Справа № 308/8754/23
Суддя: Крегул М. М.
Дата ухвалення: 2023-12-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 308/8754/23
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
11 грудня 2023 року місто Ужгород
Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в особі:
головуючого судді Крегул М.М.
за участю секретаря судового засідання Цмур Т.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Ужгороді, за правилами спрощеного позовного провадження, адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції , Управління патрульної поліції в Закарпатській області , про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,-
Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Департаменту патрульної поліції та Управління патрульної поліції в Закарпатській області про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення.
В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що постановою інспектора УПП в Закарпатській області Семків І.В. серія ЕАС № 7001497 від 16.05.2023 його було притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу в розмірі 3400 грн. за ч. 2 ст. 126 КУпАП.
У постанові зазначається, що позивач нібито керував транспортним засобом VOLKSWAGEN PASSAT, д.н.з. НОМЕР_1 , без права керування таким транспортним засобом.
Інспектором не було надано будь-яких доказів про наявність в діях позивача складу адміністративного правопорушення, винність позивача та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Зазначає, що 16.05.2023року екіпажем патрульної поліції було зупинено автомобіль VOLKSWAGEN PASSAT, д.н.з. НОМЕР_1 , яким керував ОСОБА_1 . На вимогу працівників поліції водій пред`явив посвідчення водія серія НОМЕР_2 від 18.09.2003, видане ТСЦ № 6347. Під час перевірки документів водія у працівників поліції виникли сумніви щодо дійсності даного документу, а саме, начебто виявлено ознаки підроблення.
Позивач зауважує, що незважаючи на його заяви, що дане посвідчення є непідробленим та не дочекавшись закінчення досудового розслідування у даному кримінальному провадженні, інспектор УПП в Закарпатській області Семків І.В. склав постанову серія ЕАС № 7001497, та як наслідок притягнув його до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 126 КУпАП.
Отже, як зауважує позивач, відповідач, не перевіривши обставини справи, притягнув його до адміністративної відповідальності.
Враховуючи викладене у позові, позивач вважає, що постановою інспектора УПП в Закарпатській області Семків І.В. серія ЕАС № 7001497 від 16.05.2023 є незаконною, необґрунтованою та безпідставною, а тому, підлягає скасуванню.
Позивач наголошує, що відповідачем у порушення вимог ст. 280 КУпАП не було встановлено, чи було вчинено правопорушення, чи винний позивач в його вчиненні, чи підлягає він адміністративній відповідальності та інші обставини, які мають значення для правильного вирішення справи. При цьому відповідачем не надано жодних доказів на підтвердження факту порушення позивачем Правил дорожнього руху, не зазначено доказів і в оскаржуваній постанові.
На підставі наведеного у позовній заяві , позивач просить суд скасувати постановою інспектора УПП в Закарпатській області Семків І.В. серія ЕАС № 7001497 від 16.05.2023, якою його притягнуто до адміністративної відповідальності та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 3400 грн., а також стягнути з відповідача судові витрати.
Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 04.06.2023року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за даним адміністративним позовом, призначено справу до судового розгляду.
27.07.2023 року від представника відповідача до суду надійшов відзив на позов, згідно з яким просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
У поданому відзиві представник відповідача зазначає, що 16.05.2023року, о 13.39, годині під час несення служби працівниками управління патрульної поліції в Закарпатській області Департаменту патрульної поліції за допомогою лазерного вимірювача швидкості TruCam LTI 20/20 серійний номер ТС 000624, за адресою: Закарпатська область, дорога М06, 307 км, було виявлено порушення Правил дорожнього руху, а саме, водій транспортного засобу «Volkswagen Passat» з номерним знаком НОМЕР_1 , рухався швидкістю 73 км/год. в населеному пункті, чим перевищив встановлене обмеження максимальної швидкості руху в населеному пункті на 23 км/год. та порушив п. 12.4 ПДР. На підставі ст. 35 Закону України «Про Національну поліцію» транспортний засіб було зупинено. Інспектор підійшов до водія, яким виявився позивач, належним чином представився, пояснив суть правопорушення, причину та підставу зупинки і перевірки документів, попросив пред`явити документи, зазначені в п. 2.1 ПДР и на підставі ст. 32 Закону України «Про Національну поліцію» та п. 2.4 ПДР. Водій виконав законну вимогу патрульного та надав запитувані документи для перевірки.
Наголошує, що всіх водіїв на їх вимогу ознайомлюють з документами, що підтверджують правомірність використання вимірювального приладу TruCam, а також фотознімками, які зроблені приладом. При цьому інспектором було роз`яснено позивачу, що на фотозображенні чітко видно дату, час фіксації, марку, модель транспортного засобу та символи номерного знаку. Всі вищенаведені докази повністю спростовують доводи позивача про те, що транспортний засіб під його керуванням не порушував ПДР.
Крім того, представник відповідача вказує, що далі під час перевірки документів за наявними базами інспектор встановив, що водій керував автомобілем з посвідченням водія, яке можливо має ознаки підробки. Позивач також надав до суду копію посвідчення водія, де зазначено: «1. Прізвище ОСОБА_2 2. Ім`я Иван 3. По батькові ОСОБА_3 », замість ОСОБА_1 , що підтверджує неправильність імені. Тобто посвідчення водія не відповідає дійсності, оскільки згідно з базою даних водій мав отримував посвідчення водія на ОСОБА_1 , а не ОСОБА_4 . У зв`язку із чим, за твердження представника відповідача водій порушив п. 2.1 «а» ПДР, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 126 КУпАП.
Встановивши факт вчинення адміністративного правопорушення, а саме порушення вимог п. 2.1 «а» ПДР, відповідальність за яке передбачена ч. 2 ст. 126 КУпАП, було прийнято рішення про складання адміністративних матеріалів щодо позивача.
Після чого водію було роз`яснено права особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Всі усні доводи позивача були взяті до уваги про розгляді справи про адміністративне правопорушення, письмових пояснень позивач не надав. Встановивши також факт вчинення адміністративного правопорушення, а саме порушення вимог п. 2.1 «а» ПДР, відповідальність за яке передбачене ч. 1 ст. 126 КУпАП, було прийнято рішення про складання адміністративних матеріалів щодо позивача. Після чого водію було роз`яснено права особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Позивач не вимагав скористатися правовою допомогою чи перекладача, тим більше не був затриманий, свобода не була обмежена, тобто міг вільно переміщуватися, зателефонувати адвокату, іншому фахівцю в галузі права. Позивач це не зробив та й не намагався зробити. Всі усні доводи позивача були взяті до уваги при розгляді справи про адміністративне правопорушення, письмових пояснень позивач не надав.
Поліцейський виніс постанову за ч. 2 ст. 126 КУпАП та наклав стягнення не правопорушника в розмірі 3400 грн., відповідно до санкції статті. Згідно зі ст. 285 КУПАП позивача було ознайомлено зі змістом постанови та під підпис запропоновано отримати її копію, на що позивач погодився.
Зауважує, що позивач у своїй позовній заяві вказує, що дійсно керував автомобілем, проте з порушенням саме п. 2.1 «а» ПДР не згоден. Тобто позивач згоден зі своїм порушенням п. 12.4 ПДР України, а саме що він перевищив встановлене обмеження максимальної швидкості руху в населеному пункті на 23 км/год., відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 122 КУпАП. Позивач також надав до суду копію спірного посвідчення водія. Позивач, подавши позов, обґрунтував свою позицію, проте не надав жодного доказу на її підтвердження.
Також у поданому відзиві представник відповідача вказує на правомірність притягнення правопорушника до адміністративної відповідальності, зокрема принцип роботи лазерного вимірювача швидкості TruCam LTI 20/20, правові підстави застосування лазерного вимірювача швидкості TruCam LTI 20/20, щодо розміщення приладу, розгляду справи на місці вчинення без складення протоколу.
Представник відповідача наголошує на необґрунтованості доводів позивача, який надав до суду копію посвідчення водія, де зазначено: «1. Прізвище ОСОБА_2 2. Ім`я Иван 3. По батькові ОСОБА_3 », замість ОСОБА_1 , що підтверджує неправильність імені. Тобто посвідчення водія не відповідає дійсності, оскільки згідно з базами даних посвідчення отримував ОСОБА_1 , а не ОСОБА_5 . Позивач мав одразу змінити посвідчення від 2003 року на те, що відповідає дійсності. Посвідчення водія не відповідає дійсності, тобто зазначеному у базі даних НАІС, та особистим даним водія.
Вважає, що постанова про притягнення позивача до адміністративної відповідальності є обґрунтованою та законною, а також такою, що не підлягає скасуванню.
У судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явився, при цьому його представник адвокат Моняк Р.В. подав до суду клопотання, згідно з яким позовну заяву підтримують у повному обсязі та просять її задовольнити, а дану справу просять розглянути без їх участі.
Представник відповідачів у дане судове засідання не з`явився, хоча про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином.
24.11.2023 від представника відповідача Департаменту патрульної поліції Національної поліції України Вовканича А.І. до суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, у якому просить відкласти розгляд справи № 308/5754/23, призначений на 24.11.2023, о 16 год. 30 хв., у зв`язку із вступом у справу нового представника відповідача та необхідністю додаткового часу для ознайомлення з матеріалами справи і формування правової позиції.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною ЗУ «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.
При цьому обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 вказаної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнова проти України»).
Суд зважає на те, що проведення розгляду справи по суті уже неодноразово відкладалося за заявами представника відповідача Департаменту патрульної поліції Національної поліції України (заява представника відповідача Черкасова М.М. від 25.07.2023 про відкладення розгляду справи та ознайомлення з матеріалами справи; заява представника відповідача Черкасова М.М. від 31.08.2023 про відкладення розгляду справи, призначеної на 12.09.2023 о 13.20 год.; клопотання представника відповідача Черкасова М.М. від 12.10.2023 про відкладення розгляду справи, призначеної на 13.10.2023 о 13.40 год.).
З урахуванням наведеного, чергове клопотання представника відповідача про відкладення судового засідання суд розцінює як зловживання процесуальними правами та вважає його таким, що спрямоване на затягування строків розгляду справи.
Слід зазначити, що у сторін було достатньо часу для особистої явки у судові засідання та для подачі до суду відповідних клопотань по суті справи, відзиву, доказів, тощо, так як провадження у справі відкрито ще 04.06.2023 року.
При цьому 27.07.2023року представником відповідача до суду подано відзив на позов.
Суд, враховуючи ту обставину, що як позивачу, так і відповідачам були створені належні та достатні умови для подання суду відповідних заяв по суті справи, заяв із процесуальних питань та доказів, вважає, що чергове відкладення розгляду справи порушуватиме розумний строк розгляду адміністративної справи, у зв`язку з чим, вважає за можливе провести судове засідання за відсутності учасників справи, та ухвалити відповідне рішення.
Згідно з ч. 3 ст. 268 КАС України неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи, а тому судом визнано за можливе провести розгляд справи за відсутності сторін.
За наведних вще обставин, суд вважає за можливе розглянути дану справу у відсутності сторін за наявними у ній матеріалами.
У зв`язку з неявкою у судове засідання всіх учасників справи, відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, виходячи з їх належності, допустимості, достовірності та достатності, суд приходить до наступного висновку.
Як встановлено судом, згідно з копією постанови інспектора Управління патрульної поліції в Закарпатській області Семківа І.В. про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАС № 7001497 від 16.05.2023 ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 126 КУпАП та накладено стягнення у виді штрафу в сумі 3400 грн. за те, що як зазначено у тексті постанови, 16.05.2023 о 13:39:00 год., водій, керуючи транспортним засобом «Volkswagen Passat», номерний знак НОМЕР_1 , рухався зі швидкістю 73 км/год. в населеному пункті м. Ужгород, при цьому перевищив встановлене обмеження швидкості на 23 км/год., швидкість вимірювалася лазерним вимірювачем швидкості руху ТС000624, та не мав права керування таким транспортним засобом, чим порушив вимоги п. 2.1 «а» ПДР.
Не погоджуючись із вказаною постановою позивач звернувся із даним позовом до суду.
Надаючи правову оцінку обставинам справи суд зазначає наступне.
Частина друга статті 19 Конституції Україні передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч. 5 ст. 14 Закону України «Про дорожній рух» учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам, виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.
Пунктом 11 ч. 1 ст. 23 Закону України від 02 липня 2015 року № 580-VIII «Про Національну поліцію» (далі Закон № 80-VIII) визначено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів.
Відповідно до п. п. 1.3, 1.9 Правил дорожнього руху, що затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 року № 1306, учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил. Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.
Згідно з п. 2.1 «а» ПДР водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії.
Відповідно до ч. 2 ст. 126 КУпАП керування транспортним засобом особою, яка не має права керування таким транспортним засобом, або передача керування транспортним засобом особі, яка не має права керування таким транспортним засобом, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
В оскаржуваній постанові зазначено, що позивач порушив вимоги п. 2.1 «а» ПДР, чим вчинив правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 126 КУпАП.
Позивачем додано до позову копію посвідчення водія серії НОМЕР_3 від 18.09.2003, видане, як зазначено у посвідчені, на ім`я ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до ст. 280 КУпАП орган при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Згідно зі ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Відповідно до п. 10 розділу ІІІ Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, поліцейський оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
Статтею 72 КАС України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Крім того, п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 № 14 «Про практику застосування судами законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративне правопорушення на транспорті» роз`яснено судам, що зміст постанови має відповідати вимогам, передбаченим статтями 283 і 284 КУпАП. У ній, зокрема, потрібно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилається правопорушник, чи висловлених останнім доводів.
Відповідач, як на обставини вчинення правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 126 КУпАП, посилається на складену постанову у справі про адміністративне правопорушення.
Наведений висновок узгоджується із позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 26 квітня 2018 року у справі № 338/1/17.
Відхиляє суд і посилання представника відповідача на недоведеність позивачем відсутності вчинення ним адміністративного правопорушення, оскільки згідно з приписами ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Натомість , відповідач не надав доказів порушення позивачем вимог п. 2.1 «а» ПДР, а також не вказав, які конкретні дії позивача призвели до порушення цих вимог та становлять склад правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 2 ст. 126 КУпАП.
Доводи представника відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву, про порушенням позивачем вимог п. 12.4 ПДР (у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год.), відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 122 КУпАП, суд оцінює критично, оскільки ОСОБА_1 згідно із змістом оскаржуваної постанови не інкримінується порушення ним вимог п. 12.4 ПДР та його притягнуто до адміністративної відповідальності лише за ч. 2 ст. 126 КУпАП.
Притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.
Положеннями ст. 90 КАС України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Обов`язок доказування в адміністративному судочинстві розподіляється таким чином, що позивач повинен довести обставини, якими він обґрунтовує позовні вимоги, тобто підставу позову, а відповідач повинен довести обставини, якими він обґрунтовує заперечення проти позову.
Аналогічна правова позиція викладена Верховим Судом у постанові від 14 березня 2018 року у справі № 760/2846/17.
Своєю чергою, відповідачем не надано до суду інших доказів, які підтверджують наявність складу правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 126 КУпАП, та спростовують пояснення позивача, викладені в адміністративному позові, які б дозволили вказати на достовірність обставин викладених в постанові про притягнення до адміністративної відповідальності позивача, а тому будь-які сумніви з приводу наявності вини водія транспортного засобу трактуються на користь водія в силу дії презумпції невинуватості.
Таким чином, суд вважає, що відсутні належні докази вчинення позивачем правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 126 КУпАП.
Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов висновку, що відповідачем не доведено правомірності своїх дій щодо прийняття рішення про притягнення позивача до адміністративної відповідальності згідно з постановою про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ЕАС № 7001497 від 16.05.2023.
Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.
Враховуючи викладене, суд вважає, що позов слід задовольнити повністю та скасувати оскаржувану постанову, згідно з якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 126 КУпАП, а справу про адміністративне правопорушення закрити.
Обґрунтовуючи своє рішення, суд бере до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини.
В рішеннях у справах «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torijav. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, Seryavin and others v. Ukraine, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.
Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).
В контексті вказаної вище практики , суд вважає обґрунтування цього рішення достатнім.
Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд виходить з приписів ст. 139 КАС України, відповідно до яких при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Позивачем за подання позову сплачено судовий збір у розмірі 536,80 грн.
Виходячи з наведеного, на користь позивача слід стягнути судовий збір за подання позову в розмірі 536,80 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту патрульної поліції.
Керуючись ст. ст. 2, 9, 76, 77, 90, 139, 241-246, 255, 262, 271, 272, 286 КАС України, суд,
Позовну заяву ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції та Управління патрульної поліції в Закарпатській області про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення задовольнити повністю.
Скасувати постанову інспектора Управління патрульної поліції в Закарпатській області Семківа І.В. про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАС № 7001497 від 16.05.2023, згідно з якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 126 КУпАП та накладено стягнення у виді штрафу в сумі 3400 грн., а справу про адміністративне правопорушення закрити.
Стягнути на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання позову в розмірі 536 (п`ятсот тридцять шість) гривень 80 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту патрульної поліції.
На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом десяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду, або через Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених ч. 2 ст. 299 КАС України.
Судові рішення за наслідками розгляду судами першої інстанції справ, визначених ст. 286 КАС України, набирають законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі їх апеляційного оскарження з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_5 , що проживає за адресою: АДРЕСА_1 .
Управління патрульної поліції у Закарпатській області, що знаходиться за адресою: вул. Олега Кошового, 2, м. Ужгород, Закарпатська область.
Повний текст рішення суду буде складено 15.12.2023 року.
Суддя Ужгородського
міськрайонного суду М.М. Крегул