе врахувати позицію Європейського суду з прав людини, яку він висловив у справі «Федорченко та Лозенко проти України» (заява № 387/03, 20 вересня 2012 року, п.53), відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумними сумнівом», тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.

Подібні за своїм змістом приписи містяться також і у національному законодавстві України.

Так, у підпункті 4.1.4 пункту 4.1 статті 4 ПК зафіксовано презумпцію правомірності рішень платника податку, відповідно до якої в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу.

Підсумовуючи наведене, апеляційний суд погоджується із судом першої інстанції у тому, що оспорюване ФОП ППР ГУ ДПС від 10 червня 2022 року №4223/13-01-07-14 є протиправним та підлягає скасуванню.

При наданні оцінки доводам ГУ ДПС щодо протиправності додаткового рішення Львівського окружного адміністративного суду від 02 березня 2023 року у справі, що розглядається, апеляційний суд зазначає таке.

Як свідчать матеріали справи, скаржником не оспорюється ні передбачене процесуальним законом право ФОП на отримання відшкодування витрат на професійну правничу допомогу при розгляді адміністративної справи, ні самого факту надання такої позивачу адвокатом Вівчарівським В.П.

При цьому відповідачем заперечується обґрунтованість визначеного судом першої інстанції розміру відшкодування у 4000 грн.

Переглянувши додаткове судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог скаржника, виходячи із такого.

Відповідно до приписів частини 1 статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно із пунктом 1 частини 3 статті 132 цього Кодексу до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

При цьому положеннями частини 6 та частини 7 статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

За змістом статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Частиною 7, 9 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України унормовано, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Окрім того, за змістом частини 9 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, зокрема, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору.

Верховний Суд у постанові від 11 грудня 2019 року у справі № 2040/6747/18 вказав, що при визначенні суми відшкодування витрат на правничу допомогу суд враховує критерії реальності адвокатських послуг (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерії розумності, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, викладеної у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

У справі «East/West Alliance Limited» проти України» Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, виходив із того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.

У пункті 269 цього рішення зазначено, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також чи була їх сума обґрунтованою.

Відтак, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості, як одного з основних елементів принципу верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовлених документів, витрачений адвокатом час, тощо є неспівмірним.

Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 14 листопада 2019 року у справі № 826/15063/18, від 11 грудня 2019 року у справі № 2040/6747/18, від 19 грудня 2019 у справі № 520/1849/19, від 22 грудня 2020 року у справі № 520/8489/19 та від 11 лютого 2021 року у справі № 520/9115/19.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 червня 2018 року у справ № 826/1216/16 зазначила, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

У постанові від 14 листопада 2019 року у справі № 826/15063/18 Верховний Суд висловив думку, що при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі Закон №5076-VI) договір про надання правової допомоги-домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

У пункті 9 частини 1 статті 1 Закону №5076-VI зазначено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги-види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини 1 статті 1 Закону №5076-VI).

За змістом статті 19 Закону №5076-VI видами адвокатської діяльності є:

1) надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;

2) складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;

3) захист прав, свобод і законних інтересів підозрюваного, обвинуваченого, підсудного, засудженого, виправданого, особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру або вирішується питання про їх застосування у кримінальному провадженні, особи, стосовно якої розглядається питання про видачу іноземній державі (екстрадицію), а також особи, яка притягається до адміністративної відповідальності під час розгляду справи про адміністративне правопорушення;

4) надання правової допомоги свідку у кримінальному провадженні;

5) представництво інтересів потерпілого під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні;

6) представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами;

7) представництво інтересів фізичних і юридичних осіб, держави, органів державної влади, органів місцевого самоврядування в іноземних, міжнародних судових органах, якщо інше не встановлено законодавством іноземних держав, статутними документами міжнародних судових органів та інших міжнародних організацій або міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана ВРУ;

8) надання правової допомоги під час виконання та відбування кримінальних покарань.

Згідно із визначенням, наведеним у статті 30 Закону №5076-VI, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Отже, вказані положення процесуального закону дають підстави для висновку, що для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок відповідача має бути встановлено не лише те, що рішення ухвалене на користь сторони, яка користувалася послугами адвоката, а також і те, що за конкретних обставин справи витрати сторони на правничу допомогу були необхідними, а їх розмір є розумним та виправданим.

На підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Як слідує з матеріалів справи, професійна правнича допомога у справі, що розглядається, надавалася позивачу адвокатом Вівчарівським В.П. на підставі договору про надання правничої допомоги від 22 листопада 2022 року з Адвокатським об`єднанням «Тарасенко, Скочипець і партнери».

У відповідності до акту №1 від 21 лютого 2023 року приймання наданих послуг за вказаним договором адвокатом Вівчарівським В.П. було надано позивачу такі послуги:

правовий супровід справи у суді у відповідності до пункту 4.1.1 договору вартістю 5000,00 грн;

участь у судових засіданнях 20 грудня 2022 року, 24 січня 2023 року та 21 лютого 2023 року (3х700 грн) вартістю 2100,00 грн.

Загальна вартість наданих послуг 7100,00 грн.

З урахуванням об`єму матеріалів справи, що були підготовлені та опрацьовані адвокатом, складності самої справи, обсягу та якістю наданих послуг, принципу співмірності та розумності судових витрат, суд апеляційної інстанції погоджується із висновком суду першої інстанції, який визначив розмір відшкодування вказаних витрат у 4000,00 грн.

Підсумовуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку про безпідставність доводів скаржника про необхідність скасування додаткового рішення суду першої інстанції та відмови у задоволенні заяви позивача про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 310, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційні скарги Головного управління ДПС у Львівській області залишити без задоволення, а рішення від 21 лютого 2023 року та додаткове рішення від 02 березня 2023 року Львівського окружного адміністративного суду у справі № 380/17104/22 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Т. В. Онишкевич
судді Р. П. Сеник
Н. М. Судова-Хомюк
Постанова у повному обсязі складена 20 грудня 2023 року.