Справа № 120/12909/23
Суддя: Маслоід Олена Степанівна
Дата ухвалення: 2023-12-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

20 грудня 2023 р. Справа № 120/12909/23

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Маслоід Олени Степанівни, розглянувши у письмовому порядку за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )

до: Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 )

про: визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач) з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач) про визнання протиправними дії відповідача щодо відмови у звільненні позивача з військової служби на підставі абз. 1 пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»; зобов`язання відповідача звільнити позивача з ві йськової служби на підставі абз. 1 пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначає, що з 01.06.2023 року проходить військову службу по мобілізації у відповідача. Позивач вказує, що має сина - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який є дитиною з інвалідністю та хворіє на цукровий діабет І типу, що, свою чергу, дає підстави для звільнення позивача з військової служби згідно абз. 1, 2 пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». 08.06.2023 року позивач звернувся до відповідача з рапортом про звільнення з військової служби в запас на підставі зазначених положень. За результатами розгляду вказаного рапорту, відповідач листом від 05.07.2023 року відмовив позивачеві у звільненні з військової служби з підстав відсутності документів, що підтверджують виховання ним свого сина ОСОБА_2 , та у зв`язку з цим відсутністю законодавчих підстав для такого звільнення. Вважаючи таку відмову протиправною, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Ухвалою суду від 25.08.2023 року позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків позовної заяви.

01.09.2023 року за вх. №52345/23 позивачем надано до суду заяву про усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою суду від 14.09.2023 року дану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження, а також визначено, що вона буде розглядатись в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Ухвалою суду від 07.11.2023 року у Генерального штабу Збройних Сил України витребувано інформацію про місцезнаходження Військової частини НОМЕР_1 та зобов`язано повідомити частину про розгляд справи.

08.12.2023 року за вх. № 74886/23 до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому наведено заперечення проти заявлених позовних вимог. Аргументуючи свою позицію відповідач зазначає, що на розгляді Немирівського районного суду Вінницької області перебувала цивільна справа № 140/2784/18 за позовом колишньої дружини позивача - ОСОБА_3 до позивача про стягнення з останнього аліментів на утримання дитини. Заочним рішенням від 20.12.2018 року у справі № 140/2784/18 Немирівський районний суд Вінницької області задовольнив позов ОСОБА_3 у повному обсязі, зобов?язавши позивача виплачувати аліменти на утримання свого неповнолітнього сина ОСОБА_2 . Відповідач зауважує, що з тексту вказаного рішення суду вбачається, що шлюб між позивачем та його колишньою дружиною ОСОБА_3 розірвано 22.11.2011 року. Під час розгляду справи ОСОБА_3 зазначала, що: «...дитина проживає разом із її матір`ю та перебуває на повному її утриманні. Відповідач не виконує свій батьківський обов?язок, а саме матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, духовним та фізичним розвитком дитини не цікавиться...» Зазначені обставини були прийняті судом та визнані такими, що знайшли своє підтвердження. З наведеного відповідач доходить висновку, що у період з моменту розірвання шлюбу, а саме з 22.11.2011 року по 20.12.2018 року, тобто протягом 7 років позивач не утримував свого малолітнього сина, який є дитиною з інвалідністю, не надавав жодної матеріальної допомоги на його лікування та не виконував батьківський обов?язок по вихованню дитини. Відтак відповідач вважає, що достеменно встановлено та не потребує доказування факт того, що позивач всупереч зазначеним у своїй позовній заяві твердженням, у період з 2011 року по 2018 рік не утримував свого малолітнього сина, який є інвалідом, та не приймав участі у його вихованні, духовному чи фізичному розвитку, що, в свою чергу, ставить під сумнів твердження позивача про те, що він дійсно здійснює виховання свого сина станом на теперішній час. Крім того, відповідач вказує, що встановлений законом обов`язок батька дитини, який не проживає разом з дитиною, здійснювати її виховання жодним чином не підтверджує фактичне виконання такого обов`язку. З огляду на викладене, відповідач вважає, що у позивач відсутні підстави для звільнення з військової служби підставі абз. 1 пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а тому заявлені позовні вимоги є необґрунтованими а такими, що не підлягають задоволенню.

Ч. 4 ст. 243 КАС України передбачено, що судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

У відповідності до вимог ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши усі обставини справи та надавши їм юридичну оцінку, суд встановив наступне.

Позивач з 01.06.2023 року проходить військову службу у відповідача на посаді стрільця-помічника гранатометника 3 механізованого відділення 3 механізованого взводу механізованої роти.

Позивач має сина - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який є дитиною з інвалідністю та хворіє на цукровий діабет І типу.

08.06.2023 року позивач звернувся до відповідача із рапортом про звільнення з військової служби на підставі пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

До рапорту позивачем долучено:

- завірену належним чином копію свідоцтва про народження ОСОБА_2 ;

- завірену належним чином копію паспорта ОСОБА_4 ;

- завірену належним чином довідку про реєстрацію місця проживання;

- завірену належним чином копію посвідчення дитини з інвалідністю;

- завірена належним чином копію медичного висновку №9 від 19.03.2019 року;

- завірену належним чином копію виписки амбулаторного хворого №251;

- завірену належним чином копію форми індивідуальної програми реабілітації дитини-інваліда;

- довідку №26 з KI «Немирівський міський ЦПМСД».

За результатами розгляду рапорту позивача та доданих до нього документів, відповідач листом від 05.07.2023 року повідомив про відсутність підстав для звільнення позивача з військової служби.

Вважаючи відмову у звільненні з військової служби протиправною, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам та встановленим обставинам справи, суд керується такими мотивами.

Відповідно до ст. 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.

Ст. 65 Конституції України визначено, що Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

У зв`язку з військовою агресією Російською Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини 1 статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який в подальшому (в т.ч. і наданий час) продовжено.

Відповідно до вимог ст. 1 Закону України "Про оборону України" особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій; воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози та забезпечення національної безпеки, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Ст. 1 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" визначено, що воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

За приписами п. 2 Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 військовому командуванню (Генеральному штабу Збройних Сил України, Командуванню об`єднаних сил Збройних Сил України, командуванням видів, окремих родів військ (сил) Збройних Сил України, управлінням оперативних командувань, командирам військових з`єднань, частин Збройних Сил України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Управління державної охорони України) разом із Міністерством внутрішніх справ України, іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати передбачені Законом України "Про правовий режим воєнного стану" заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави

Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу" визначає правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 1 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Відповідно до п. 6 ст. 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" розрізняють наступні види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

Судом встановлено, що позивач з 01.06.2023 року проходить військову службу у відповідача за призовом під час мобілізації на посаді стрільця-помічника гранатометника 3 механізованого відділення 3 механізованого взводу механізованої роти.

Позивач має сина - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який є дитиною з інвалідністю та хворіє на цукровий діабет І типу.

08.06.2023 року позивач звернувся до відповідача із рапортом про звільнення з військової служби на підставі пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Так, згідно з пп. "г" п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах: під час воєнного стану: через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): виховання військовослужбовцем дитини з інвалідністю віком до 18 років.

За результатами розгляду вказаної заяви, відповідач листом від 05.07.2023 року за вих.№1283 повідомив, що надані позивачем документи не містять підтвердження того, що він дійсно здійснює виховання свого сина. Крім того, відповідно до заочного рішення Немирівського районного суду Винницької області у справі 140/2784/18 від 20.12.2018 року встановлено, що 22.11.2011 року за рішенням Староміського районного суду м. Вінниця шлюб між позивачем та матір?ю його сина розірвано, син проживає разом з матір?ю та знаходиться на повному її утриманні, а позивач матеріальної допомоги на дитину не надає. Зазначені обставини, а також надані документи вказують на те, що син позивача, який є дитиною з інвалідністю, проживає із матір??ю, отже його виховання здійснюється саме нею. Враховуючи викладене, відповідач зазначає, що надані позивачем документи не підтверджують факт виховання саме позивачем дитини з інвалідністю віком до 18 років, що свідчить про відсутність підстав для звільнення з військової служби.

Тобто в контексті спірних правовідносин підставою для звільнення з військової служби під час дії воєнного стану позивач вважає те, що він самостійно виховує дитину з інвалідністю віком до 18 років.

Таким чином, предметом доказування в цій справі є доведеність факту виховання позивачем, який проходить військову службу під час дії воєнного стану, дитини з інвалідністю віком до 18 років.

Отже, оцінюючи підстави для відмови у задоволенні рапорту позивача, суд зазначає наступне.

Заочним рішенням Немирівського районного суду Винницької області у справі 140/2784/18 від 20.12.2018 року, встановлено, що 22.11.2011 року за рішенням Староміського районного суду м. Вінниця шлюб між позивачем та матір?ю його сина розірвано, дитина проживає разом з матір`ю та знаходиться на повному її утриманні, ОСОБА_1 матеріальної допомоги на дитину не надає.

Вказаним рішенням з ОСОБА_1 стягнуто аліменти на утримання дитини у твердій грошові сумі в розмірі 2000 (дві тисячі) гривень від усіх видів його доходів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи з 02.11.2018 року і до досягнення дитиною повноліття.

Постановою Вінницького апеляційного суду від 22.05.2019 року заочне рішення Немирівського районного суду Вінницької області від 20.12.2018 року у цивільній справі №140/2784/18 змінено та резолютивну частину викладено в редакції, згідно з якою з ОСОБА_1 стягнуто аліменти на утримання сина, починаючи з 02.11.2018 року, і до досягнення дитиною повноліття у твердій грошовій сумі 1100,00 гривень щомісячно, яка підлягає щорічній індексації відповідно до закону.

У відповідності до ч. 4 ст. 78 КАС України обставини, встановлені в ході розгляду справи №140/2784/18, не потребують доказування.

Ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» №2402-ІІІ (далі - Закон № 2402-ІІІ) встановлено, що батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

За змістом ч. 1 та 2 ст. 15 Закону № 2402-ІІІ дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

За приписами ч. 1-3 ст. 157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті.

Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Так, позивач вказує, що між ним та матір`ю ОСОБА_2 не було жодних спорів щодо участі у вихованні чи місця проживання дитини, що свідчить про те, що батьки самостійно і спільно визначили питання щодо виховання власної дитини; відсутність спору між батьками щодо участі у вихованні дитини позивача, як батьком, що проживає окремо від дитини, свідчить про те, що свої обов`язки по вихованню дитини позивач виконує належним чином. Крім того, зауважує, що про належне виконання обов`язків щодо виховання свого сина вказує також і відсутність рішення суду про позбавлення позивача батьківських прав, а також і відсутність взагалі будь-якого спору між батьками про таке позбавлення.

Суд зазначає, що вищевказані твердження позивача не підтверджені належними, допустимими та достатніми доказами.

Крім того, варто звернути увагу, що у відповідності до ч. 4 ст. 157 СК України батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Доказів укладання такого договору, або інших належних доказів участі позивача у вихованні дитини з інвалідністю віком до 18 років, до суду не надано.

Також суд вказує, що відсутність рішення про позбавлення позивача батьківських справ не може слугувати однозначним підтвердженням належного виховання ним своєї дитини.

Крім цього, суд звертає увагу на те, що наявність обов`язку щодо виховання дитини, покладений законодавством на її батьків, апріорі не доводить факт виконання такими батьками своїх обов`язків відносно дитини.

Суд не приймає до уваги довідку Третього відділу Державної виконавчої служби у м. Вінниці Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 17.07.2023 року про відсутність у позивача заборгованості зі сплати аліментів на утримання дитини, оскільки вказана довідка підтверджує тільки факт перебування на примусовому виконанні у вищезазначеному відділі державної виконавчої служби виконавчого провадження № 58836714 з примусового виконання виконавчого листа № 140/2784/18 від 21.01.2019 року, однак наведене жодним чином не підтверджує обставину здійснення позивачем саме виховання дитини з інвалідністю віком до 18 років, а лише підтверджує відсутність заборгованості зі сплати аліментів, що є, в свою чергу, однією зі складових частин по утриманню дитини.

В контексті наведеного суд вважає за необхідне зауважити, що поняття «утримання» та «виховання» унормовані відповідно ст.ст. 150-152, 157 Глави 13 «Особисті немайнові права і обов`язки батьків та дітей» та ст.ст. 180-181, 185 Глави 15 «Обов`язок матері, батька утримувати дитину та його виконання» СК України та не є тотожними поняттями в розумінні СК України.

Отже, враховуючи наведене в сукупності, суд доходить висновку, що позивачем не доведено факту виховання ним дитини з інвалідністю віком до 18 років, а тому підстави для звільнення його з військової служби на підставі пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» відсутні.

Відтак, відмова відповідача у задоволенні рапорту позивача від 08.06.2023 року є правомірною.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових та службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Ч. 2 ст. 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Згідно ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За приписами ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Розглянувши подані учасниками справи документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд доходить до висновку про необґрунтованість заявлених позовних вимог та, відповідно, про відсутність підстав для задоволення позову.

Враховуючи, що спір вирішено не на користь позивача, підстави для присудження йому судового збору, сплаченого при зверненні до суду, відсутні.

Керуючись Конституцією України, Законами України "Про військовий обов`язок і військову службу", "Про правовий режим воєнного стану" та ст. 2, 6, 9, 73- 78, 90, 139, 143, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Інформація про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )

Відповідач: Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 )

Повний текст рішення складено та підписано суддею 20.12.2023 року.

Суддя Маслоід Олена Степанівна