Справа № 240/3781/23
Суддя: Біла Л.М.
Дата ухвалення: 2023-12-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/3781/23

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Окис Т.О.

Суддя-доповідач - Біла Л.М.

14 грудня 2023 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Білої Л.М.

суддів: Матохнюка Д.Б. Гонтарука В. М. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 25 липня 2023 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про визнання протиправною бездіяльності, стягнення матеріальної та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області щодо не проведення індексації пенсії у період з 01 березня 2022 року по січень 2023 року згідно вимог Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення пенсійного законодавства» від 15 лютого 2022 року №2040-ІХ (далі - Закон України №2040-IX), постанови Кабінету Міністрів України «Про індексацію коштів та заходи щодо підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення у 2022 році» від 16 лютого 2022 року № 118 (далі - Постанова №118), невиконання окремих вимог законів України «Про пенсійне забезпечення осіб звільнених з військової служби та деяких інших осіб» (далі - Закон України № 2262-XII), «Про судоустрій та статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402-VIII (далі - Закон України №1402-VIII), «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року № 889-VIII (далі - Закон України 889-VIII) та «Про звернення громадян» від 02 жовтня 1996 року № 393/96-ВР (далі - Закон України 393/96-ВР), невиконання в повному об`ємі керівних документів Пенсійного фонду України і судових рішень Верховного Суду;

- стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області 25353,74 грн. матеріальної шкоди та не менше 25 000 грн. моральної шкоди.

Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 09 травня 2023 року прийнято до розгляду уточнені позовні вимоги позивача, в яких останній просив суд визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області в частині неналежного розгляду його заяви від 21 листопада 2022 року, скарги від 30 грудня 2022 року та заяви від 06 березня 2023 року, оскільки саме такі дії відповідача завдали матеріальну та моральну шкоду, яка підлягає стягненню в порядку адміністративного судочинства.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 25 липня 2023 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій апелянт просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного, на його думку, вирішення спору.

Відповідач, скориставшись правом подання письмового відзиву на апеляційну скаргу, заперечив проти доводів позивача та просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції дійшов наступних висновків.

Як встановлено судом першої інстанції та знайшло своє підтвердження в ході апеляційного перегляду справи, позивач є військовим пенсіонером, перебуває на обліку в ГУ ПФУ в Житомирській області та отримує пенсію за вислугу років відповідно до Закону України №2262-ХІІ.

21 листопада 2022 року позивач звернувся до відповідача з заявою, у якій просив обґрунтувати не проведення індексації пенсії згідно Закону України № 2040-IX та Постанови № 118.

Листом від 13 грудня 2022 року ГУ ПФУ в Житомирській області повідомило позивача, що з 01 березня 2022 року на виконання Постанови № 118 проведено індексацію пенсії. З урахуванням максимального розміру пенсії, визначеного статтею 2 Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» 08 липня 2011 року № 3668-VI, розмір пенсії позивача до виплати з 01 липня 2022 року становить 20270,00 грн та з 01 грудня 2022 року становить 20930,00 грн. Доплата індексації за період з 01 липня 2022 по 31 грудня 2022 року в сумі 2896,80 грн буде зарахована на рахунок в найближчий виплатний період.

Не погоджуючись з отриманою відповіддю та вважаючи, що відповідачем не було вчинено юридично значимих дій на його користь, позивач 30 грудня 2022 року подав скаргу на ім`я начальника ГУ ПФУ в Житомирській області.

Так, на переконання позивача, відповідач, зупиняючи дію рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 01 лютого 2022 року у справі №240/30708/21, яким його зобов`язано здійснювати виплату пенсії без обмеження максимальним розміром, порушує Конституцію України, Кодекс адміністративного судочинства України та Закон України №1402-VIII.

Листом від 27 січня 2023 року відповідачем повідомлено позивача, що на виконання Постанови № 118 проведено перерахунок пенсії та обмежено її розмір максимальним розміром.

06 березня 2023 року позивач звернувся до позивача з заявою, в якій просив надати інформацію про причини не проведення індексації його пенсії з 01 березня 2023 року.

У відповіді на зазначене звернення від 29 березня 2023 року відповідач повідомив позивача про проведення перерахунку його пенсії з 01 березня 2023 року на виконання постанови Кабінету Міністрів України «Про індексацію пенсійних і страхових виплат та додаткових заходів щодо підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення у 2023 році» від 24 лютого 2023 року №168 (далі - Постанова №168) внаслідок чого її розрахунковий розмір становить 24182,81 грн., в тому числі 1500 грн. індексації. Також позивачу повідомлено, що розмір його пенсії до виплати відповідно до ст. 43 Закону №3668-VI з урахуванням максимального розміру пенсії на даний час становить 20930 грн.

Вважаючи, що відповідачем не надано відповіді на поставлені у зверненні питання чим допущено протиправну бездіяльність, яка проявляється у нанесенні психічних і моральних страждань, ущемленні прав і законних інтересів, а також нанесенні матеріальних збитків у зв`язку з неодноразовим невиконанням вимог частини 7 статті 13 Закону України №1402-VIII, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що незгода позивача з суттю наданих йому відповідачем, за результатами розгляду його звернень, відповідей, згідно приписів Закону України №393/96-ВР не обумовлює визнання дій по їх наданню протиправними, відповідно відсутні підстави і для відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Суд апеляційної інстанції, надаючи оцінку висновкам суду першої інстанції та доводам апеляційної скарги, дійшов наступних висновків.

Як встановлено судом першої інстанції, з чим погоджується і суд апеляційної інстанції, зі змісту уточнених позовних вимог позивача вбачається, що метою його звернення до суду є захист права на належний розгляд його звернення.

Так, звернення до суду з даним позовом мало місце після ознайомлення позивачем з відповідями, наданими на його звернення відповідачем.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Тобто, суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Преамбулою Закону України "Про звернення громадян" від 02 жовтня 1996 року №393/96-ВП (далі Закон №393/96-ВП) визначено, що цей Закон регулює питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити в органи державної влади, об`єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів. Закон забезпечує громадянам України можливості для участі в управлінні державними і громадськими справами, для впливу на поліпшення роботи органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, для відстоювання своїх прав і законних інтересів та відновлення їх у разі порушення.

Відповідно до ст.1 Закону №393/96-ВП громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Згідно зі ст.4 Закону №393/96-ВП до рішень, дій (бездіяльності), які можуть бути оскаржені, належать такі у сфері управлінської діяльності, внаслідок яких: порушено права і законні інтереси чи свободи громадянина (групи громадян); створено перешкоди для здійснення громадянином його прав і законних інтересів чи свобод; незаконно покладено на громадянина які-небудь обов`язки або його незаконно притягнуто до відповідальності.

Частинами 1, 3, 4 ст.3 Закону №393/96-ВП встановлено, що під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги. Заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо. Скарга - звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об`єднань громадян, посадових осіб.

Відповідно до ст.15 Закону України "Про звернення громадян" органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).

Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов`язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов`язки.

Рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.

Статтею 16 Закону України «Про звернення громадян» передбачено, що скарга на дії чи рішення органу державної влади, органу місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, об`єднання громадян, засобів масової інформації, посадової особи подається у порядку підлеглості вищому органу або посадовій особі, що не позбавляє громадянина права звернутися до суду відповідно до чинного законодавства, а в разі відсутності такого органу або незгоди громадянина з прийнятим за скаргою рішенням - безпосередньо до суду.

Таким чином, обов`язковими умовами розгляду заяв (клопотань) є: 1) перевірка викладених фактів; 2) прийняття рішення про задоволення заяви (клопотання) чи її відмову; 3) у разі прийняття рішення про задоволення заяви (клопотання) забезпечити його виконання; 4) повідомити заявника про наслідки розгляду; 5) у разі прийняття рішення про відмову заяви (клопотання) повідомити заявнику мотиві такого рішення з посиланням на Закон; 6) у разі прийняття рішення про відмову заяви (клопотання) роз`яснити заявнику порядок оскарження прийнятого рішення.

Згідно зі статтею 19 Закону України "Про звернення громадян" органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об`єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов`язані: об`єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги; на прохання громадянина запрошувати його на засідання відповідного органу, що розглядає його заяву чи скаргу; письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення.

Відповідно до ч.1 ст.20 Закону України "Про звернення громадян", звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів.

Законодавець вимагає від суб`єктів розгляду звернень громадян максимальної чіткості, безперечності, визначеності у наданні відповідей.

Наведені норми Закону України «Про звернення громадян» вказують, що звернення громадян, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обов`язковому прийняттю та розгляду тим органом чи посадовою особою органу, до якого подано звернення та до повноважень якого входять питання, порушені у зверненні, зазвичай протягом одного місяця, з обов`язковим повідомленням громадянина про результати розгляду; при цьому орган або посадова особа зобов`язані об`єктивно, всебічно і вчасно перевіряти звернену до них заяву та надати обґрунтовану відповідь за результатами її розгляду.

Судом встановлено, що за результатами розгляду справ №240/293/23 та №240/8778/23 відповідачем з 01 березня 2022 та 2023 років проведено перерахунок пенсії позивача та визначено її розмір з урахуванням індексації, передбаченою Постановою №118 та Постановою №168. Однак, до виплати визначено суму із застосуванням обмеження розміру пенсії 10 прожитковими мінімумами доходів громадян.

За результатами розгляду зазначених справ суд ухвалив рішення, якими позови задовольнив частково та визнав протиправними дії ГУ ПФУ в Житомирській області щодо обмеження пенсії позивача максимальним розміром та зобов`язав провести нарахування і виплату пенсії з 01 березня 2022 року та 01 березня 2023 року без застосування такого обмеження.

Відтак, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що надані відповідачем відповіді на звернення позивача від 21.11.2022 року та від 06.03.2023 року містили повну інформацію про прийняті відповідачем рішення, а незгода з останніми оцінена судом у рамках розгляду справи №240/293/23 та №240/8778/23.

Стосовно скарги позивача від 30.12.2022 року, то судова колегія відзначає наступне.

Так, зі змісту прохальної частини вказаної скарги встановлено, що позивач просив:

1) скасувати рішення щодо проведення індексації пенсії та її перерахунку відповідно до положень Закону України № 2262-XII та Постанови №118 з 01 березня 2022 року, як такого, що не відповідає названому закону та рішенню суду у справі №240/30708/21;

2) вжити заходів щодо відшкодування у встановленому законом порядку матеріальних збитків, яких було завдано в результаті порушення прав та законних інтересів;

3) визначити та надати законодавчі акти і нормативно-правові документи юридичного департаменту Пенсійного фонду України, які визначають перерахунок його пенсії не згідно Закону України №2262-ХІІ, а за рішеннями судів;

4) невідкладно вжити заходів до припинення неправомірних дій, виявити, усунути причини та умови, які сприяли порушенням, а також вирішити питання про відповідальність осіб, з вини яких була протизаконно і несвоєчасно проведена, вірніше, не проведена у 2022 році зовсім індексація його пенсії.

Зазначена скарга подана саме на ім`я начальника ГУ ПФУ в Житомирській області.

При цьому, судом першої інстанції достеменно встановлено, що позивачем до поданої скарги не було додано будь-яких рішень, які приймалися за його зверненнями, а прохальна частина скарги не містить інформації про те, дії яких саме посадових осіб ГУ ПФУ в Житомирській області оскаржує позивач, що суперечить приписам частини 6 статті 16 Закону України №393/96-ВР, яким визначено, що до скарги додаються наявні у громадянина рішення або копії рішень, які приймалися за його зверненням раніше, а також інші документи, необхідні для розгляду скарги, які після її розгляду повертаються громадянину.

За таких обставин, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що скарга позивача від 30.12.2022 року, за своєю суттю, є незгодою позивача з діями посадових осіб відповідача по нарахуванню і виплаті індексації.

Стосовно стягнення моральної та матеріальної шкоди колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 Цивільного кодексу України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (стаття 1173 Цивільного кодексу України).

Порядок відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди визначенні приписами ст. 22 Цивільного кодексу України.

Так, приписами ч. 2 ст. 22 Цивільного кодексу України визначено, що збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.

На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо), якщо інше не встановлено законом.

Згідно із частиною другою статті 23 Цивільного кодексу України моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 Цивільного кодексу України).

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду визначені ст. 1166 Цивільного кодексу України.

Так, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом.

Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом.

Частиною другою статті 1167 Цивільного кодексу України визначено перелік випадків відшкодування моральної шкоди органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим, органом місцевого самоврядування, фізичною або юридичною особою, яка її завдала. Зазначений перелік не є вичерпним, оскільки пункт 3 цієї статті передбачає наявність інших випадків, передбачених законом.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (стаття 1173 Цивільного кодексу України).

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої суб`єктом владних повноважень, сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі № 464/3789/17.

Зокрема у зазначеній постанові Верховного Суду, де також у межах розгляду публічно - правового спору були заявлені вимог й щодо відшкодування моральної шкоди, колегія суддів зазначала, що виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.

Крім того, Верховний Суд у цій постанові вказав: «Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого».

У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. При цьому, оскільки в силу статті 1173 Цивільного кодексу України, шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача, а протиправність його дій та рішень презюмується - обов`язок доказування їх правомірності покладається на відповідача (частина друга статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України).

Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 21.02.2023 у справі №500/5748/21, від 13.03.2023 у справі №405/3877/19 та від 13.04.2023 у справі № 1.380.2019.005731.

Відтак, відшкодування моральної та матеріальної шкоди за своєю природою є санкцією за порушення прав особи, які були виявлені і доведені.

Проте, із встановлених по справі обставин вбачається, що позивачем факт порушення його прав протиправними діями чи бездіяльністю відповідача не доведено.

Відтак, звертаючись до суду з вимогами, які стосуються матеріальної та моральної шкоди, позивачем не розкрито суті негативного впливу дій або бездіяльністю відповідача на його душевний та психічний стан та інших втрат немайнового характеру.

В контексті викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається.

Інші доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Окрім того, надаючи оцінку доводам апеляційної скарги, судова колегія враховує, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

У п.58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 25 липня 2023 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили в порядку та в строки, передбачені ст. 325 КАС України.

Головуючий Біла Л.М.

Судді Матохнюк Д.Б. Гонтарук В. М.