Справа № 522/1034/23
Суддя: Шляхтицький О.І.
Дата ухвалення: 2023-12-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 грудня 2023 р.м. ОдесаСправа № 522/1034/23

Перша інстанція: суддя Федчишена Т.Ю.,

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Шляхтицького О.І.,

суддів: Семенюка Г.В., Домусчі С.Д.,

секретар Цибульська Ю.М.,

за участю : позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача адвоката Казнєвського В.О.,

представника відповідача Саркісяна А.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на рішення Приморського районного суду м.Одеси від 13 листопада 2023 року у справі № 522/1034/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення в країну походження,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог.

У січні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суд з адміністративним позовом, у якому просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення № 476 Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 11.07.2022 про примусове повернення в країну походження громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 .

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що він є громадянином Сирійської Арабської Республіки. 11 липня 2022 року ГУ ДМС України в Одеській області прийнято рішення № 476 про його примусове повернення в країну походження та зобов`язано його залишити територію України в строк до 09 серпня 2022 року.

Вказує, що зазначене рішення є протиправним та підлягає скасуванню, оскільки прийняте з порушенням ч. 1 ст. 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», адже наразі у країні його походження відбуваються воєнні дії, що є загальновідомою інформацією, він є військовозобов`язаним, але не бажає брати участь у воєнних діях на території країни походження. У разі повернення до країни походження він може стати жертвою свавільного насилля та примусової мобілізації до лав армії.

Також позивач зазначає, що відповідачем не враховано, що існує ризик його переслідувань у зв`язку із належністю до певної соціальної групи осіб, що ухиляються від проходження військової служби, а також, те, що наразі у Сирії відбуваються воєнні дії, які можуть загрожувати життю, безпеці та свободі позивача. Відповідачем при прийнятті оскаржуваного рішення не враховано інформацію по країні походження позивача, яка свідчить про неможливість повернення позивача до Сирії та проігноровано Рекомендації УВКБ ООН з питання міжнародного захисту відносно осіб, що залишають Сирійську Арабську Республіку (2014, 2015, 2017, 2021 років).

Крім того позивач вказує, що на території України він проживає однією сім`єю з громадянкою України без реєстрації шлюбу та є батьком двох малолітніх дітей: ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 та має з Україною тісні зв`язки.

Посилаючись на зазначене, просив визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 476 від 11 липня 2022 року про його примусове повернення в країну походження.

Відповідач проти задоволення позову заперечував, надав до суду першої інстанції відзив на позовну заяву, у якому зазначив, що позивач перебуває на території України без законних на те підстав, порушив правила перебування іноземців в Україні, а саме ухилився від виїзду після закінчення відповідного терміну перебування в Україні, у зв`язку з чим був притягнутий до адміністративної відповідальності. У 2015 році звертався до міграційного органу із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Рішенням Державної міграційної служби № 299-17 від 14.07.2017 позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке постановою Одеського окружного адміністративного суду від 25.10.2017, залишеною без змін постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 06.02.2018, визнано протиправним та скасовано, зобов`язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у відповідності із процедурою, передбаченою законодавством.

За результатами повторного розгляду заяви позивача, міграційним органом було відмовлено позивачу у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 22.02.2019 відмовлено позивачу у задоволені позову про визнання протиправним та скасування рішення № 326-18 від 23.08.2018 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов`язання вчинити певні дії, яке набрало законної сили та позивачем не оскаржувалось. Починаючи з 03.03.2019 та дотепер позивач із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту в Україні до органів Державної міграційної служби не звертався, відповідного бажання під час опитування не виявив, жертвою торгівлі людьми себе не вважає. Також позивач не вчинив жодних спроб для легалізації власного становища.

Позивач для добровільного повернення до країни походження або третьої країни до міграційної служби не звертався. Щодо аргументів позовної заяви про неврахування відповідачем під час прийняття оскаржуваного рішення інформації по країні походження відповідач зазначає, що позивач залишив країну походження добровільно та не зв`язку із загрозою для нього. Відповідач вважає відсутньою загрозу життю та здоров`ю, безпеці та свободі позивача внаслідок загальнопоширеного насильства, систематичного порушення прав людини в разі його повернення до країни походження.

Відповідач указує, що рішення про примусове повернення позивача в країну походження було прийняте з урахуванням усіх обставин, що мають значення та відповідно до вимог чинного законодавства.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Приморський районний суд м.Одеси суд рішенням від 13 листопада 2023 року позов задовольнив.

Визнав протиправним та скасував рішення Головного Управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 476 від 11 липня 2022 року про примусове повернення в країну походження громадянина Сирії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, Головне Управління Державної міграційної служби України в Одеській області подало апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального та неправильним застосуванням норм матеріального права, неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, у зв`язку з чим просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким адміністративний позов задовольнити.

Апелянт, мотивуючи власну правову позицію, акцентує на таких обставинах і причинах незаконності і необґрунтованості оскаржуваного судового рішення:

- суд першої інстанції не врахував, що позивач починаючи з 03.03.2019 по 11.07.2022 не вчинив жодних дій щодо легалізації власного становища;

- посилання на правову позицію викладену у постановах П`ятого апеляційного адміністративного суду по справах № 522/14092/22 від 09.03.2023, по справі № 522/14093/22 від 14.02.2023, від 23.01.2023 по справі № 522/14112/22 та від 30.01.2023 по справі № 522/15109/23;

- судом першої інстанції порушено як строки відкриття провадження по справ так і строки розгляду справи визначені ч. 2 ст. 288 КАС України та прийнято оскаржувану судове рішення лише 13.11.2023 тобто майже через 297 (двісті дев`яносто сім) днів після отримання адміністративною позову;

- інші доводи апеляційної скарги відтворюють зміст відзиву до позову.

Обставини справи.

Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є громадянином Сирійської Арабської Республіки.

11.07.2022 ГУ ДМС України в Одеській області прийнято рішення № 476 про примусове повернення позивача в країну походження та зобов`язано його залишити територію України у термін до 09.08.2022.

Із оскаржуваного рішення слідує, що 11.07.2022 за адресою: АДРЕСА_1 було виявлено ОСОБА_1 , громадянина Сирійської Арабської Республіки, ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В ході перевірки законності перебування на території України ОСОБА_1 було встановлено, що він прибув в Україну 12.10.2010 через пункт пропуску «Одеса» по паспортному документу громадянина Сирійської Арабської Республіки для виїзду за кордон серії № НОМЕР_1 , терміном дії з 08.08.2010 по 06.08.2016 по одноразовій візі з метою навчання. Навчався в Одеському державному аграрному університеті на підготовчому відділенні. У 2011 році вступив до Одеської державної академії будівництва і архітектури за спеціальністю інженер будівельник, де навчався до 2014 року.

Був документований посвідками на тимчасове проживання: ОД №367/12, терміном дії до 01.10.2014 та ТР № 028772, терміном дії до 01.10.2014.

12.11.2015 звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

23.08.2018 ДМС України було прийнято рішення № 326-18 про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

22.02.2019 рішенням Одеського окружного адміністративного суду, яке набрало законної сили, у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування рішення ДМС України № 326-18 від 23.08.2018 відмовлено.

Постановою ГУ ДМС України в Одеській області від 11.07.2022 ПН МОД № 008500 ОСОБА_1 на підставі протоколу про адміністративне правопорушення ПР МОД № 008426 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 1 700 грн.

Вказані обставини сторонами не заперечуються, а отже є встановленими.

Висновок суду першої інстанції.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що зважаючи на ситуацію загальнопоширеного насильства в Сирії, що підтверджується Рекомендаціями УВКБ ООН, а також враховуючи заборону, передбачену приписами ч. 1 ст. 31 Закону № 3929-XII, щодо примусового повернення іноземця де його життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту, суд першої інстанції дійшов висновку про необґрунтованість рішення відповідача щодо примусового повернення позивача до Сирійської Арабської Республіки.

Колегія суддів вважає ці висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам статей 2, 6, 8, 9, 73, 74, 75, 76, 77, 78 КАС України, Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Джерела права й акти їх застосування та оцінка суду.

За змістом частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначається Законом України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" від 22.09.2011 № 3773.

Статтею 3 Закону України Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства визначено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Іноземці та особи без громадянства, які перебувають під юрисдикцією України, незалежно від законності їх перебування, мають право на визнання їх правосуб`єктності та основних прав і свобод людини.

Іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Відповідно до статті 4 Закону України Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства іноземці та особи без громадянства, яких визнано біженцями в Україні або яким надано притулок в Україні, вважаються такими, які постійно проживають на території України з моменту визнання біженцем в Україні або надання притулку в Україні. Постійне проживання на території України біженців підтверджується посвідченням біженця.

Іноземці та особи без громадянства, яких визнано особами, що потребують додаткового захисту, або яким надано тимчасовий захист в Україні, вважаються такими, які на законних підставах тимчасово проживають на території України на період дії обставин, за наявності яких додатковий чи тимчасовий захист було надано. Тимчасове проживання на території України таких іноземців та осіб без громадянства підтверджується посвідченням особи, яка потребує додаткового захисту в Україні, або посвідченням особи, якій надано тимчасовий захист в Україні.

Статтею 9 Закону України Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства визначено, що іноземці та особи без громадянства в`їжджають в Україну за наявності визначеного цим Законом чи міжнародним договором України паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України. Це правило не поширюється на іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон України з метою визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового або тимчасового захисту чи отримання притулку.

Згідно частини 1 статті 15 Закону України Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства в`їзд в Україну та виїзд з України здійснюється:

іноземців та осіб без громадянства - за паспортним документом за наявності відповідної візи, якщо інший порядок в`їзду та виїзду не встановлено законодавством чи міжнародним договором України;

іноземців, які постійно проживають на території України, - за паспортним документом та посвідкою на постійне проживання;

осіб без громадянства, які постійно проживають на території України, - за посвідченням особи без громадянства для виїзду за кордон;

іноземців та осіб без громадянства, яких визнано біженцями в Україні або особами, які потребують додаткового захисту в Україні, - за проїзним документом для виїзду за кордон;

іноземців та осіб без громадянства, які перебувають у шлюбі з громадянами України, - за паспортним документом та посвідкою на тимчасове проживання;

іноземців та осіб без громадянства, які перебувають у шлюбі з особами, зазначеними у частинах другій - дванадцятій статті 4 цього Закону, - за паспортним документом та посвідкою на тимчасове проживання;

іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні у зв`язку з працевлаштуванням, - за паспортним документом та посвідкою на тимчасове проживання;

іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні у зв`язку з участю у реалізації проектів міжнародної технічної допомоги, - за паспортним документом та посвідкою на тимчасове проживання;

іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні у зв`язку з участю у діяльності релігійних організацій, - за паспортним документом та посвідкою на тимчасове проживання;

іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні у зв`язку з участю у діяльності філій, відділень, представництв та інших структурних осередків громадських (неурядових) організацій іноземних держав, - за паспортним документом та посвідкою на тимчасове проживання;

іноземців та осіб без громадянства, які працюють у представництвах іноземних суб`єктів господарювання в Україні, - за паспортним документом та посвідкою на тимчасове проживання;

іноземців та осіб без громадянства, які працюють у філіях або представництвах іноземних банків на території України, - за паспортним документом та посвідкою на тимчасове проживання;

іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні у зв`язку з провадженням культурної, наукової, освітньої діяльності на підставах і в порядку, встановлених міжнародними договорами України або спеціальними програмами, а також іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні з метою участі в міжнародних та регіональних волонтерських програмах чи участі в діяльності організацій та установ, що залучають до своєї діяльності волонтерів відповідно до Закону України Про волонтерську діяльність, інформація про які розміщена на офіційному веб-сайті центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері волонтерської діяльності, - за паспортним документом та посвідкою на тимчасове проживання;

іноземців та осіб без громадянства, які працюють кореспондентом або представником іноземних засобів масової інформації на території України, - за паспортним документом та посвідкою на тимчасове проживання;

іноземців та осіб без громадянства, які навчаються у навчальних закладах України не менш як протягом одного року, - за паспортним документом та посвідкою на тимчасове проживання;

іноземців - громадян держав, які можуть в`їжджати в Україну без візи відповідно до законодавства України чи міжнародного договору України, - за паспортним документом або іншим документом, якщо це передбачено міжнародним договором України;

іноземців, які є громадянами держав, з якими укладено договори про місцевий прикордонний рух, - за документами, які дають право на перетинання державного кордону в межах місцевого прикордонного руху, що оформляються дипломатичними представництвами та консульськими установами України в установленому Міністерством закордонних справ України порядку;

іноземців та осіб без громадянства, які проходять військову службу за контрактом у Збройних Силах України, - за паспортним документом та військовим квитком рядового, сержантського і старшинського складу.

Згідно зі статтею 16 Закону України Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства реєстрація іноземців та осіб без громадянства, які в`їжджають в Україну, здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон України органами охорони державного кордону.

Правила щодо реєстрації іноземців та осіб без громадянства не поширюються на осіб, які з наміром визнання їх біженцями в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні чи отримання притулку або тимчасового захисту, незаконно перетнули державний кордон України. Центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції здійснює реєстрацію іноземців та осіб без громадянства, на яких поширюється дія закону про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту в Україні, лише за наявності одного з документів, що видаються таким особам відповідно до зазначеного закону.

Відповідно до статті 17 Закону України Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства іноземцю або особі без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, може бути продовжено строк перебування (за наявності законних підстав).

Документи про продовження строку перебування в Україні оформляються на підставі письмових звернень іноземця або особи без громадянства та приймаючої сторони, які подаються не пізніш як за три робочих дні до закінчення встановленого строку їх перебування на території України.

Відповідно до частини 1 статті 26 Закону України Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Згідно із частиною 3 статті 26 Закону України Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства один із примірників рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства видається іноземцю або особі без громадянства, стосовно яких воно прийнято. У рішенні зазначаються підстави його прийняття, порядок оскарження та наслідки невиконання. Форма рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства затверджується спільним наказом Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України.

Отже, іноземець або особа без громадянства підлягає примусовому поверненню в країну походження за рішенням уповноваженого на це органу виключно за умови наявності у його діях ознак порушення законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або якщо вони суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України.

Обставини за яких іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн визначені частиною 1 статті 31 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, зокрема:

- де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань;

- де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання;

- де їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя;

- де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.

Як встановлено під час розгляду справи та підтверджено матеріалами справи, що позивач є громадянином Сирійської Арабської Республіки, легально прибув до України у 2010 році.

Позивача виявлено міграційним органом у липні 2022 року та розпочато процедуру його примусового повернення до країни походження у зв`язку з порушенням міграційного законодавства України.

Позивач стверджує про наявність обґрунтованих побоювань, що у разі примусового його повернення в країну походження, його життю або свободі загрожуватиме небезпека через загальнопоширене явище насильства в ситуації збройного конфлікту в якому країна перебуває вже багато років.

Вирішуючи спір по суті та надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд першої інстанції зазначав, що відповідно до частини 3 статті 78 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказуванню.

Так, із змісту Рекомендацій УВКБ ООН з питання міжнародного захисту відносно осіб, що залишають Сирійську Арабську Республіку (Редакція IV, листопад 2015 року) вбачається, після видання УВКБ ООН у жовтні 2014 року «Рекомендацій з питання міжнародного захисту щодо осіб, які покидають Сирійську Арабську Республіку (Редакція IІI)» ситуація в Сирії щодо безпеки, дотримання прав людини, переміщення і гуманітарних потреб продовжує погіршуватися, сторони конфлікту вчиняють військові злочини та грубі порушення прав людини, в тому числі деякі рівнозначні злочинам проти людяності, ігнорують особливий режим захисту, наданий лікарням, школам, медичному персоналу, працівникам гуманітарних організацій, тощо.

Також у Рекомендаціях, зазначено, що майже всі райони країни охоплені насильством, що розгортається між різними учасниками конфліктів, які частково взаємно накладаються один на одного. Країна сильно роздроблена, оскільки сторони конфлікту, в тому числі Збройні Сили Сирії, угруповання «Ісламська держава Іраку і аль- ОСОБА_3 », антиурядові збройні групи і курдські сили («Загони народної самооборони», ЗНС), здійснюють контроль над різними регіонами країни, вчиняючи на них свій вплив. Оскільки міжнародні зусилля щодо припинення конфлікту в Сирії результатів досі не принесли, його активне продовження тягне за собою руйнівні наслідки для сирійського населення, в тому числі, зростання кількості жертв серед цивільного населення, масштабне переміщення людей всередині країни та за її межі, а також безпрецедентну за масштабами гуманітарну кризу. Кількість осіб, загиблих у результаті конфлікту оцінюється від 145 до більш ніж 250 тисяч осіб. Найбільша кількість документально зафіксованих жертв було зареєстровано в провінції Риф Дамаск; далі за кількістю жертв йдуть провінції Алеппо, Хомс, Ідліб, Дера та Хама.

Резолюцією № 2314 (2016), прийнятою Радою Безпеки на 7798 засіданні 31 жовтня 2016 року, висловлено тривогу в зв`язку з тим, що через застосування хімічних отруйних речовин в якості зброї в Сирійській Арабській Республіці продовжують гинути і отримувати каліцтва цивільні особи.

У Доповіді Незалежної міжнародної комісії по розслідуванню подій у Сірійській Арабській Республіці від 01.02.2018, вказується, що: 65. Цивільні особи як і раніше піддаються довільних затримань, тортурам і утриманню під вартою в нелюдських умовах на всій території Сирійської Арабської Республіки. Всі сторони конфлікту регулярно відмовляють особам, яких тримають під вартою, в праві на належну судову процедуру і справедливий судовий розгляд. 72. З самого початку сирійського конфлікту однієї з його гротескних рис є напади усіх боків на цивільні і об`єкти, що охороняються в порушення міжнародного гуманітарного права. Лікарні, місця відправлення культу, центри цивільної оборони, густонаселені житлові райони, будинки, булочні, ринки і в меншій мірі школи руйнуються дощенту в результаті невибіркових нападів або, що трапляється ще більш часто, навмисно стають мішенню для нападу.

У Доповіді Генерального секретаря про здійснення резолюцій Ради Безпеки ООН 2139 (2014) 2165 (2014), 2191(2014) 2258 (2015) та 2332 (2016) від 16.11.2017 вказано, що в результаті бойових дій, що ведуться в цих районах і на всій території Сирії, як і раніше завдається шкода цивільним особам та об`єктам цивільної інфраструктури, таким як школи і лікарні. Протягом усього звітного періоду бойові дії тривали в мухафазах Дамаск, Риф-Дамаск, Хама, Дераа, Ель- Кунейтра , Алеппо, Ідліб, Хомс, Латакія, Ракка і Дейр-ез-Зор.

Європейський суд з прав людини у справі Суфі і Елмі проти Сполученого Королівства (8319/07 та 11449/07) зазначив, що повернення особи у ситуацію громадянської війни може складати загрозу тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання (п.п. 217-241).

Суд зазначив, що критеріями для оцінки інтенсивності/напруженості загального насилля в країні з військовим конфліктом є: чи сторони конфлікту використовують методи або тактики війни, які збільшують ризик втрат серед цивільного населення або які були безпосередньо спрямовані проти цивільного населення; чи використання таких методів та/або тактик застосовувались усіма сторонами конфлікту; чи конфлікт був локалізованим чи всеохоплюючим; кількість осіб, яких було вбито, поранено або які були переміщені в результаті боротьби.

Отже, суд першої інстанції ґрунтовно виснував, що існують загальновизнані офіційні документи, які підтверджують факти того, що в країні походження позивача триває військовий конфлікт та існує ситуація загальнопоширеного насильства, які, в свою чергу, можуть становити загрозу життю, безпеці чи свободі позивача.

Відтак, зважаючи на ситуацію загальнопоширеного насильства в Сирії, що підтверджується Рекомендаціями УВКБ ООН, а також враховуючи заборону, передбачену приписами частини 1 статті 31 Закону № 3929-XII, щодо примусового повернення іноземця де його життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту, суд першої інстанції дійшов правильного висновка про необґрунтованість рішення відповідача щодо примусового повернення позивача до Сирійської Арабської Республіки.

Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 12 серпня 2020 року у справі № 127/26552/16-а.

Апеляційний суд як і суд першої інстанції наголошує, що неможливість повернення до країни, в якій заявнику буде загрожувати насилля, підтверджується і практикою Європейського Суду з прав людини.

Так, ЄСПЛ у рішенні «Л.М. та інші проти Росії» від 15.10.2015 (заяви № 40081/14, 40088/14 та 40127/14) дійшов висновку, що твердження заявників про те, що їх повернення до Сирії було б порушенням статей 2 та/або 3, були обґрунтованими через рівень інтенсивності конфлікту в Сирії, оскільки заявники є з Алеппо та Дамаску там, де відбувалися особливо важкі бої, адже це молоді люди, яким особливо загрожує затримання та жорстоке поводження, згідно з даними Human Rights Watch. Тому Суд постановив, що висилка заявників до Сирії буде порушувати статті 2 та 3.

При цьому, аналіз зібраної інформації щодо Сирії, дає серйозні підстави вважати, що особа, тільки своєю присутністю протягом будь-якого відрізка часу у Сирії, стикається з реальним ризиком шкоди, що загрожує життю або особистій недоторканності.

Колегія суддів констатує, що з обсягу встановлених судом першої інстанції обставин випливає, що оскаржуване рішення міграційного органу прийняте без належного дослідження інформації по країні походження позивача, а також без врахування того, що повернення позивача до Сирії загрожуватиме його життю, з огляду на мотивування звернення позивача до суду за захистом саме побоюваннями повертатися у країну громадянської належності у зв`язку з ситуацією загальнопоширеного насильства в ній.

Відповідно до статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

В ході розгляду справи позивач не довів суду ті обставини, на які він посилався в обґрунтування заявлених вимог, а відповідач надав суду належні докази на підтвердження своїх заперечень проти позову.

Відповідно до статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Доводи апеляційної скарги.

Доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи. В апеляційній скарзі апелянт, як на підставу для задоволення поданої скарги, посилається лише на висновки оскаржуваного рішення. Водночас, як вже зазначалось вище такі висновки спростовуються матеріалами справи та судом усім наведеним висновкам надано оцінку.

Колегія суддів акцентує, що відповідач належним чином не дослідив, який рівень небезпеки для позивача існує у випадку повернення до країни походження та не проаналізував належним чином інформацію, а також не врахував поточної та актуальної інформації по ситуації в Сирії й не спростував можливість загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні походження в разі повернення, що не відповідає вимогам статті 3 Європейської конвенції з прав людини, яка забороняє вислання осіб у країну, де вони можуть зазнати переслідувань, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження.

Щодо посилання апелянта на те, що наявність сім`ї у позивача не звільняє особу від необхідності дотримання міграційного законодавства України колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції відхилив такий довід представника позивача і зауважив, що доводи позивача про те, що він є батьком дітей, у розумінні чинного законодавства, не підтверджені належними та допустимими доказами.

Між тим, наявність сталих соціальних зв`язків, зокрема, народження дітей, одруження, тощо не звільняє від обов`язку дотримання вимог чинного законодавства щодо легальності перебування іноземця на території України та не підміняє собою законодавчо-визначену процедуру отримання дозвільних документів для перебування на території України.

Крім того, апеляційний суд підкреслює, що, у разі наявності зареєстрованого шлюбу позивача з громадянкою України, як законної підстави залишення та подальшого перебування на території України після звернення позивача до органів міграційної служби із наданням посвідки на проживання з вказаних підстав, він матиме змогу легально перебувати на території України, не порушуючи, при цьому норм міграційного законодавства.

Аналогічна правова позиція знаходить своє відображення в постановах Верховного Суду від 18 березня 2021 року у справі № 522/14416/18, від 23.01.2020 у справі 343/2242/16, від 10.10.2019 у справі № 2340/2910/18, від 12.08.2020 у справі №755/14023/17.

Щодо доводів апелянта про необхідність врахування висновків викладених у постановах П`ятого апеляційного адміністративного суду по справах № 522/14092/22 від 09.03.2023, по справі № 522/14093/22 від 14.02.2023, від 23.01.2023 по справі № 522/14112/22 та від 30.01.2023 по справі № 522/15109/23, колегія суддів зазначає, що такі не можуть бути враховані, оскільки, по-перше, відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду, а по-друге, вказані постанови винесена за інших фактичних обставин справи, у якій позивачі були громадянами РФ, де ситуація відмінна від Сирійської Арабської Республіки.

Водночас, доводи скаржника про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, колегія суддів відхиляє, оскільки це не призвело до ухвалення незаконного рішення.

Інші доводи апеляційної скарги, яким була дана оцінка в мотивувальній частині постанови, ґрунтуються на суб`єктивній оцінці фактичних обставин справи та доказів. Зазначені доводи не містять посилань на конкретні обставини чи факти або на нові докази, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції.

Отже, на підставі встановлених в ході судового розгляду обставин, суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що позовні вимоги громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

З огляду на залишення рішення суду першої інстанції без змін відповідно до приписів статті 139 КАС України підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 308, 309, 315, 321, 322, 325 КАС України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного Управління Державної міграційної служби України в Одеській залишити без задоволення, рішення Приморського районного суду м.Одеси від 13 листопада 2023 року у справі № 522/1034/23 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Суддя-доповідач О.І. Шляхтицький
Судді С.Д. Домусчі Г.В. Семенюк