Справа № 160/8464/23
Суддя: Турова Олена Михайлівна
Дата ухвалення: 2023-07-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
31 липня 2023 року Справа № 160/8464/23
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Турової О.М.,
розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи в порядку письмового провадження у місті Дніпрі адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (відповідач-1), Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області (відповідач-2) про визнання протиправним та скасування рішення і зобов`язання вчинити певні дії, -
24.04.2023 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, в якій позивач просить:
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області в особі управління обслуговування громадян Відділу обслуговування громадян №6 здійснити призначення та виплату ОСОБА_1 пенсії відповідно до п.10 Розділу XI (Прикінцеві та перехідні положення) Закону України «Про державну службу» в редакції від 10.12.2015р. №889-VIII, ст.37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993р. за весь період, починаючи з 17.03.2023 року за матеріалами сформованої пенсійної справи.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15.05.2023 року позовну заяву ОСОБА_1 прийнято до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі №160/8464/23 за цією позовною заявою, призначено цю справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні) з 31.05.2023 року, а також встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії цієї ухвали.
Разом із відзивом 08.06.2023р. відповідачем-1 на виконання вимог ухвали суду від 15.05.2023 року надано завірену належним чином копію пенсійної справи ОСОБА_1 .
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09.06.2023 року клопотання Головного управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області про залучення другого відповідача в адміністративній справі №160/8464/23 задоволено та залучено Головне управління Пенсійного фонду України в Київській області до участі у справі №160/8464/23 у якості співвідповідача, у зв`язку із чим розгляд справи №160/8464/23 розпочато спочатку.
Копія позовної заяви з додатками до неї та копія ухвали суду від 09.06.2023 року скеровані за допомогою електронних засобів зв`язку до електронного кабінету відповідача-2 та доставлена до електронного кабінету підсистеми Електронний суд Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області 13.06.2023 року о 05:01год., що підтверджується довідками про доставку електронних листів, наявними в матеріалах справи, однак, станом на час розгляду справи відповідач-2 правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався.
При цьому, за приписами частини 6 статті 162 КАС України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, проаналізувавши зміст норм матеріального та процесуального права, що регулюють спірні правовідносини, суд доходить висновку про часткове задоволення позовних вимог, з огляду на таке.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що з 15.08.2019р. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області та отримує пенсію за віком, призначену відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003р. №1058-ІV.
17.03.2023 року ОСОБА_1 , звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області із заявою про переведення з пенсії за віком, призначеної відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», на пенсію відповідно до Закону України «Про державну службу».
Засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності заяву та документи позивача розподілено на розгляд Головному управлінню Пенсійного фонду України в Київській області.
Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області №15 від 23.03.2023р., винесеним на заміну рішення про відмову від 23.03.2023 №11444/03-16 у зв`язку із опискою в даті народження, ОСОБА_1 відмовлено в переведенні з пенсії за віком, призначеної відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», на пенсію відповідно до Закону України «Про державну службу» з посиланням на те, що відповідно до записів у трудовій книжці, поданій для перерахунку пенсії, ОСОБА_1 працював з 17.07.1995 по 16.08.2022 (з перервами) на посадах, на яких були присвоєні персональні та спеціальні звання інспектора митної служби, при цьому у довідці, виданій Дніпровською митницею Державної митної служби України, від 21.02.2023 року про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця зазначена надбавка за спеціальне звання (інспектор митної служби 1 категорії), однак, до заяви ОСОБА_1 не додав ніяких документів про роботу на посадах державної служби, на яких йому присвоювалися категорії посад державних службовців, залежно від яких встановлено ранги державних службовців.

Рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області №15 від 23.03.2023р. направлено на адресу позивача листом-повідомленням Головного управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області №0400-010209-8/43430 від 04.04.2023 року.

Позивач, вважаючи протиправним рішення пенсійного фонду про відмову у переведенні його з пенсії за віком, призначеної відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», на пенсію згідно з Законом України «Про державну службу», звернулася до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зважає на таке.

Відповідно до ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробітті з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

За приписами ст.92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Згідно із преамбулою Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003р. №1058-IV (далі - Закон №1058-IV) цей Закон, розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.

Відповідно до частини 1 статті 8 Закону №1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Згідно з ч.1 ст.10 Закону №1058-IV особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника), призначається один із цих видів пенсії за її вибором.

Відповідно до частин 1 статті 37 Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року №3723-ХІІ (далі Закон №3723-ХІІ) на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абзацом 1 частини 1 статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку. Пенсія державним службовцям призначається в розмірі 60 відсотків суми їх заробітної плати, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, - у розмірі 60 відсотків заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Аналіз цієї норми дає підстави вважати, що необхідною умовою для наявності в осіб, які мають не менш як 10 років стажу державної служби, права на пенсію відповідно до згаданої статті є досягнення такими особами певного віку, та перебування на час досягнення пенсійного віку на посаді державної служби, наявність страхового стажу, передбаченого абз.1 ч.1 ст.28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», а для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, необхідною умовою для наявності права на пенсію відповідно до згаданої статті є досягнення такими особами певного віку та наявність страхового стажу, передбаченого абз.1 ч.1 ст.28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.

Згідно з частиною 1 статті 26 Закону №1058-IV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років та наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Абзацом 1 частини 1 статті 28 Закону №1058-IV передбачено, що мінімальний розмір пенсії за віком за наявності у чоловіків 35 років, а у жінок 30 років страхового стажу встановлюється в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом.

До 1 травня 2016 (дата набрання чинності Законом України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року №889-VІІІ) право на пенсію державного службовця мали особи, які:

а) досягли певного віку та мають передбачений законодавством страховий стаж;

б) мали стаж державної служби не менш як 10 років, та на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців; а також особи, які мали не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.

Після 1 травня 2016 року, відповідно до статті 90 Закону України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року №889-VІІІ пенсійне забезпечення державних службовців здійснюється відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

При цьому законодавець визначив певні умови, за дотримання яких у осіб зберігається право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року №3723-ХІІ.

Так, відповідно до пункту 10 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року №889-VІІІ державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Попереднього Закону та актами Кабінету Міністрів України, мають право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року №3723-ХІІ у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Згідно із пунктом 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року №889-VІІІ для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статті 25 Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року №3723-ХІІ та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року №3723-ХІІ в порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Тобто, Прикінцевими та перехідними положеннями Закону України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року №889-VІІІ передбачено, що за наявності у особи станом на 1 травня 2016 певного стажу держслужби (10 років для осіб, що на зазначену дату займали посади державної служби, або 20 років стажу держслужби незалежно від того, чи працювала особа станом на 1 травня 2016 на держслужбі), така особа зберігає право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року №3723-ХІІ, але за певної додаткової умови: у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Аналізуючи зазначені норми чинного законодавства, суд дійшов висновку, що обов`язковою умовою для збереження у особи права на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року №3723-ХІІ після 1 травня 2016 року є дотримання сукупності вимог, визначених частиною 1 статті 37 Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року №3723-ХІІ і Прикінцевих та перехідних положень України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року №889-VІІІ, а саме щодо віку, страхового стажу, стажу державної служби.

Отже, після 1 травня 2016 року (дата набрання чинності Законом України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року №889-VІІІ) зберігають право на призначення пенсії державного службовця відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року №3723-ХІІ лише ті особи, які мають стаж державної служби, визначений пунктами 10, 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року №889-VІІІ та мають передбачені частиною 1 статті 37 Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року №3723-ХІІ вік і страховий стаж.

Аналогічна правова позиція щодо застосування зазначених норм матеріального права була висловлена у зразковому рішенні Верховного Суду від 4 квітня 2018 року у справі №822/524/18, у постановах Верховного Суду від 26 червня 2018 року у справі №676/4235/17 та від 10 квітня 2019 року у справі №607/2474/17.

У спірному випадку, заперечуючи право позивача на призначення пенсії відповідно до Закону України «Про державну службу», відповідач-2 виходив з того, що періоди роботи посадових осіб митниці на посадах, в період перебування на яких були присвоєні персональні чи спеціальні звання, не зараховуються до стажу роботи на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців. Періоди роботи працівників митниці на посадах, в період перебування на яких були встановлені ранги державних службовців, підлягають зарахуванню до стажу роботи на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців.

Разом з тим, судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 станом на день звернення із заявою про перехід на інший вид пенсії досяг віку 62 роки.

Згідно з трудовою книжкою серії НОМЕР_2 від 13.09.1983 року (записи №№7-42) ОСОБА_1 працював, зокрема, на таких посадах та в таких органах:

17.07.1995р. призначений на посаду інспектора (наказ №3678 від 13.07.1995р.);

10.02.1996р.- присвоєно персональне звання «Інспектор митної служби 3 рангу» (наказ №50к від 10.02.1996р.);

15.03.1996р. прийняв присягу державного службовця відповідно до ст.17 Закону України «Про державну службу» (наказ №115к від 11.03.1996р.);

28.05.1997р. звільнений у зв`язку із змінами в організації виробництва та праці (ліквідацією установи п.1 ст.40 КЗпП України) (наказ №115-к від 28.05.1997р.);

29.05.1997р. прийнятий на посаду інспектора митного посту «Новомосковськ» Дніпровська регіональна митниця (наказ №20-к від 29.05.1997р.);

19.03.1998р. присвоєно персональне звання інспектора митної служби 2 рангу (наказ ДМСУ №101-к від 19.03.1998р.);

22.04.2000р. переведений на посаду інспектора поштового відділу (наказ №244к від 26.05.2000р.);

30.03.2001р. у зв`язку із ліквідацією поштового відділу призначений на посаду провідного інспектора вантажного відділу №5 (наказ №295к від 30.03.2001р.);

11.06.2003р. присвоєно персональне звання «Радник митної служби 3 рангу» (наказ ДМСУ №383-к від 11.06.2003р.);

01.04.2004р. присвоєно спеціальне звання «Інспектор митої служби 1 рангу» (наказ ДМСУ №288-к від 30.03.2004р.);

На підставі наказу Державної митної служби України від 22.03.2005р. №194 Дніпровська регіональна митниця припинила з 24.06.2005р. діяльність шляхом перетворення на Дніпровську митницю.

24.06.2005р. переведений на посаду провідного інспектора вантажного відділу №2 Дніпропетровської митниці (наказ №08-к від 24.06.2005р.);

01.02.2006р. вантажний відділ №2 перейменовано на відділ митного оформлення №2 (наказ №48 від 01.02.2006р.);

Назву підрозділу «відділ митного оформлення №2» з 01.03.2010р. змінено на «відділ митного оформлення №4» (наказ №127 від 23.02.2010р.);

01.07.2010р. переведений на посаду старшого інспектора сектору №1 відділу митного оформлення №4 (наказ №586-к від 01.07.2010р.);

22.10.2010р. переведений на посаду старшого інспектора відділу митного оформлення №4 (наказ №1047-к від 21.10.2010р.);

20.01.2012р. переведений на посаду старшого інспектора митного поста «Дніпропетрвоськ-річпорт» (наказ №56-к від 19.01.2012р.);

Дніпропетровську митницю реорганізовано шляхом приєднання до Дніпропетровської митниці Міндоходів (ПКМУ №229 від 20.03.2013р.);

01.06.2013р. переведений на посаду старшого інспектора митного поста «Дніпропетрвоськ-річпорт» (наказ №5-о від 31.05.2013р.);

01.06.2013р. присвоєно 12 ранг державного службовця (наказ №5-о від 31.05.2013р.);

01.11.2013р. переведений на посаду державного інспектора митного поста «Дніпропетрвоськ-річпорт» (наказ №333-о від 31.10.2013р.);

01.01.2014р. - присвоєно спеціальне звання інспектора податкової та митної справи 1 рангу (наказ № 426-о від 30.12.2013р.);

Дніпропетровську митницю Міндоходів реорганізовано шляхом приєдання до Дніпропетровської митниці ДФС ПКМУ № 311 від 06.08.2014р.

26.12.2014р. переведений на посаду державного інспектора митного поста «Дніпропетрвоськ-річпорт» (наказ №221-о від 25.12.2014р.);

29.02.2016р. переведений на посаду державного інспектора відділу митного оформлення №1 митного поста «Центральний» (наказ №194-о від 29.02.2016р.);

18.05.2017р. переведений на посаду державного інспектора відділу митного оформлення №1 митного поста «Спеціалізований» на час відпустки для догляду за дитиною основного працівника або до дня його фактичного виходу на роботу (наказ №220-о від 17.05.2017р.);

30.11.2018р. переведений на посаду державного інспектора митного посту «Правобережний» на час відпустки для догляду за дитиною основного працівника або до дня його фактичного виходу на роботу (наказ №825-о від 30.11.2018р.);

04.12.2019р. звільнений відповідно до п.5 ст.36 КЗпП України в порядку переведення до Дніпровської митниці Держмитслужби (наказ №683-о від 04.12.2019р.);

05.12.2019р. призначений в порядку переведення з Дніпропетровської митниці ДФС на посаду державного інспектора митного посту «Дніпро-правобережний» на час відпустки для догляду за дитиною основного працівника або до дня його фактичного виходу на роботу (наказ №39-о від 05.12.2019р.);

05.12.2019р. присвоєно 7 ранг державної служби (наказ №39-0 від 05.12.2019р.);

01.07.2020р. присвоєно спеціальне звання «Інспектор митої служби 1 рангу» (наказ №440-о від 01.07.2020р.);

18.11.2020р.- переведений на рівнозначну посаду державного інспектора відділу митного оформлення №3 митного поста «Спеціалізований» (наказ №856-о від 17.11.2020р);

29.06.2021р. звільнений відповідно до п.5 ст. 36 КЗпП України в порядку переведення до Дніпровської митниці (наказ №380-о від 29.06.2021р.);

30.06.2021р. призначений в порядку переведення з Дніпровської митниці Держмитслужби на посаду державного інспектора митного поста «Дніпро-правобережний» шляхом укладення контракту про проходження державної служби із встановленням випробування на зазначеній посаді строком 6 місяців (наказ №480 від 29.06.2021р.);

16.08.2022р. звільнений з одночасним припиненням державної служби відповідно до п. 3 ч.1 чт.83, ст.86 Закону України «Про державну службу» за власним бажанням (наказ №338-о від 15.08.2022р.).

Також згідно з довідкою Дніпровської митниці від 21.02.2023р. №б/н про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця (посадовий оклад, надбавка за ранг, надбавка за вислугу років), станом на 01.07.2022р. стаж державної служби ОСОБА_1 складає 38 років 00 місяців 23 дні, за що нараховано надбавку у розмірі 50%.

Статтею 46 Закону України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року №889-VIII визначені особливості стажу державної служби, зокрема у пункті 2 зазначено, що до стажу державної служби зараховуються, зокрема, час перебування на посадах, на яких присвоюються військові та спеціальні звання.

Пунктом 8 Прикінцевих та перехідних положень Закону №889-VIII передбачено, що стаж державної служби за періоди роботи (служби) до набрання чинності цим Законом обчислюється у порядку та на умовах, установлених на той час законодавством.

Отже, стаж державної служби за періоди роботи до 01 травня 2016 року обчислюється відповідно до законодавства, що діяло раніше, та на тих умовах і в порядку, що були ними передбачені.

Згідно з ч.3 ст.46 Закону №3723-XII порядок обчислення стажу державної служби затверджується Кабінетом Міністрів України.

Порядок обчислення стажу державної служби затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2016 року за №229 (далі Порядок №229) та визначає механізм обчислення стажу державної служби.

Відповідно до п.6 Порядку №229 стаж державної служби за періоди роботи (служби) до набрання чинності Законом України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року №889-VIII обчислюється відповідно до пункту 8 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року №889-VIII.

Відповідно до пункту 8 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року №889-VIII стаж державної служби за періоди роботи (служби) до набрання чинності цим Законом обчислюється у порядку та на умовах, установлених на той час законодавством.

Порядком обчислення стажу державної служби, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 травня 1994 року №283 (далі Порядок №283), визначалися посади і органи, час роботи в яких зараховувались до стажу державної служби у період до 01.05.2016 року.

Отже, у даному випадку слід керуватися Порядком №283.

Аналогічного висновку дійшов і Верховний Суд у постановах від 10 травня 2018 року у справі №351/1792/17 та від 10 квітня 2019 року у справі №607/2474/17.

Пунктом 1 Порядку №283 окреслено, що цим Порядком визначаються посади і органи, час роботи в яких зараховуються до стажу державної служби.

Згідно з п.2 Порядку №283 (діяв до набрання чинності Законом України «Про державну службу» №889-VIII) до стажу державної служби зараховується, зокрема, робота (служба):

на посадах державних службовців у державних органах, передбачених у статті 25 Закону України «Про державну службу», а також на посадах, віднесених Кабінетом Міністрів України до відповідної категорії посад державних службовців;

на посадах в органах місцевого самоврядування, передбачених у статті 14 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування», а також на інших посадах, не зазначених у цій статті, віднесених Кабінетом Міністрів України до відповідної категорії посад в органах місцевого самоврядування.

Пунктом 4 Порядку №283 закріплено, що документом для визначення стажу державної служби є трудова книжка та інші документи, які відповідно до чинного законодавства підтверджують стаж роботи. […].

Відповідно до п.5 постанови Кабінету Міністрів України від 03 травня 1994 року №283 «Про порядок обчислення стажу державної служби», якою затверджений Порядок обчислення стажу державної служби, регламентовано, що обчислений відповідно до цього Порядку стаж державної служби застосовується для встановлення державним службовцям надбавки за вислугу років, надання додаткових оплачуваних відпусток та призначення пенсії.

Частиною сімнадцятою статті 37 Закону №3723-ХІІ передбачено, що період роботи посадових осіб в органах державної податкової та митної служб на посадах, на яких відповідно до закону присвоювалися спеціальні та/або персональні звання, зараховується до стажу державної служби, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.

Спеціальним законом, що визначав статус державної митної служби в Україні, її функції та правові основи діяльності у період роботи позивача на відповідних посадах, були Закон України від 25 червня 1991 року №1262-ХІІ «Про митну справу в Україні» (чинний до 01 січня 2004 року), Митний кодекс України від 12 грудня 1991 року №1970-ХІІ (чинний до 16 травня 2008 року), Митний кодекс України від 11 липня 2002 року №92-IV (чинний до 01 червня 2012 року), а з 01 червня 2012 року - Митний кодекс України від 13 березня 2012 року №4495-VІ.

Статтею 430 Митного кодексу України від 11 липня 2002 року №92-IV, якою врегульовані питання пенсійного забезпечення працівників митних органів, спеціалізованих митних установ та організацій, передбачено, що пенсійне забезпечення посадових осіб митної служби України здійснюється відповідно до умов і порядку, встановлених Законом України «Про державну службу».

Пенсійне забезпечення працівників митних органів, спеціалізованих митних установ та організацій, які не є посадовими особами, здійснюється на загальних підставах відповідно до законодавства України про пенсійне забезпечення.

Згідно зі статтею 407 Митного кодексу України від 11 липня 2002 року №92-IV посадовими особами митної служби України є працівники митних органів, спеціалізованих митних установ та організацій, на яких цим Кодексом та іншими законами України покладено здійснення митної справи, організаційно-розпорядчих та консультативно-дорадчих функцій і яким присвоєно спеціальні звання.

Відповідно до ч.3 ст.546 Митного кодексу України №4495-VI від 13.03.2012 року митниця є територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, і підпорядковується йому. Не допускається втручання у діяльність митниць інших територіальних органів центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.

Згідно з ч.1 ст.557 Митного кодексу України №4495-VI від 13.03.2012 року фінансування, матеріально-технічне забезпечення та розвиток інфраструктури органів доходів і зборів здійснюються за рахунок державного бюджету.

Частиною 1 статті 569 Митного кодексу України №4495-VI від 13.03.2012 року встановлено, що працівники органів доходів і зборів, на яких покладено виконання завдань, зазначених у статті 544 цього Кодексу, здійснення організаційного, юридичного, кадрового, фінансового, матеріально-технічного забезпечення діяльності цих органів, є посадовими особами. Посадові особи органів доходів і зборів є державними службовцями.

Також відповідно до статті 588 Митного кодексу України №4495-VI від 13.03.2012 року пенсійне забезпечення посадових осіб органів доходів і зборів здійснюється в порядку та на умовах, передбачених Законом України «Про державну службу». При цьому період роботи (служби) зазначених осіб (у тому числі тих, яким присвоєні спеціальні звання) в органах доходів і зборів зараховується до стажу державної служби та до стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, що дає право на призначення пенсії відповідно до Закону України «Про державну службу», незалежно від місця роботи на час досягнення віку, передбаченого зазначеним Законом.

Таким чином, законодавством, яке діяло як в період роботи (служби) позивача, так і на момент його звернення з відповідною заявою, визначено, що посадові особи митних органів є державними службовцями, а тому періоди роботи (служби) в митних органах зараховуються до стажу державної служби, який дає право на пенсію державного службовця відповідно до статті 37 Закону № 3723-ХІІ.

Водночас, норми Митного кодексу України від 11 липня 2002 року, який був чинний з 01 січня 2004 року до 01 червня 2012 року, в період перебування позивача на посадах в органах митної служби, визначали, що працівники митних органів є посадовими особами на них розповсюджується дія Закону України "Про державну службу", в тому числі щодо пенсійного забезпечення, зокрема, стаття 430 визначала, що пенсійне забезпечення посадових осіб митної служби України здійснюється відповідно до умов і порядку, встановлених Законом України "Про державну службу", а стаття 408 - що правовий статус посадових осіб митної служби України, їх права та обов`язки визначаються Конституцією України, цим Кодексом, а в частині, що не регулюється ним, - Законом України "Про державну службу".

Аналогічні положення були передбачені Митним кодексом України від 12 грудня 1991 року, що був чинний з 01 січня 1992 року до 16 травня 2008 року, а саме стаття 156 передбачала, що працівник митного органу України є представником державного органу.

Отже, законодавством, яке діяло в період роботи (служби) позивача, та яке діє на теперішній час, визначено, що посадові особи органів доходів і зборів є державними службовцями, а тому періоди роботи (служби) в митних органах зараховуються до стажу державної служби, який дає право на пенсію державного службовця.

Вказана позиція узгоджується з висновками Верховного Суду в постанові від 03 липня 2018 року у справі №586/965/16-а та від 10 липня 2018 року у справі №591/6970/16-а.

Відповідно до частини 5 статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Також суд зазначає, що Постановою Кабінету Міністрів України №306 від 20 квітня 2016 року "Питання присвоєння рангів державних службовців та співвідношення між рангами державних службовців і рангами посадових осіб місцевого самоврядування, військовими званнями, дипломатичними рангами та іншими спеціальними званнями" (далі - Постанова №306) було затверджено Порядок присвоєння рангів державних службовців, співвідношення рангів державних службовців і військовими званнями, дипломатичними рангами та іншими спеціальними званнями згідно з додатками 1-10.

Вищенаведені норми підтверджують, що посадові особи контролюючих органів, в даному випадку митного органу, віднесені до державних службовців за певними особливостями, тобто з присвоєнням спеціальних звань, які відповідають певним категоріям та рангам державних службовців.

Відтак, спеціальні звання посадових осіб контролюючих органів - прирівнюються до рангів державного службовця, визначених Постановою №306.

Отже, посадові особи митних органів, яким присвоєно спеціальні звання є державними службовцями зі спеціальним статусом, а тому період проходження служби в митних органах має зараховуватися до стажу державної служби, який дає право на пенсію за віком відповідно до Закону №889-VIII.

Разом з цим, Індивідуальні відомості про застраховану особу ОСОБА_1 з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (Форма ОК-5) містять відомості про спецстаж позивача за період з 1999 рок по 2021 рік з кодом підстави КМУ154А1 (Службові особи митних органів України, які мають персональні звання, встановлюється строк вислуги: чоловікам - 25 років з правом виходу на пенсію у 55 років; жінкам - 20 років з правом виходу на пенсію у 50 років) та кодом підстави ЗДС037А1 (Державні службовці, які досягли встановленого законодавством України пенсійного віку в період роботи на державній службі, за наявності страхового стажу - для чоловіків не менше 35 років, для жінок - не менше 30 років, у тому числі стажу державної служби - не менше 10 років), який діє з 16 грудня 1993 року.

Отже, відмова зарахувати стаж роботи позивача в органах митного контролю до стажу державної служби, суперечить приписам п.8 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року №889-VIII та Порядку обчислення стажу державної служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 травня 1994 року №283, а відтак, є протиправною.

Водночас, зважаючи на те, що на час звернення до відповідача із заявою про переведення на пенсію згідно із Законом №3723-XII ОСОБА_1 досяг 62-річного віку, при цьому на день набрання чинності Законом України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року №889-VІІІ (на 01.05.2016р.) позивач мав понад 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, а також має страховий стаж, передбачений абз.1 ч.1 ст.28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (понад 35 років), суд дійшов висновку, що позивач набув право на призначення пенсії відповідно до положень Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року №3723-ХІІ.

Водночас, відповідач-2 не довів суду правомірність свого рішення щодо відмови у переведенні позивача на пенсію відповідно до Закону України «Про державну службу» №3723-XII.

Таким чином, оскаржуване рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області №15 від 23.03.2023р. (видане на заміну рішення про відмову від 23.03.2023 №11444/03-16 у зв`язку із опискою у даті народження), яким ОСОБА_1 відмовлено у переведенні з пенсії за віком, призначеної відповідно до Закону №1058-IV, на пенсію відповідно до Закону України «Про державну службу» №3723-XII, є протиправним та підлягає скасуванню, а позовні вимоги в цій частині задоволенню.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 в частині зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області в особі управління обслуговування громадян Відділу обслуговування громадян №6 здійснити призначення та виплату ОСОБА_1 пенсії відповідно до п.10 Розділу XI (Прикінцеві та перехідні положення) Закону України «Про державну службу» в редакції від 10.12.2015 №889-VIII, ст.37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993р. за весь період, починаючи з 17.03.2023 року, за матеріалами сформованої пенсійної справи, суд зазначає наступне.

Відповідно до Рекомендації №R (80) 2 комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятою Комітетом Міністрів Ради Європи 11 травня 1980 року на 316-й нараді заступників міністрів, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Згідно з пунктом 1.6 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 24.04.2017 № 1395/5, дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності. Вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями - вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта. Він не може ухилятися від реалізації своєї компетенції, але і не має права виходити за її межі.

Тобто дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають в застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень.

Отже, у разі відсутності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта владних повноважень прийняти рішення конкретного змісту не можна вважати втручанням у дискреційні повноваження, адже саме такий спосіб захисту порушеного права є найбільш ефективним та направлений на недопущення свавілля в органах влади.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до пункту 4 частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Частиною четвертою статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Оскільки спірним рішенням відповідача-2 було протиправно відмовлено позивачеві у переведенні з пенсії за віком, призначеної відповідно до Закону №1058-IV, на пенсію відповідно до Закону України «Про державну службу» №3723-XII саме через відсутність, на думку відповідача, у позивача станом на 01.05.2016р. необхідного стажу державної служби, водночас, судом встановлено, що ОСОБА_1 на час звернення до відповідача із заявою про переведення на пенсію згідно із Законом №3723-XII досяг 62-річного віку, на день набрання чинності Законом України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року №889-VІІІ, тобто на 01.05.2016р., мав необхідний стаж державної служби - понад 20 років, а також має страховий стаж, передбачений абз.1 ч.1 ст.28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (понад 35 років), тобто позивач набув право на призначення пенсії відповідно до положень Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року №3723-ХІІ, суд вважає, що у даному випадку у пенсійного органу відсутня дискреція як можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень і єдиним варіантом поведінки пенсійного органу у даному випадку є саме призначення позивачеві пенсії згідно з Законом України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року №3723-ХІІ.

При цьому, позивач має право на призначення пенсії державного службовця саме відповідно до Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року №3723-ХІІ, а не згідно з Законом України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року №889-VІІІ, бо, за встановленими обставинами справи, ОСОБА_1 , маючи станом на 1 травня 2016 року (дата набрання чинності Законом України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року №889-VІІІ) стаж державної служби понад 20 років, зберіг за собою після 1 травня 2016 року право на призначення пенсії державного службовця саме відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року №3723-ХІІ, бо також має передбачені частиною 1 статті 37 Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року №3723-ХІІ вік і страховий стаж.

З огляду на наведене, суд дійшов висновку про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області призначити позивачеві пенсію згідно з Законом України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року №3723-ХІІ.

Щодо підстав зобов`язання саме Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області призначити позивачеві пенсію згідно з Законом України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року №3723-ХІІ, суд зазначає таке.

Порядок приймання оформлення та розгляду документів, поданих для призначення (перерахунку пенсії) встановлений Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, затвердженим Постановою Правління ПФУ 25.11.2005р. №22-1, зареєстрованою в Мінюсті України 27 грудня 2005 р. за №1566/11846 (далі Порядок №22-1).

Відповідно до абз.13 п.4.2 Порядку №22-1 після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.

Згідно з абз.1-3 п.4.3 Порядку №22-1 створення та обробка документів здійснюється із накладенням кваліфікованого електронного підпису працівників, відповідальних за здійснення операцій. Рішення за результатами розгляду заяви підписується керівником органу, що призначає пенсію (іншою посадовою особою, визначеною відповідно до наказу керівника органу, що призначає пенсію, щодо розподілу обов`язків), та зберігається в електронній пенсійній справі особи. Рішення за результатами розгляду заяви та поданих документів органом, що призначає пенсію, приймається не пізніше 10 днів після надходження заяви.

Пунктом 4.7 Порядку №22-1 передбачено, що право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію. Орган, що призначає пенсію, не пізніше 10 днів після винесення рішення видає або направляє адміністрації підприємства, установи, організації або особі повідомлення про призначення, відмову в призначенні, перерахунку, переведенні з одного виду пенсії на інший із зазначенням причин відмови та порядку його оскарження.

Відповідно до абз.1 п.4.10 Порядку №22-1 після призначення пенсії, поновлення виплати раніше призначеної пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший електронна пенсійна справа засобами програмного забезпечення передається до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації)/фактичного місця проживання особи для здійснення виплати пенсії.

З аналізу наведених норм слідує, що рішення про призначення пенсії або про відмову у її призначенні приймається пенсійним органом, що призначає пенсію, який визначений за принципом екстериторіальності, а в подальшому, у разі прийняття таким органом рішення про призначення пенсії, це рішення разом з електронною пенсійною справою засобами програмного забезпечення передається до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації)/фактичного місця проживання особи для здійснення виплати пенсії.

Зважаючи на те, що у даному випадку органом, що призначає пенсію, який визначений за принципом екстериторіальності за заявою позивача було саме Головне управління Пенсійного фонду України в Київській області, то саме на нього, як на належного відповідача, і слід покласти обов`язок щодо призначення позивачеві пенсії згідно з Законом України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року №3723-ХІІ, водночас, відповідач-1, за наведених обставин, не є належним у цій справі щодо позовних вимог про призначення позивачеві такої пенсії, тому у задоволенні цих позовних вимог до нього слід відмовити.

Разом з цим, суд також не знаходить підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області в частині щодо зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області здійснити ОСОБА_1 виплату пенсії, призначеної відповідно до ст.37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993р. №3723-ХІІ, оскільки, вказані вимоги є передчасними, позаяк у даному випадку право позивача саме на виплату такої пенсії відповідачем-1 не порушене і доказів протилежного матеріали справи не містять, при цьому, на теперішній час неможливо стверджувати, що відповідач-1 після призначення відповідачем-2 позивачеві пенсії згідно з Законом України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року №3723-ХІІ у майбутньому відмовиться здійснювати її виплату, бо здійснення відповідачем-1 такої вплати відповідно до вищенаведених приписів абз.1 п.4.10 Порядку №22-1 може здійснюватися лише після призначення пенсії та передачі електронної пенсійної справи позивача засобами програмного забезпечення до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області для здійснення виплати пенсії, разом з цим, вирішення позовних вимог на майбутнє суперечить приписам ст.5 КАС України, якою визначено, що захисту підлягає саме порушене право особи, а не можливість його порушення в майбутньому.

Поряд з цим, частиною 3 статті 45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що переведення з одного виду пенсії на інший здійснюється з дня подання заяви на підставі документів про страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходяться на час переведення з одного виду пенсії на інший в пенсійній справі, а також додаткових документів, одержаних органами Пенсійного фонду.

Оскільки матеріали справи свідчать, що із заявою про переведення з одного виду пенсії на інший позивач звернувся саме 17.03.2023р., і на цю дату у пенсійного органу були наявні всі документи, що підтверджували набуття позивачем права на пенсію відповідно до ст.37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993р. №3723-ХІІ, суд дійшов висновку про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області призначити ОСОБА_1 пенсію згідно з Законом України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року №3723-ХІІ саме з 17.03.2023р. та, відповідно, про задоволення позовних вимог в цій частині.

З урахуванням викладеного, враховуючи підтвердження обґрунтованості позовних вимог саме до відповідача-2 відповідними доказами та встановлені судом обставини справи, суд вважає, що позов належить задовольнити частково.

Відповідно до ч.1 ст.143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Згідно з абзацом 1 частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до частини 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Як свідчать матеріали справи, при зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір в розмірі 1073,60 грн., тому, зважаючи на часткове задоволення позовних вимог, стягненню на користь позивача з Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області за рахунок його бюджетних асигнувань підлягають судові витрати зі сплати судового збору пропорційно частині задоволених позовних вимог у розмірі 715,73грн.

Керуючись ст.ст.241-246, 257-263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (, місцезнаходження: вул. Набережна Перемоги, 26, м. Дніпро, 49094), Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області (, місце знаходження: вул. Саєнка Андрія, 10, м. Фастів, Київська область, 08500) про визнання протиправним та скасування рішення і зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області від 23.03.2023р. №15 (видане на заміну рішення про відмову від 23.03.2023р. №11444/03-16) про відмову у переведенні ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) з пенсії за віком, призначеної згідно з Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003р. №1058-ІV, на пенсію відповідно до Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року №3723-ХІІ.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Київській області (, місце знаходження: вул. Саєнка Андрія, 10, м. Фастів, Київська область, 08500) призначити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) з 17.03.2023 року пенсію відповідно до Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року №3723-ХІІ.

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області (, місце знаходження: вул. Саєнка Андрія, 10, м. Фастів, Київська область, 08500) за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) судові витрати зі сплати судового збору пропорційно до частини задоволених позовних вимог у розмірі 715,73грн (сімсот п`ятнадцять гривень 73 копійки).

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Третього апеляційного адміністративного суду в порядку та у строки, передбачені ст. ст. 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя: О.М. Турова