Справа № 440/982/23
Суддя: Русанова В.Б.
Дата ухвалення: 2023-12-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2023 р. Справа № 440/982/23
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Русанової В.Б.,

Суддів: Перцової Т.С. , Жигилія С.П. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 15.08.2023, головуючий суддя І інстанції: О.О. Кукоба, по справі № 440/982/23

за позовом ОСОБА_1

до Управління соціального захисту населення Полтавської районної військової адміністрації

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі також - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом до Управління соціального захисту населення Полтавської районної військової адміністрації (далі також - відповідач), в якому просив :

- визнати протиправними дії відповідача щодо відмови видати (продовжити) посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни на підставі довідки до акта огляду МСЕК серії 12 ААВ №471827 від 24.11.2022;

- зобов`язати відповідача видати (продовжити) ОСОБА_1 посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни на підставі довідки до акта огляду МСЕК серії 12 ААВ №471827 від 24.11.2022.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що проходив службу в Національній поліції та 03.06.2016 року отримав травму під час виконання службових обов`язків. Довідкою МСЕК йому встановлено 2 групу інвалідності (травма пов`язана з виконанням службових обов`язків) та постановою військово-лікарської комісії ДУ "ТМО МВС України в Полтавській області" визнано непридатним до військової служби в мирний час. На підставі довідки МСЕК у 2016 році відповідно до п.2 ч.2 ст.7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" йому вперше видано посвідчення інваліда війни (строкове). Загалом він три рази проходив повторний огляд МСЕК, яким кожного разу йому продовжували термін інвалідності 2 групи з визнанням тієї ж причини та видавали посвідчення інваліда війни 2 групи.

12.12.2019 року йому видано посвідчення інваліда війни до 01.12.2022 року. У листопаді 2022 позивач в черговий раз пройшов повторний огляд МСЕК, довідкою від 24.11.2022 йому встановлено 2 групу інвалідності безтерміново з тієї самої причини, що і раніше. В грудні він звернувся до відповідача з заявою про продовження дії посвідчення, проте отримав лист з відмовою.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 15.08.2023 у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права просив його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказав, що на момент звернення до відповідача у грудні 2022 він вже мав статус інваліда війни з 2016 року, рішення про позбавлення його такого статусу не приймалось, при встановленні цього статусу не ставились під сумнів наявні підстави для його отримання. Наголосив, що підставою відмови у видачі посвідчення інваліда війни та продовження дії статусу особи з інвалідністю внаслідок війни зазначено про те, що ст. 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" на позивача не поширюється, однак жодних обґрунтувань або змін у законодавстві щодо вже встановленого раніше статусу не надано.

Зазначив, Конституційний Суд України у Рішенні від 22 вересня 2005 року №5- рп/2005 вказав, що із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі (абзац другий підпункту 5.4 пункту 5 мотивувальної частини). Згідно з абзацом третім підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 29 червня 2010 року №17-рп/2010, принцип правової визначеності означає, що «обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто, обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки».

Вказав, що суд першої інстанції ухвалив незаконне і необгрунтоване рішення не дотримавши принципу правової визначеності, як однієї з складових верховенства права, тому є всі підстави для його скасування, адже суб`єктом владних повноважень і судом першої інстанції було неправильно застосовано норму матеріального права та констатовано відсутність підстав для продовження позивачу статусу особи з інвалідності внаслідок війни на підставі ст. 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" № 3551-ХІІ, чим порушено принцип правової визначеності, оскільки протягом 6 років йому такий статус відповідач продовжував та за відсутності будь-яких фактичних та законодавчих змін у 2022 році безпідставно відмовився його продовжувати.

Відповідач правом надання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

На підставі положень п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 проходив службу в органах Національної поліції з 07.11.2015 по 30.09.2016, що вбачається з трудової книжки Серія НОМЕР_1 (а.с. 16-17).

03.06.2016 при виконанні службових обов`язків отримав травму внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, що підтверджується актом розслідування нещасного випадку, висновком службового розслідування від 01.07.2016 (а.с. 19-24).

За змістом свідоцтва про хворобу від 28.06.2016 №271-С травма пов`язана з виконанням службових обов`язків (а.с. 18).

З 09.11.2016 позивачу вперше встановлено другу групу інвалідності, причина - травма пов`язана з виконанням службових обов`язків, що підтверджується довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією Серія АВ № 554851 (а.с. 42).

26.12.2016 року відповідачем видано ОСОБА_1 посвідчення інваліда 2 групи № НОМЕР_2 (а.с. 43).

З 20.11.2019 позивачу повторно встановлено другу групу інвалідності, згідно довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією Серія АВ №0070952(а.с. 51).

12.12.2019 ОСОБА_1 видано посвідчення особи з інвалідністю 2 групи на підставі п.2 ч.2 ст.7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" Серія А № 016051 дійсне до 01.12.2022 року (а.с. 49-51).

З 22.11.2022 позивачу безтерміново встановлено другу групу інвалідності, травма пов`язана з виконанням службових обов`язків, згідно довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією від 24.11.2022 серія 12ААВ № 471827 (а.с. 52, зворот).

06.12.2022 позивач звернувся до Управління соціального захисту населення із заявою, в якій просив продовжити дію посвідчення інваліда війни 2 групи, до якої додав: копію довідки МСЕК від 24.11.2022 та копію посвідчення інваліда 2 групи (а.с 14).

Листом від 28.12.2022 вих.№5190/03-26 відповідач повідомив ОСОБА_1 про відсутність підстав для надання йому статусу особи з інвалідністю внаслідок війни другої групи згідно з п. 2 ч. 2 ст. 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" зазначивши, що Національна поліція не відноситься до військових формувань та відсутня в переліку органів на які поширюється ст. 7 вказаного закону.

Відповідно до п. 11 ч. 2 ст. 7 цього закону до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать також особи з інвалідністю з числа поліцейських, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України та стали особами з інвалідністю наслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час безпосередньої участі у антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, під час безпосередньої участі у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, під час безпосередньої участі у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України. Встановлення ОСОБА_1 статусу особи з інвалідністю внаслідок війни можливе при наявності довідки МСЕК про групу та причину інвалідності, постанови ВЛК про причинний зв`язок захворювання, поранення, травми, каліцтва, отриманого під час захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України (а.с. 53).

Не погодившись з вказаною відмовою, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції дійшов висновку, що для віднесення особи до осіб з інвалідністю внаслідок війни відповідно до статті 7 Закону №3551-XIІ визначальною ознакою є те, що такі особи безпосередньо брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. Травма, яку отримав позивач та внаслідок якої йому встановлено інвалідність, не пов`язана із його участю у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав та не стосується виконання службових обов`язків у складі військових формувань.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спеціальним законом, який визначає правовий статус ветеранів війни, забезпечення створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяння формуванню в суспільстві шановливого ставлення до них є Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 року №3551-XII (далі - Закон №3551).

Відповідно до статті 4 Закону №3551 ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, інваліди війни, учасники війни.

Статтею 7 Закону №3551 визначено осіб, які належать до осіб з інвалідністю внаслідок війни.

Пунктом 2 частини 2 статті 7 Закону №3551 передбачено, що до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать також особи з інвалідністю з числа осіб начальницького і рядового складу органів Міністерства внутрішніх справ і органів Комітету державної безпеки колишнього Союзу РСР, Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України та інших військових формувань, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час виконання службових обов`язків, ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, участі у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, інших уражень ядерними матеріалами.

Отже, для визначення права на встановлення статусу «інвалід війни» підлягає встановленню те, що по-перше: особа, яка претендує на встановлення такого статусу є особою з числа осіб начальницького і рядового складу органів Міністерства внутрішніх справ і органів Комітету державної безпеки колишнього Союзу РСР, Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України та інших військових формувань. По-друге, те що такій особі встановлено інвалідність внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час виконання службових обов`язків, ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, участі у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, інших уражень ядерними матеріалами.

Встановлені обставини у цій справі свідчать про те, що позивач проходив службу в органах Національної поліції.

Згідно з частиною першою статті 1 Закону України від 02.07.2015 №580-VIII "Про Національну поліцію" Національна поліція України (поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

Відповідно до статті 2 названого Закону завданнями поліції є надання поліцейських послуг у сферах: 1) забезпечення публічної безпеки і порядку; 2) охорони прав і свобод людини, а також інтересів суспільства і держави; 3) протидії злочинності; 4) надання в межах, визначених законом, послуг з допомоги особам, які з особистих, економічних, соціальних причин або внаслідок надзвичайних ситуацій потребують такої допомоги.

Таким чином Національна поліція України не є військовим формуванням та не відноситься до органів, що визначені п.2 ч.2 ст.7 Закону №3551 і, відповідно, не виконують функцій, які покладені на вказані органи.

При цьому, віднесення особи до інвалідів війни, відповідно до ст.7 Закону №3551, безпосередньо пов`язано з визначенням самого поняття «ветеран війни», яке міститься у ст.4 цього Закону.

Згідно частини 1 статті 4 Закону №3551 ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав.

Таким чином, визначальною ознакою категорії осіб, які відносяться до «інвалідів війни», є те, що такі особи безпосередньо брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав.

Судовим розглядом встановлено, що травма, яку отримав позивач та внаслідок якої йому встановлено інвалідність отримана при виконанні службових обов`язків внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, що підтверджується актом розслідування нещасного випадку, а також висновком службового розслідування.

Отже, як правильно зазначив суд першої інстанції, позивач не є особою з числа осіб начальницького і рядового складу органів Міністерства внутрішніх справ і органів Комітету державної безпеки та отримав травму пов`язану з виконанням службових обов`язків, як поліцейський, а не під час виконання військового обов`язку чи службових обов`язків під час виконання бойових завдань у складі військових формувань, тобто отримана травма не пов`язана із участю позивача у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав колишнього Союзу РСР, Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України та інших військових формувань, тому він не відноситься до кола осіб, які відповідно до п.2 ч.2 ст.7 Закону №3551 можуть бути визнані особами з інвалідністю внаслідок війни

Щодо доводів апелянта про наявність у нього статусу особи з інвалідністю внаслідок війни з 2016 році, не позбавлення цього статусу його, а тому відмова у продовженні дії посвідчення порушує принцип правової визначеності, колегія суддів зазначає, що дія посвідчення особи з інвалідністю 2 групи Серія НОМЕР_3 обмежена строком до 01.12.2022 року, отже саме с цього часу позивач втратив статус особи з інвалідністю внаслідок війни.

Встановлення статусу особи з інвалідністю внаслідок війни можливе при наявності довідки МСЕК про групу та причину інвалідності, постанови Військово-лікарської комісії про причинний зв`язок поранення, травми, каліцтва отриманого під час захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України під час безпосередньої участі в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, під час безпосередньої участі у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, під час безпосередньої участі у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України.

Оскільки позивачем травма отримана не внаслідок виконання бойових завдань по захисту Батьківщини, перебуваючи на фронті чи в районі проведення воєнних дій, тому відповідач вказуючи про відсутність підстав для видачі ОСОБА_1 посвідчення інваліда війни 2 групи діяв правомірно та відповідно до вимог законодавства, а сам факт отримання позивачем посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни у 2016 та 2019 роках не є підставою для висновку про необґрунтованість дій Управління соціального захисту населення Полтавської районної військової адміністрації щодо відмови у видачі йому такого посвідчення у 2022 році, оскільки попередні посвідчення були видачі із зазначенням кінцевого терміну дії, що на момент виникнення цього спору завершився.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що відповідач відмовляючи видати (продовжити) ОСОБА_1 посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни на підставі довідки до акта огляду медико-соціальної експертної комісії Серії 12 ААВ № 471827 від 21.11.2022 діяв правомірно, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню.

Інші доводи апеляційної скарги не впливають на правильність висновків суду . Відповідно до Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги спростовані наведеними вище обставинами та нормативно - правовим обґрунтуванням, у зв`язку з чим підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 316, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 15.08.2023 по справі № 440/982/23 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя В.Б. Русанова
Судді Т.С. Перцова С.П. Жигилій