Справа № 420/14418/22
Суддя: Федусик А.Г.
Дата ухвалення: 2023-12-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 грудня 2023 р.м. ОдесаСправа № 420/14418/22

Перша інстанція: суддя Катаєва Е.В.,

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Федусика А.Г.,

суддів: Бойка А.В. та Шевчук О.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2023 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Інституту Військово-Морський Сил Національного університету «Одеська морська академія» про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

В провадженні Одеського окружного адміністративного суду перебувала адміністративна справа за позовом ОСОБА_1 до Інституту Військово-Морський Сил Національного університету «Одеська морська академія» (далі ІВМС), в якій позивач просив визнати протиправними дії відповідача щодо розрахунку його грошового забезпечення (за період з 01 січня 2020 року по 02 серпня 2020 року включно) та виплат, належних йому при звільненні (одноразової грошової допомоги, матеріальної допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку), виходячи із розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2018 року; зобов`язати відповідача здійснити перерахунок та виплату грошового забезпечення (за період з 01 січня 2020 року по 02 серпня 2020 року включно) та виплат, належних йому при звільненні (одноразової грошової допомоги, матеріальної допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку), виходячи із розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2020 року, з урахуванням раніше виплачених сум; зобов`язати відповідача видати позивачу оновлені грошовий атестат та довідку про розміри щомісячних додаткових видів забезпечення, оформлених, виходячи із розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2020 року.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 17.10.2022 року (суддя Іванов Е.А.) прийнято заяву до розгляду та відкрите провадження у справі.

Ухвалою від 15.12.2022 року (суддя Іванов Е.А.), залишеною без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 31.01.2023 року (головуючий суддя Лук`янчук О.В., судді: Бітов А.І., Ступакова І.Г.), закрито провадження у справі на підставі п.4 ч.1 ст. 238 КАС України (наявність рішення суду, що набрало законної сили, у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, справа №420/9377/20) у частині позовних вимог до ІВМС про: визнання дій відповідача щодо розрахунку грошового забезпечення позивача (за період з 01 січня 2020 року по 02 серпня 2020 року включно) та виплат, належних йому при звільненні (одноразової грошової допомоги, матеріальної допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку), виходячи із розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2018 року, протиправними; зобов`язання відповідача здійснити перерахунок та виплату грошового забезпечення позивача (за період з 01 січня 2020 року по 02 серпня 2020 року включно) та виплат, належних йому при звільненні (одноразової грошової допомоги, матеріальної допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку), виходячи із розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2020 року, з урахуванням раніше виплачених сум.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 15.12.2022 року відмовлено у задоволенні іншої частини позовних вимог, а саме про зобов`язання відповідача видати позивачу оновлені грошовий атестат та довідку про розміри щомісячних додаткових видів забезпечення, оформлених виходячи із розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2020 року.

П`ятий апеляційний адміністративний суд постановою від 31.01.2023 року апеляційну скаргу позивача задовольнив частково. Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 15.12.2022 року змінив, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови. В іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 15.12.2022 року залишив без змін.

Постановою Верховного Суду від 27.07.2023 року (головуючий суддя Соколов В.М., судді Єресько Л.О., Загороднюк А.Г.) задоволена касаційна скарга (№К/990/8900/23). Ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 15.12.2022 року про закриття провадження у справі в частині позовних вимог та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 31 січня 2023 року скасовано. Справу №420/14418/22 у цій частині направлено для продовження розгляду до Одеського окружного адміністративного суду.

Також задоволена частково касаційна скарга (№К/990/8907/23). Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 15.12.2022 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 31 січня 2023 року скасовано. Справу №420/14418/22 у цій частині направлено на новий судовий розгляд до Одеського окружного адміністративного суду.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 07.08.2023 року прийнято справу до провадження та вирішено, що вона буде розглядатися у порядку спрощеного позовного провадження.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2023 року закрито провадження у справі №420/14418/22 за позовом ОСОБА_1 до ІВМС про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії.

Не погоджуючись з даною ухвалою, позивач подав апеляційну скаргу, в якій зазначено, що ухвалу судом першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим апелянт просив її скасувати та прийняти нове судове рішення, яким направити справу до суду першої інстанції.

Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах заяви і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для її задоволення з огляду на таке.

Так, приймаючи вказану ухвалу, суд першої інстанції зазначав, що скасовуючи ухвалу суду від 15.12.2022 року, Верховний Суд зазначив, що висновки судів першої та апеляційної інстанцій про те, що вимоги, заявлені позивачем у цій справі, вже були предметом судового розгляду в іншій адміністративній справі (№420/9377/20) та їх фактично вже було вирішено по суті, є помилковими, що виключає наявність підстав для закриття провадження у справі на підставі п.4 ч.1 ст.328 КАС України.

В постанові Верховного Суду вказано, що проаналізувавши судові рішення у справі №420/9377/20, можна констатувати, що Одеський окружний адміністративний суд і П`ятий апеляційний адміністративний суд дійшли висновку про те, що грошове забезпечення позивача правомірно обраховане відповідачем із застосуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 01 січня 2018 року, а не мінімальної заробітної плати. У той же час рішення суду у справі №420/14418/22 є предметом касаційного перегляду, суд апеляційної інстанції слушно зауважив, що спірним у даній справі є питання який саме розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб має бути взятий відповідачем для розрахунку розміру посадового окладу та окладу за військовим званням позивача, а саме, станом на 01 січня 2018 року чи на 01 січня 2020 року.

Верховний Суд зазначив, що зі змісту висновків, наведених у судових актах, слідує, що предметом дослідження у справі №420/9377/20 було питання, зокрема, можливості обчислення грошового забезпечення позивача із застосуванням мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини відповідно до пункту 4 Постанови №704, за наслідками чого судами першої та апеляційної інстанцій зроблено висновок про відсутність підстав для нарахування позивача грошового забезпечення з використанням величини мінімальної заробітної плати.

При цьому, колегія суддів, незважаючи на позовні вимоги позивача у справі №420/9377/20 (що і є предметом позову, а не предметом дослідження), погодилась з доводами скаржника про нетотожність спорів у справах №420/9377/20 та №420/14418/22, адже предмети позовів у цих справах є різними, а саме: у цій справі позивач оскаржує розмір прожиткового мінімуму, а не розмір мінімальної заробітної плати.

Між тим, позивач в касаційній скарзі не повідомив Верховний Суд про те, що до звернення до суду 10.10.2022 року по даній справі №420/14418/22 він після розгляду справи №420/9377/20, рішення по якій було залишено без змін судом апеляційної інстанції 09.06.2021 року, 27.08.2021 року знов звернувся до суду з позовом (справа №420/15422/21) до ІВМС, в якому просив визнати протиправною бездіяльність ІВМС та зобов`язати відповідача здійснити перерахунок позивачу грошового забезпечення з 29.01.2020р., та виплат, належних йому при звільненні (одноразової грошової допомоги, матеріальної допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку), у відповідності до вимог відновленої початкової редакції п.4 Постанови №704, ст.9 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991р. №2011-ХІІ, з урахуванням решти положень Постанови КМУ від 30.08.2017р. №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» та вимог постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 року у справі №826/6453/18, з урахуванням розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2020р. та множенням на відповідні тарифні коефіцієнти.

Тобто, позовні вимоги позивача стосувались також зобов`язанням відповідача застосувати відновлену редакцію п.4 Постанови КМУ №704, проте позивач вже акцентував свої вимоги саме на застосуванні прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2020 р., та множенням на відповідні тарифні коефіцієнти.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 29.10.2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 25.05.2022 року апеляційну скаргу залишено без задоволення, рішення Одеського окружного адміністративного суду 29.10.2021року - без змін.

Між тим, будучи достеменно обізнаним про прийняття рішень, які набрали чинності, які позивач не оскаржив до суду касаційної інстанції, 10.10.2022 року знов звернувся до суду з позовом до ІВМС по даній справі №420/14418/22.

Позивач, згідно з позовними вимогами по даній справі №420/14418/22, також просить застосувати до розрахунку його посадового окладу та відповідно належних при звільненні інших виплат, в якості розрахункової величини прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений законом на 01 січня 2020 року.

При цьому, позивач вказує період не з 29.01.2020 року, як зазначав у справі №420/15422/21, а з 01.01.2020 року, усвідомлюючи, що подає тотожний позов, у зв`язку з чим змінює період, хоча достовірно знає, що п.4 Постанови КМУ №704 поновив свою попередню дію 29.01.2020 року, про що вказує у позові.

Верховний Суд у даній справі у постанові від 27.07.2023 року зазначив, що за змістом п.4 ч.1 ст.238 КАС України суд закриває провадження у справі якщо є такі, що набрали законної сили, постанова чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Зазначена підстава для закриття провадження у справі спрямована на усунення випадків повторного вирішення судом спорів, які вже розглянуті і остаточно вирішені по суті. Перешкодою для звернення до суду є наявність у тотожному спорі рішення або постанови суду, що набрали законної сили, або ухвали про закриття провадження у справі.

Колегія суддів вважає такі висновки та доводи суду першої інстанції помилковими та зазначає, що відповідно до п.4 ст.238 КАС України суд закриває провадження у справі якщо є такі, що набрали законної сили, постанова чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Так, з матеріалів прави вбачається, що по даній справі ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 15 грудня 2022 року, залишеною без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 31 січня 2023 року, закрито провадження у справі на підставі пункту 4 частини першої статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України у частині позовних вимог ОСОБА_1 до ІВМС про: визнання дій відповідача щодо розрахунку грошового забезпечення позивача (за період з 01 січня 2020 року по 02 серпня 2020 року включно) та виплат, належних йому при звільненні (одноразової грошової допомоги, матеріальної допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку), виходячи із розрахункової величини - прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2018 року, протиправними; зобов`язання відповідача здійснити перерахунок та виплату грошового забезпечення позивача (за період з 01 січня 2020 року по 02 серпня 2020 року включно) та виплат, належних йому при звільненні (одноразової грошової допомоги, матеріальної допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку), виходячи із розрахункової величини - прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2020 року, з урахуванням раніше виплачених сум.

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що ОСОБА_1 уже звертався до Одеського окружного адміністративного суду з аналогічними позовними вимогами до ІВМС і рішенням від 29 січня 2021 року у справі №420/9377/20, яке набрало законної сили 09 червня 2021 року, у задоволенні його позову було відмовлено. З огляду на це суд першої інстанції виснував, що оскільки є таке, що набрало законної сили, рішення суду між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, то провадження у даній справі №420/14418/22 у вказаній частині позовних вимог підлягає закриттю.

Не погоджуючись з вказаними судовими рішеннями, ОСОБА_1 подав касаційну скаргу та вказав, що закриваючи провадження у справі, суди першої та апеляційної інстанцій застосували норму права, яка у розрізі обставин цієї справи не підлягала застосуванню - пункт 4 частини першої статті 238 КАС України. Позивач наголосив, що предмети позовів і підстави звернення до суду у справах №420/9377/20 та №420/14418/22 не є тотожними, адже ні розрахунки грошового забезпечення, ні розрахунки виплат, належних йому при звільненні, ні сама методика проведення цих розрахунків у справі №420/9377/20 не розглядалися, які і не надавалася оцінка законності (чи незаконності) дій відповідача у виборі розрахункової величини - прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01 січня 2018 року.

У цьому зв`язку ОСОБА_1 посилався на постанови Верховного Суду від 31 березня 2021 року у справі №240/6357/20, від 27 серпня 2021 року у справі №580/3966/20, від 15 грудня 2020 року у справі №804/5759/17, від 17 серпня 2022 року у справі №520/9008/2020, де суд касаційної інстанції, надаючи оцінку наявності підстав для застосування пункту 4 частини першої статті 238 КАС України, наслідком якого є закриття провадження у справі, зазначив, що закриття провадження у справі у цьому разі можливе за умови, що рішення, яке набрало законної сили, є тотожним позову, який розглядається, тобто збігаються сторони, предмет і підстави позовів. Проте, вказаний висновок Верховного Суду суди обох інстанцій залишили поза увагою, що призвело до постановлення незаконної ухвали про закриття провадження у справі в частині позовних вимог.

Задовольняючи вказану касаційну скаргу, постановою від 27 липня 2023 року ВС вказав, що дійсно, у провадженні Одеського окружного адміністративного суду перебувала справа №420/9377/20 за позовом ОСОБА_1 до ІВМС, предметом позову в якому були вимоги, зокрема, про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо непроведення перерахунку та виплати з 01 лютого 2020 року грошового забезпечення з урахуванням розмірів посадового окладу та окладу за військовим (спеціальним) званням, визначених шляхом множення мінімального прожиткового мінімуму для працездатних осіб, але не менше 50% розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 01 січня 2020 року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14 до Постанови №704, а також процентної надбавки за вислугу років, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премії, а також, у зв`язку зі змінами розмірів посадового окладу, окладу за військове звання та, відповідно, додаткових видів грошового забезпечення, нездійснення перерахунку та виплати одноразової грошової допомоги при звільненні, матеріальної допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку, з урахуванням виплачених сум та зобов`язання відповідача вчинити відповідній дії щодо перерахунку.

Суд вказав, що рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 29 січня 2021 року у справі №420/9377/20 у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено в повному обсязі. Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 09 червня 2021 року рішення суду першої інстанції у справі № 420/9377/20 залишено без змін.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, окружний суд зазначив, що з 29 січня 2020 року пункт 4 Постанови №704 діє у первинній редакції. Між тим, оскільки норма пункту 3 розділу ІІ Закону України від 06 грудня 2016 року №1774-VІІІ не втратила чинності і за юридичною силою є вищою за положення пункту 4 Постанови №704, то відсутні правові підстави для обчислення розміру окладу за посадою заявника та окладу за військовим званням із використанням величини мінімальної заробітної плати, а не прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року.

Однак, касаційний суд вказав, що повертаючись до обставин даної справи, що розглядається, необхідно зазначити, що предметом позову у ній є питання розрахунку (перерахунку) грошового забезпечення позивача виходячи із розрахункової величини - прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2020 року.

Незважаючи на схожість сформульованих ОСОБА_1 позовних вимог у цих двох справах, вони за своєю суттю та змістом не є тотожними, що підтверджується рішеннями судів у справах №420/9377/20 та №420/14418/22.

Зокрема, проаналізувавши судові рішення у справі №420/9377/20, ВС констатував, що Одеський окружний адміністративний суд і П`ятий апеляційний адміністративний суд дійшли висновку про те, що грошове забезпечення позивача правомірно обраховане відповідачем із застосуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 01 січня 2018 року, а не мінімальної заробітної плати.

У той же час у справі №420/14418/22, рішення у якій були предметом касаційного перегляду, суд апеляційної інстанції слушно зауважив, що спірним у даній справі є питання який саме розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб має бути взятий відповідачем для розрахунку розміру посадового окладу та окладу за військовим званням позивача, а саме, станом на 01 січня 2018 року чи на 01 січня 2020 року.

За описаних обставин колегія суддів ВС погодилась з доводами скаржника про нетотожність спорів у справах №420/9377/20 та №420/14418/22, адже предмети позовів у цих справах є різними, а саме, у цій справі позивач оскаржує розмір прожиткового мінімуму, а не розмір мінімальної заробітної плати.

Колегія суддів апеляційного суду зазначає, що положеннями статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Як було зазначено, вдруге закриваючи провадження по даній справі суд першої інстанції виходив з того, що позивач в касаційній скарзі не повідомив Верховний Суд про те, що до звернення до суду 10.10.2022 року по даній справі №420/14418/22 він після розгляду справи №420/9377/20, рішення по якій було залишено без змін судом апеляційної інстанції 09.06.2021 року, 27.08.2021 року знов звернувся до суду з позовом (справа №420/15422/21) до ІВМС, в якому просив визнати протиправною бездіяльність ІВМС та зобов`язати його здійснити перерахунок позивачу грошового забезпечення з 29.01.2020р., та виплат, належних йому при звільненні (одноразової грошової допомоги, матеріальної допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку), у відповідності до вимог відновленої початкової редакції п.4 Постанови №704, ст.9 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991р. №2011-ХІІ, з урахуванням решти положень Постанови КМУ №704 та вимог постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 року у справі №826/6453/18, з урахуванням розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2020р. та множенням на відповідні тарифні коефіцієнти.

При цьому, рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 29 жовтня 2021 року в задоволенні позову було відмовлено.

Водночас, колегія суддів не погоджується з вказаними посиланнями та зазначає, що мотивуючи вказане рішення по справі №420/15422/21, суд вказав, що: «Так, з 29.01.2020 року пункт 4 Постанови №704 діє в первинній редакції. Проте, суд враховує, що згідно з п.3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні Положення» Закону України від 06.12.2016 №1774-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», установлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат, крім розрахунку щорічного обсягу фінансування статутної діяльності політичних партій. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, починаючи з 1 січня 2017 року.

Суд зазначає, що за наявності правової колізії між нормами п.3 розділу ІІ Закону України від 06.12.2016р. №1774-VІІІ та п.4 Постанови №704, у чинній редакції належить віддати положенням закону як акту права вищої юридичної сили.»

Також було вказано, що: «Оскільки норма п.3 розділу ІІ Закону України від 06.12.2016 р. №1774-VІІІ не втратила чинності і за юридичною силою є вищою за положення п.4 Постанови №704, судом не встановлено правових підстав для обчислення розміру окладу за посадою заявника та окладу за військовим званням із використанням величини мінімальної заробітної плати, а не прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що застосовуючи при обчисленні посадового окладу та окладу за військовим званням таку розрахункову величину як прожитковий мінімум для працездатних осіб, визначений законом на 01.01.2018 відповідач діяв правомірно, а тому позовні вимоги є необґрунтованими та безпідставними та не підлягають задоволенню.».

З аналізу наведеного вбачається, що як при вирішенні справи №420/9377/20, так і по справі №420/15422/21 судами було досліджено та, відповідно, надано правову оцінку виключно наявності/відсутності підстав для застосування при обчисленні розміру окладу за посадою позивача та окладу за військовим званням, величини мінімальної заробітної плати. При цьому, суди не надавали оцінки можливості застосування прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня відповідного календарного року (2020 року).

Поряд з цим, колегія суддів звертає увагу, що відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Суд зазначає, що вирішення питання щодо застосованого розміру прожиткового мінімуму для обчислення розміру окладу за посадою позивача та окладу за військовим званням (станом на січень 2018 року або на січень 2020 року) прямим чином впливає на можливість отримання позивачем заробітної плати (грошового забезпечення) у розмірі не нижчому від визначеного законом, що є одним з основоположних прав людини та громадянина.

Отже, враховуючи все вищезазначене, з огляду на висновки, зроблені ВС по даній же справі в постанові від 27 липня 2023 року, які є обов`язковими до застосування та з метою забезпечення доступу позивача до правосуддя, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для закриття провадження по даній справі з вказаних судом першої інстанції в ухвалі від 16 жовтня 2023 року підстав.

Також, частиною 2 ст.6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо прав та обов`язків цивільного характеру.

Зазначена норма гарантує «право на суд», одним з елементів якого є право на доступ до суду, тобто право ініціювати судовий розгляд цивільної справи (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини (далі за текстом - ЄСПЛ) від 21 лютого 1975 року у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), заява № 4451/70, § 36). Проте такі права не є абсолютними та можуть бути обмежені, але тільки таким способом і до такої міри, що не порушує сутності цих прав (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 17 січня 2012 у справі «Станєв проти Болгарії» (Stanev v. Bulgaria), заява № 36760/06, § 230).

Так, Європейським судом з прав людини зазначено, що «надмірний формалізм» може суперечити вимозі забезпечення практичного та ефективного права на доступ до суду згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції. Це зазвичай відбувається у випадку особливо вузького тлумачення процесуальної норми, що перешкоджає розгляду скарг заявника по суті, із супутнім ризиком порушення його чи її права на ефективний судовий захист (див. рішення у справах «Zubac v. Croatia», «Beles and Others v. the Czech Republic», № 47273/99, пп. 50-51 та 69, та «Walchli v. France», № 35787/03, п. 29).

При цьому, Європейський суд з прав людини (далі також - ЄСПЛ) провів лінію між формалізмом та надмірним формалізмом. Так, формалізм є явищем позитивним та необхідним, оскільки забезпечує чітке дотримання судами процесу. Надмірний ж формалізм заважає практичному та ефективному доступу до суду. Формалізм не є надмірним, якщо сприяє правовій визначеності та належному здійсненню правосуддя.

Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) може позбавити заявників права звертатися до суду (рішення ЄСПЛ у справі «Perez de Rada Cavanilles v. Spain»).

Таким чином, враховуючи зазначене, колегія суддів приходить до висновку про необхідність скасування оскаржуваної ухвали з прийняттям нового рішення з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись статтями 308, 309, 315, 321, 322, 325 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити, а ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2023 року скасувати.

Справу за позовом ОСОБА_1 до Інституту Військово-Морський Сил Національного університету «Одеська морська академія» про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає оскарженню.

Суддя-доповідач А.Г. Федусик
Судді А.В. Бойко О.А. Шевчук