Справа № 140/18327/23
Суддя: Денисюк Руслан Степанович
Дата ухвалення: 2023-12-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2023 року ЛуцькСправа № 140/18327/23

Волинський окружний адміністративний суд у складі судді Денисюка Р.С., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Волинській області про стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернулася з позовом до Головного управління ДПС у Волинській області (далі - ГУ ДПС у Волинській області, відповідач) про стягнення компенсації за невикористану відпустку у розмірі 50 572,62 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що наказом ГУ ДПС у Волинській області від 24.10.2022 №451-о вирішено припинити державну службу та звільнити позивача згідно з п.4 ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу». Фактичне припинення державної служби позивача відбулось на підставі наказу відповідача №64-о від 30.01.2023 «Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 ». Відповідно до вказаних наказів фінансовому управлінню було доручено провести із позивачем повний розрахунок та виплатити грошову компенсацію за невикористані відпустки. Зокрема, при звільнені їй було нараховано 50572,62 грн компенсації за невикористані відпустки, які на момент подачі позову та розгляду справи відповідачем виплачені не були, що є грубим порушенням ч. 1 ст. 116 КЗпП України. З цих підстав просить позов задовольнити.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 10.07.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в даній справі; її розгляд ухвалено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін суддею одноособово.

Відповідач у відзиві на позовну заяву позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні. В обґрунтування своєї позиції вказав на те, що грошова компенсація за невикористану відпустку позивачу була повністю виплачена протягом листопада 2022 року лютого 2023 року, що підтверджується відповідними платіжними дорученнями. Звертає увагу на пропуск позивачем строку звернення до суду з даним позовом. Враховуючи зазначене в задоволенні позову просить відмовити.

У відповіді на відзив представник позивача ще раз підтримала доводи позову та заперечила доводи відповідача щодо пропуску звернення до суду.

У заперечені на відповідь на відзив ГУ ДПС у Волинській області наголосило на тому, що при звільненні позивача їй повністю було виплачено всі належні суми.

Дослідивши письмові пояснення, викладені учасниками справи у заявах по суті справи, а також письмові докази, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, з наступних мотивів та підстав.

Судом встановлено, що наказом в.о. начальника ГУ ДПС у Волинській області від 30.01.2023 №64-о Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_2 » позивачу припинено державну службу та звільнено із займаної посади з 30.01.2023.

Пунктом 2 даного наказу управлінню фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку визначено провести з ОСОБА_1 повний розрахунок та виплатити грошову компенсацію за невикористані відпустки, всього 54 дні (а.с.6).

Позивач зверталась із запитами про виплату їй належних сум при звільненні.

Листом від 08.02.2023 №1598/6/03-20-10-02-06 відповідач повідомив про нарахування ОСОБА_1 згідно наказу №64-о від 30.01.2023 «Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 » компенсації за невикористану відпустки за 54 дні в сумі 50572,60 грн та про проведені виплати належних їй сум у листопаді-грудні 2022 року та січні-лютому 2023 року. Також до даної відповіді надано відповідний розрахунок (а.с. 8-9).

27.06.2023 листом №102346//03-20-10-02-06 відповідач на запит позивача повторно роз`яснив порядок нарахування та виплати коштів позивачу при звільненні, у тому числі з посиланням на лист від 08.02.2023 (а.с.7).

Відповідно частин 1, 2 ст.1 Закону України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року № 889-VIII (далі Закон № 889-VIII) державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави, зокрема щодо: 1) аналізу державної політики на загальнодержавному, галузевому і регіональному рівнях та підготовки пропозицій стосовно її формування, у тому числі розроблення та проведення експертизи проектів програм, концепцій, стратегій, проектів законів та інших нормативно-правових актів, проектів міжнародних договорів; 2) забезпечення реалізації державної політики, виконання загальнодержавних, галузевих і регіональних програм, виконання законів та інших нормативно-правових актів; 3) забезпечення надання доступних і якісних адміністративних послуг; 4) здійснення державного нагляду та контролю за дотриманням законодавства; 5) управління державними фінансовими ресурсами, майном та контролю за їх використанням; 6) управління персоналом державних органів; 7) реалізації інших повноважень державного органу, визначених законодавством.

Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

Згідно з частинами 1-3 статті 5 Закону № 889-VIII правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Статтею 57 даного Закону визначено, що державним службовцям надається щорічна основна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законом не передбачено більш тривалої відпустки, з виплатою грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати.

Як встановлено ч.1 ст. 58 Закону № 889-VIII за кожний рік державної служби після досягнення п`ятирічного стажу державної служби державному службовцю надається один календарний день щорічної додаткової оплачуваної відпустки, але не більш як 15 календарних днів.

Частиною 1 статті 59 цього Закону визначено, що щорічні відпустки надаються державним службовцям у порядку та на умовах, визначених законодавством про працю.

Згідно з ч. 1 ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

Як вбачається із ч.1 ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Аналогічна норма права міститься у ч.1 ст. 24 Закону України Про відпустки.

Згідно з ч. 2 ст. 233 КЗпП України (в редакції, на момент звернення позивача до суду) із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Аналізуючи вищевказані норми законодавства, суд зазначає, що при звільненні працівника зі служби йому повинна бути здійснена виплата всіх сум, що належать йому.

Зокрема, у випадку наявності в особи невикористаної відпустки за всі періоди роботи, передбачено право на виплату грошової компенсації при звільненні особи з роботи.

Слід наголосити, що виплату такої компенсації закон не пов`язує з наявністю будь-яких умов, у зв`язку з якими особа не використала відпустку.

У даному випадку між сторонами не існує спору щодо права позивача на отримання компенсації за невикористану відпустку при звільненні та суми такої компенсації.

Спір між сторонами виник з приводу невиплати відповідачем нарахованої компенсації в сумі 50572,62 грн.

Однак, проаналізувавши наявні в справі докази суд вважає, що відповідачем повністю виплачено ОСОБА_1 суми належні при звільненні, в тому числі нарахована компенсація.

Суд констатує, що зважаючи на те, що перший наказ про звільнення позивача винесено у жовтні 2022 року, який в подальшому неодноразово коригувався, то і виплати належні при звільненні відповідачем були проведені протягом листопада грудня 2022 року та січня 2023 року - 09.02.2023.

Зокрема, як вбачається із наявної в справі інформації про нарахування та перерахування коштів ОСОБА_1 з листопада 2022 року по січень 2023 року (в тому числі нарахування в лютому 2023 року) (а.с.72-73) до виплати було нараховано 155 895,57 грн. Зазначена сума включала в себе і компенсацію за невикористані відпустки.

Вказана сума була виплачена позивачу в повному об`ємі, що підтверджується платіжними дорученнями за період листопад 2022 року - лютий 2023 року, із виписками до них конкретно по позивачу із зазначенням у них відповідних сум, що належать до виплати (а.с.33-71).

У листопаді 2022 року було виплачено 44 799,66 грн, у грудні 2022 року - 66200,86 грн, у січні 2023 року - 26260,97 грн та у лютому 2023 року - 18631,08 грн, що у загальній сумі становить 155895,57 грн.

Позивачем належних та допустимих доказів, які б спростовували факт невиплати вказаних коштів відповідачем, суду не надано.

Крім того, суд звертає увагу, що надана представником позивача виписка по картці рахунку за зазначені періоди підтверджує ту обставину, що у вказаний вище період на картку ОСОБА_2 від ГУ ДПС у Волинській області надійшли платежі (із найменуванням зарплата) в сумі більш ніж 160 000,00 грн, що підтверджує факт виконання відповідачем покладених на нього обов`язків по виплаті працівникові належних сум при звільненні.

Відповідно до частин першої та другої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У даному випадку відповідач належними та допустимими доказами довів, що ним при звільненні ОСОБА_1 дотримано вимоги ст. 24 Закону України «Про відпустки», ст.ст. 83, 166 КзПП України і останній в повному об`ємі була виплачена компенсація за час невикористаної відпустки в сумі 50572,62 грн, а відтак в задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю.

Щодо твердження відповідача про пропуск позивачем строку звернення до суду, то суд зазначає наступне.

Відповідно до частин першої, п`ятої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Згідно з частиною другою статті 233 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України, у редакції, яка діяла до 19.07.2022) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Таким чином, до 19.07.2022 звернення до суду з позовом про стягнення належної заробітної плати не було обмежено строками.

19.07.2022 набрав чинності Закон України від 01.07.2022 №2352-ІХ Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин (далі - Закон №2352-ІХ), згідно з яким назва, частина перша і друга статті 233 КЗпП України діють у новій редакції. Відповідно до статті 233 КЗпП України в редакції Закону №2352-ІХ працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Тобто, з 19.07.2022 відсутня законодавча норма щодо звернення до суду з позовом про стягнення заробітної плати без обмеження будь-яким строком, відтак застосуванню підлягає тримісячний строк.

Тримісячний строк з таким зверненням у позивача закінчується 30.04.2023.

Представник позивача звернулася до суду з даним позовом 03.07.2023, тобто з дотриманням тримісячного строку звернення до суду.

Однак, суд зазначає, що відповідно до пункту 1 Розділу Прикінцеві положення Кодексу законів про працю України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Згідно з п. 1 постанови КМ України № 1236 від 09.12.2020 Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), з 19 грудня 2020р. до 31 грудня 2022р. на території України установлено карантин, продовживши дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020р. № 211 Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (Офіційний вісник України, 2020 р., № 23, ст. 896, № 30, ст. 1061), від 20 травня 2020р. № 392 Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (Офіційний вісник України, 2020 р., № 43, ст. 1394, № 52, ст. 1626) та від 22 липня 2020р. № 641 Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (Офіційний вісник України, 2020 р., № 63, ст. 2029).

Строк дії карантину в Україні закінчився 30.06.2023. З врахуванням зазначених норм строки звернення до суду у даній категорії справи почали обраховуватись з 01.07.2023.

Представник позивача звернулася до суду з даним позовом 03.07.2023, тобто з дотриманням тримісячного строку звернення до суду.

Враховуючи зазначене наведені відповідачем підстави для залишення позовної заяви без розгляду у зв`язку з пропуском строку звернення до суду відсутні.

Керуючись статтями 241, 242, 243, 245, 246, 262, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Волинській області про стягнення коштів відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 295 КАС України. У разі подання апеляційної скарги рішення якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Суддя Р.С. Денисюк