Справа № 346/2241/23
Суддя: Пліш Михайло Антонович
Дата ухвалення: 2023-12-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2023 рокуЛьвівСправа № 346/2241/23 пров. № А/857/21099/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Пліша М.А.,

суддів Мікули О.І., Курильця А.Р.,

за участю секретаря судового засідання Гриньків І.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Управління патрульної поліції в Чернівецькій області Департаменту патрульної поліції на рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 08 серпня 2023 року (головуючий суддя Тертьякова І.В., м. Коломия Івано-Франківської області) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в Чернівецькій області Департаменту патрульної поліції про скасування постанови,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулась в суд першої інстанції з адміністративним позовом до Управління патрульної поліції в Чернівецькій області Департаменту патрульної поліції в якому просила визнати протиправною та скасувати постанову відповідача від 23 квітня 2023 року серія ЕАС №6877892, а провадження у справі про адміністративне правопорушення про притягнення її до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 126 КУпАП закрити у звґязку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 08 серпня 2023 року позовні вимоги задоволено.

Визнано незаконною та скасовано постанову серії ЕАС № 6877892 від 23.04.2023 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.2 ст. 126 КУпАП та накладення на неї адміністративного стягнення у виді штрафу у розмірі 3400,00 гривень. Провадження у справі закрито.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, Управління патрульної поліції в Чернівецькій області Департаменту патрульної поліції оскаржило його в апеляційному порядку, вважає що судом неповно досліджено докази і встановлено обставини у справі, порушено норми матеріального та процесуального права, тому просить таке скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

В апеляційній скарзі зазначає, Правила дорожнього руху відповідно до Закону України «Про дорожній рух» встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України. Учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно дотримуватись вимог Правил. Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність, згідно з законодавством. Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку, перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків.

Особа, яка створила такі умови, зобов`язана негайно вжити заходів до забезпечення безпеки дорожнього руху на цій ділянці дороги та вжити всіх можливих заходів до усунення перешкод, а якщо це неможливо, попередити інших учасників дорожнього руху, повідомити підрозділ поліції, власника дороги або уповноважений ним орган.

Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні не взяв до уваги доводи, викладені у відзиві на позовну заяву.

Твердження суду першої інстанції стосовно того, що в постанові інспектором поліції не конкретизовано те чи ОСОБА_1 не мала посвідчення водія взагалі чи не мала його при собі не відповідає фактичним обставинам справи.

Так, у відзиві на позовну заяву було зазначено, що в оскаржуваній постанові зазначена фабула, а саме: «водій керуючи транспортним засобом не мав посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії» чим порушив п. 2.1 «а» ПДР України. Так ч. 9 ст. 15 ЗУ «Про дорожній рух» зазначено право на керування транспортними засобами відповідної категорії підтверджується посвідченням водія транспортного засобу з установленим терміном дії.

Згідно ч. 2 ст. 126 КУпАП, відповідальність водія транспортного засобу настає за керування транспортним засобом особою, яка не має права керування таким транспортним засобом, або передача керування транспортним засобом особі, яка не має права керування таким транспортним засобом.

Тобто аналізуючи вищеописане чітко можна прийти до висновку, що поліцейським в оскаржуваній постанові фабула зазначено вірно. Оскільки право керування підтверджується посвідченням водія відповідної категорії, а в позивача було відсутнє таке посвідчення взагалі, то на момент винесення оскаржуваної постанови, ОСОБА_1 керувала транспортним засобом не маючи при цьому права керування таким ТЗ.

Також, висновки суду не співпадають із прийнятим рішенням по справі.

Суд першої інстанції у своєму рішенні чітко вказує на те, що позивачем порушено правила дорожнього руху, що інспектором встановлено вірно.

Тобто доведеним є той факт, що на момент винесення оскаржуваної постанови ОСОБА_1 керувала транспортним засобом не маючи при цьому права керування, тобто без посвідчення водія.

Проте суд першої інстанції задовольняючи позов, дозволяє уникнути відповідальності позивачу посилаючись лише на те, що самому суду не зрозуміло чи в ОСОБА_1 не було при собі посвідчення водія чи не було взагалі, хоча буквально кількома реченнями вище сам ж і вказує про те, що вину позивача доведено вірно і в неї дійсно немає права керування.

Позаяк окремі недоліки індивідуального акта за можливості встановлення його суті і змісту не можуть мати безумовним наслідком його скасування.

До аналогічного висновку прийшов Шостий апеляційний адміністративний суд у своєму рішенні від 30.08.2023 у справі 711/12/23.

Таким чином, ключовим питанням при наданні оцінки процедурним порушенням, допущеним під час прийняття суб`єктом владних повноважень рішення, є співвідношення двох базових принципів права: «протиправні дії не тягнуть за собою правомірних наслідків» і, на противагу йому, принцип «формальне порушення процедури не може мати наслідком скасування правильного по суті рішення».

Аналогічну позицію висловив Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в постанові від 13.10.2020 у справі 815/2503/16.

Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 11 травня 2022 року у справі № 400/1510/19, від 5 липня 2022 року у справі № 522/3740/20, від 27 вересня 2022 року у справі № 320/1510/20, від 3 жовтня 2022 року у справі № 400/1510/19, від 1 листопада 2022 року у справі № 640/6452/19 та від 18 січня 2023 року у справі № 500/26/22.

Крім того, Верховний Суд у постанові від 16.03.2023 по справі № 400/4409 21 зазначив, що визнання протиправним рішення (дії, бездіяльності) суб`єкта владних повноважень, яке спрямоване на захист суспільних інтересів, внаслідок застосування судами надмірного формалізму може призвести до таких наслідків, як, зокрема нанесення суттєвої шкоди суспільним інтересам або уникнення правопорушником обов`язку виконувати або дотримуватися законодавства.

Тобто, висновки суду є суперечливими такими, що не відповідають фактичним матеріалам справи, суперечать самі собі та встановленій практиці суду.

Згідно ч. 4 ст. 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

У відповідності до вимог ч. 1, ч. 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що постановою від 23.04.2023 ОСОБА_1 було притягнуто до адміністративної відповідальності та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 3400,00 гривень.

Підставою для притягнення позивача до адміністративної відповідальності стало те, що вона 23.04.2023 о 13:41 год. в с. Оршівці на 204 км. автодороги Н-10, керуючи транспортним засобом не мала посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, чим порушила п. 2.1 а ПДР. За даним фактом дії позивача кваліфіковані за ст. 126 ч.2 КУпАП.

Постановляючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що пунктом 2.1 «а» ПДР, порушення якого зазначено в провину ОСОБА_1 , передбачено, що водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії.

Норма ч.2 ст. 126 КУпАП передбачає адміністративну відповідальність за керування транспортним засобом особою, яка не має права керування таким транспортним засобом, або передачу керування транспортним засобом особі, яка не має права керування таким транспортним засобом.

З долученого відеозапису вбачається, що після зупинки автомобіля «JEEP WRANGLER» д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_1 , остання на вимогу працівників поліції надала посвідчення водія іноземної держави Сполучених Штатів Америки.

Пунктом 29.1 а ПДР передбачено, що водій механічного транспортного засобу, що прибуває до України з іншої країни, а також водій - громадянин України, який виїжджає за кордон, повинні мати: реєстраційні документи на транспортний засіб і посвідчення водія, що відповідають вимогам Конвенції про дорожній рух (Відень, 1968);

Згідно з п.30 Положення про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами, яке затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 08.05.1993 р. № 340 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 20.05.2009 №511, зі змінами), особи, які тимчасово перебувають на території України, мають право на керування транспортними засобами за наявності міжнародного посвідчення водія та посвідчення водія іноземної держави, що не відповідає вимогам Міжнародної конвенції про дорожній рух 1968 року, записи в якому виконані або продубльовані літерами латинського алфавіту, або у разі наявності посвідчення водія іноземної держави, що відповідає вимогам Міжнародної конвенції про дорожній рух 1968 року, записи в якому виконані або продубльовані літерами латинського алфавіту.

Відповідно до пункту 2 статті 41 Розділу IV Конвенції «Про дорожній рух» від 08.11.1968, ратифікованої із застереженням і заявами Указом Президії ВР УРСР № 2614-VIII від 25.04.74 (Консолідована версія станом на 26.03.2006), Договірні Сторони визнаватимуть: a) будь-яку національну посвідку водія, складену їхньою національною мовою або однією з їхніх національних мов, або, якщо її не складено такою мовою, супроводжувану завіреним перекладом.

При цьому, суд першої інстанції слушно зауважив, що на теперішній час Конвенція «Про дорожній рух» від 08.11.1968 підписана понад вісімдесятьма країнами, в яких посвідчення водія видаються у відповідності з вимогами даної Конвенції. Таким чином, власники виданих у цих країнах посвідчень водія під час тимчасового перебування в Україні мають право їздити з національними посвідченнями водія цих країн без обов`язкової наявності посвідчення водія міжнародного зразка. В свою чергу іноземці з посвідченнями, які не відповідають цій конвенції, мають мати додатково міжнародне посвідчення водія. Зокрема власники водійських посвідчень, виданих в США, окрім національного посвідчення повинні мати додатково міжнародне посвідчення водія.

З огляду на це, правильним є висновок суду першої інстанції, що встановивши, що позивач, керуючи транспортним засобом, не мала українського посвідчення водія чи міжнародного посвідчення водія, а мала лише посвідчення водія видані в США, інспектор дійшов вірного висновку про порушення нею п. 2.1а ПДР, а тому заперечення представника відповідача в цій частині суд вважає слушними та обґрунтованими.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції вважав, що виявивши факт порушення, розглянувши справу та виносячи постанову, інспектор, зазначаючи суть правопорушення, повинен був вказати в своєму рішенні, що ОСОБА_1 керувала транспортним засобом будучи особою, яка не має права керування таким транспортним засобом, що відповідало б кваліфікації норми ст. 126 ч.2 КУпАП, за якою її було притягнуто до адміністративної відповідальності, однак в оскаржуваній постанові вказано, що ОСОБА_1 не мала посвідчення водія. При цьому, не конкретизовано, чи вона не мала їх взагалі, чи не мала при собі, що в останньому випадку могло стати підставою для притягнення до відповідальності за ч.1 ст. 126 КУпАП.

Оскільки інспектор поліції в своєму рішенні належним чином не конкретизувала суть встановленого нею порушення, то суд першої інстанції дійшов висновку, що притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ст. 126 ч.2 КУпАП не можна вважати законним, навіть з огляду на встановлені обставини порушення нею п.2.1 а ПДР. У зв`язку з цим, суд вважав, що наведені обставини є самостійною підставою для скасування оскаржуваної постанови.

Проте, суд апеляційної інстанції з таким висновком суду першої інстанції не погоджується з наступних міркувань.

Диспозиція ч.2 ст. 126 КУпАП передбачає відповідальність за керування транспортним засобом особою, яка не має права керування таким транспортним засобом, або передача керування транспортним засобом особі, яка не має права керування таким транспортним засобом.

Колегія суддів погодилась з висновком суду першої інстанції, що встановивши, що позивач, керуючи транспортним засобом, не мала українського посвідчення водія чи міжнародного посвідчення водія, а мала лише посвідчення водія виданого в США, інспектор дійшов вірного висновку про порушення нею п. 2.1а ПДР, а тому заперечення представника відповідача в цій частині є слушними та обґрунтованими.

При цьому, суд першої інстанції, як підставу для скасування оскаржуваної постанови, зазначив, що в постанові вказано, що ОСОБА_1 не мала посвідчення водія. При цьому, не конкретизовано, чи вона не мала їх взагалі, чи не мала при собі, що в останньому випадку могло стати підставою для притягнення до відповідальності за ч.1 ст. 126 КУпАП.

З цього приводу, суд апеляційної інстанції зазначає, що диспозиція ч. 1 ст. 126 КУпАП встановлює відповідальність за керування транспортним засобом особою, яка не має при собі або не пред`явила у спосіб, який дає можливість поліцейському прочитати та зафіксувати дані, що містяться в посвідченні водія відповідної категорії, реєстраційному документі на транспортний засіб, а також полісі (договорі) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифіката «Зелена картка»), або не пред`явила електронне посвідчення водія та електронне свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, чинний внутрішній електронний договір зазначеного виду обов`язкового страхування у візуальній формі страхового поліса, а також інших документів, передбачених законодавством.

Відтак, відповідальність за вказаною нормою може наступити лише у випадку наявності у такої особи посвідчення водія відповідної категорії як такого взагалі, однак за певних обставин вона не може його предґявити (не має при собі).

Крім того, колегія суддів зазначає, що у постанові відповідача фабула викладена наступним чином: «водій керуючи ТЗ не мав посвідчення водія на право керування ТЗ відповідної категорії чим порушив п. 2.1 «а» ПДР України», а не як вказав суд «що ОСОБА_1 не мала посвідчення водія».

Зазначення у спірній постанові про відсутність посвідчення водія на право керування ТЗ відповідної категорії у позивачки, на є зовсім коректним, проте відповідає диспозиції ч. 2 ст. 126 КУпАП, оскільки свідчить про відсутність у особи права керування транспортним засобом.

Враховуючи зазначене вище, колегія судів вважає, що дії позивачки підпадають під ознаки адміністративного правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 126 КУпАП, а стягнення накладено з дотримання вимог КУпАП.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що рішення суду першої інстанції слід скасувати, бо таке прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справ, а у задоволенні позову відмовити.

Керуючись ст. 243, 286, ст. 308, ст. 310, п. 2 ч. 1 ст. 315, ст. 317, ст. 321, ст. 322, ст. 325 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Управління патрульної поліції в Чернівецькій області Департаменту патрульної поліції задовольнити, рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 08 серпня 2023 року по справі № 346/2241/23 скасувати.

Прийняти нову постанову, якою в задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення і не може бути оскаржена.

Головуючий суддя М.А. Пліш

Судді О.І. Мікула

А.Р. Курилець