Справа № 200/2600/23
Суддя: Геращенко Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2023-12-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2023 року справа №200/2600/23

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: судді-доповідача Геращенка І.В., суддів Блохіна А.А., Казначеєва Е.Г., розглянув у письмовому провадженні апеляційні скарги ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 , Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 15 вересня 2023 року у справі № 200/2600/23 (головуючий І інстанції Кочанова П.В.) за позовом ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання бездіяльності протиправною, стягнення коштів та моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (далі - відповідач), в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність з неперерахунку за період з 01.08.2021 року по 01.01.2023 року та невиплати різниці між фактично отриманою пенсією та пенсією, яку мав отримувати як учасник ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС у період з 01.08.2021 року по 01.01.2023 року,

- стягнути недоплачену пенсію за період з 01.08.2021 року по 01.01.2023 року в розмірі 165643,34 грн.,

- стягнути моральну шкоду в розмірі 40000 грн.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 15.09.2023 року позов задоволено частково:

- визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області щодо нездійснення перерахунку та виплати позивачу пенсії відповідно до статті 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» за період з 01.08.2021 року по 07.12.2022 року;

- зобов`язано відповідача здійснити перерахунок та виплату позивачу пенсії відповідно до статті 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» за період з 01.08.2021 року по 07.12.2022 року, з урахуванням вже виплачених сум;

- в іншій частині задоволення позовних вимог - відмовлено.

Представник позивача не погодився з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення недоплаченої пенсії та стягнення моральної шкоди, ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Апелянт зазначив, що відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача недоплаченої пенсії в розмірі 165643,34 грн., суд першої інстанції послався на те, що повноваження відповідача з перерахунку пенсії є дискреційними повноваженнями та виключною компетенцією уповноваженого органу. Водночас суд зазначив, що стягненню підлягають суми, розраховані та підтверджені судом у відповідному розмірі.

Отже, суд в цій частині припустився двох протилежних (взаємовиключних) висновків: з одного боку суд зазначив, про відмову у стягненні недоплаченої пенсії, оскільки її перерахунок належить до сфери дискреції відповідача, а з іншого - вказав на можливість стягнення та розрахованої та підтвердженої судом суми.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Ці право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 38), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (пункт 72), від 13 жовтня 2020 року у справі № 369/10789/14-ц (пункт 7.37), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 98), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17 (пункт 55), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 73), від 29 червня 2021 року у справі № 916/964/19 (пункт 7.3), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 143), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.31)).

У постанові від 8.02.2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21) Велика Палата Верховного Суду виснувала, що коли особа звернулася до суду за захистом її порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або інтересу, а суд позов задовольнив, виконання його рішення має настільки, наскільки це можливо, відновити стан позивача, який існував до порушення його права та інтересу, чи не допустити таке порушення. Судове рішення не повинне породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них подальшого вчинення узгоджених дій для вичерпання конфлікту.

Крім того, спосіб захисту права або інтересу повинен бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20)).

Позивач звертає увагу, що суть позовної вимоги в частині стягнення недоплаченої пенсії полягала не в отриманні більшого розміру пенсії внаслідок її перерахунку (як помилково вказав суд першої інстанції), а у виплаті вже раніше призначеної пенсії у відповідному розмірі, який був зменшений внаслідок прийняття незаконного рішення суб`єкта владних повноважень, яке в подальшому було скасовано судом, внаслідок чого мають бути відновлені права позивача, які існували до прийняття такого незаконного рішення, в тому самому обсязі.

В даному випадку доплата позивачу різниці у пенсії, яка була йому призначена, але частково не виплачувалась через незаконне рішення, яке скасоване судом, є не наслідком дискреції відповідача, а його прямим обов`язком, що ґрунтується на вимогах Закону України «Про «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та мали вчинятись відповідачем на виконання рішення суду, яким скасовано незаконне рішення Комісії зі спірних питань визначення статусу осіб, які брали участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, Міністерства соціальної політики України від 16.03.2021 року.

Тобто відповідач в даному випадку має не збільшити розмір пенсії, а сплатити недоплачену, проте фактично раніше вже призначену пенсію.

Оскільки розмір пенсії, отримуваної позивачем до прийняття незаконного рішення Комісії, відомий з матеріалів справи, то у відповідача не існує інших способів для обчислення розміру недоплаченої позивачу пенсії за спірний період інакше, ніж виходячи з того розміру пенсії, який він отримував до прийняття незаконного рішення Комісії, адже такий розмір вже раніше визначив сам пенсійний орган.

Способи захисту порушених прав відповідачів, наведені в ст.ст.5, 245 КАС України, не є вичерпними, про що вказує можливість захисту порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (ч.2 ст.5, п.10 ч.2 ст.245 КАС України).

У постанові від 22.03.2018 року по справі № 823/795/17 Верховний Суд зробив правовий висновок про те, що якщо відмова відповідного органу визнана судом протиправною, а іншого варіанту поведінки у суб`єкта владних повноважень за законом не існує, то суд має право зобов`язати такий орган влади вчинити конкретні дії, які б гарантували захист прав і свобод позивача.

Враховуючи наведене, висновок суду першої інстанції про неможливість стягнення недоплаченої пенсії в конкретному розмірі, оскільки це є втручанням в дискреційні повноваження відповідача, слід визнати помилковим.

Згідно з листом відповідача від 2.09.2021 року № 0500-1502-8/62768, який міститься в матеріалах справи, розмір пенсії позивача (після зменшення) з 1.08.2021р. становив 3670,92 грн., в той час як до зменшення він становив 14378,20 грн.

Крім того, згідно з випискою з банківського рахунку позивача з грудня 2021 року розмір пенсії позивача становив 4699,62 грн., з червня 2022 року 6190,62 грн., з липня 2022 року 4925,61 грн., з грудня 2022 року 5085,99 грн. Відповідачем вказані розміри пенсії позивача не заперечувались і матеріалами справи не спростовані.

Загальний розмір недоплаченої позивачу пенсії дорівнює: 42829,12 грн. + 58071,48 грн. + 8187,58 грн. + 47262,95 грн. + 9292,21 грн. = 165643,34 грн., який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Також позивач не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовної вимоги про стягнення моральної шкоди.

В даному випадку встановленим є те, що позивач, маючи на протязі понад 30 років статус ліквідатора наслідків аварії на ЧАЕС, був незаконно позбавлений цього статусу, що призвело до різкого (майже в 5 разів) зменшення його пенсії. У зв`язку з протиправною бездіяльністю відповідача, починаючи з січня 2023 року (місяця отримання позивачем судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій про відновлення позивачу статусу ліквідатора наслідків аварії на ЧАЕС) позивач, який є особою похилого віку та особою з інвалідністю 2 групи, перебуває у стані нервового стресу, що викликано тривалістю та систематичністю такої бездіяльності відповідача та змушує позивача повторно звертатись до суду з метою захисту наданих йому законом прав, які були протиправно порушені.

Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір. При цьому слід враховувати, що порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

Суд першої інстанції обмежився формальним посиланням на недоведення позивачем заподіяння моральної шкоди та вищенаведені доводи, на які позивач посилався також і в позовній заяві, не спростував та не врахував, що моральна шкода полягає не тільки у заподіянні шкоди здоров`ю, а й у душевних стражданнях, які особа зазнає у зв`язку з протиправною поведінкою відносно неї, що може вбачатись із встановлених судом фактичних обставин.

На думку апелянта, позивачем наведено перелік обставин, які спричинили заподіяння йому моральної шкоди. До таких обставин, серед іншого, позивач відніс ігнорування відповідачем чинного судового рішення про відновлення йому статусу ліквідатора наслідків аварії на Чорнобильській АЕС і, відповідно, всіх прав і обов`язків, пов`язаних з цим статусом. При цьому таке ігнорування з боку відповідача змусило позивача звертатись до суду з новим позовом, направленим на реалізацію його прав, які раніше були визнані судом. Тобто бездіяльність відповідача фактично була спрямована на затягування та перешкоджання реалізації позивачем раніше відновленого судом права. Таку бездіяльність відповідача слід визнати зловживанням правом, що спонукало виникнення у позивача морально-психологічного стресу, враховуючи його статус, вік та стан здоров`я.

Відповідач не погодився з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального права, просив скасувати рішення суду в частині задоволення позовних вимог, прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позову. Апелянт зазначив, що суд не врахував, що здійснити перерахунок та виплату позивачу пенсії відповідно до статті 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» за період з 01.08.2021 року по 07.12.2022 року неможливо, у зв`язку з тим, що позивач за цей період отримував інший вид пенсії, а саме з 01.08.2021 року пенсію по інвалідності відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Позивач отримував пенсію відповідно до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Листом департамента соціального захисту населення Донецької обласної державної адміністрації від 24.06.2021 року № 01-21/761/0/200-21 повідомлено, що 16.05.2021 року проведено засідання Комісії зі спірних питань визначення статусу осіб, які брали участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, за підсумками якої позивачу не підтверджено факт виконання робіт у зоні відчуження.

У зв`язку з цим позивача з 01.08.2021 року переведено на пенсію по інвалідності відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

08.12.2022 року позивач звернувся із заявою про перерахунок пенсії, а саме про перехід з пенсії по інвалідності відповідно до Закону № 1058 на пенсію по інвалідності відповідно до статті 54 Закону № 796. Позивача переведено на пенсію по інвалідності відповідно до статті 54 Закону № 796.

Таким чином, відсутні підстави для перерахунку пенсії за період з 01.08.2021 року по 07.12.2022 року та виплати різниці між фактично отриманою пенсією та пенсією, яку він мав отримувати як учасник ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС у період з 01.08.2021 року по 07.12.2022 року.

Апеляційним судом витребувано у Донецького окружного адміністративного суду справу, який листом повідомив, що зазначена справа зареєстрована через «ЄСІТС», тому в паперовому вигляді відсутня, електронну картку справи можна отримати, витребував справу з ЦБД КП «Діловодство спеціалізованого суду».

За ч.ч. 1, 4 ст. 18 КАС України у судах функціонує Єдина судова інформаційно-телекомунікаційна система. Єдина судова інформаційно-телекомунікаційна система відповідно до закону забезпечує обмін документами (надсилання та отримання документів) в електронній формі між судами, між судом та учасниками судового процесу, а також фіксування судового процесу і участь учасників судового процесу у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

За пп. 15 пункту 1 розділу VII «Перехідні положення» КАС України подання, реєстрація, надсилання процесуальних та інших документів, доказів, формування, зберігання та надсилання матеріалів справи здійснюються в паперовій формі (пп. 15.1); розгляд справи у суді здійснюється за матеріалами справи у паперовій формі (пп. 15.3).

Суд проводить розгляд справи за матеріалами судової справи у паперовій або електронній формі в порядку, визначеному Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів) (ч. 9 ст. 18 КАС України).

Процесуальні та інші документи і докази в паперовій формі зберігаються в додатку до справи в суді першої інстанції та у разі необхідності можуть бути оглянуті учасниками справи чи судом першої інстанції або витребувані судом апеляційної чи касаційної інстанції після надходження до них відповідної апеляційної чи касаційної скарги (ч. 10 ст. 18 КАС України).

За пп. 5.2 п.5 розділу І Положення про порядок функціонування окремих підсистем (модулів) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, затвердженого рішенням Вищої ради правосуддя від 17 серпня 2021 року № 1845/0/15-21, електронна копія паперового документа - документ в електронній формі, що містить візуальне подання паперового документа, отримане шляхом сканування (фотографування) паперового документа. Відповідність оригіналу та правовий статус електронної копії паперового документа засвідчуються кваліфікованим електронним підписом особи, що створила таку копію.

Відповідно до ст. 311 КАС України справу розглянуто в порядку письмового провадження.

Суд апеляційної інстанції заслухав доповідь судді-доповідача, вивчив доводи апеляційних скарг, перевірив їх за матеріалами справи і дійшов висновку про відсутність підстав для скасування рішення, виходячи з наступного.

Позивач має право на пільги і компенсації, встановлені Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», що підтверджується посвідченням особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи (категорії 1) серії НОМЕР_1 .

Позивач має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни-учасників бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 від 1 квітня 2009 року, виданого Артемівсько-Дебальцівським ОМВК Донецької області.

Згідно посвідчення серії НОМЕР_3 , виданого Управлінням праці та соціального захисту населення Бахмутської міської ради 11 квітня 2017 року, позивач є інвалідом 2 групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни-інвалідів війни.

Листом відповідача від 02.09.2021 року № 0500-1502-8/627/68 повідомлено, що позивач перебуває на обліку в Головному управлінні та отримував пенсію по другій групі інвалідності, як особа з інвалідністю внаслідок каліцтва/захворювання пов`язаного з ліквідацією наслідків аварії на ЧАЕС, призначену відповідно до ст. 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Листом Департаменту соціального захисту населення Донецької обласної державної адміністрації від 24.06.2021 року №01-21/761/0/200-21 надано до Головного управління Пенсійного фонду в Донецькій області інформацію щодо переліку осіб, яким не підтверджено факт виконання робіт у зоні відчуження. Під номером 8 списку осіб, яким не підтверджено факт виконання робіт у зоні відчуження Комісією зі спірних питань за травень 2021 року, зазначено ОСОБА_2 .

Відповідач зазначає, з 01.08.2021 року позивача переведено на пенсію по інвалідності відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», що підтверджується рішенням пенсійного органу від 16.07.2021 року №97.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 12.11.2021 року у справі №200/11056/21, залишеному без змін постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 08.06.2022 року, позовні вимоги ОСОБА_2 до комісії зі спірних питань визначення статусу осіб, які брали участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС Міністерства соціальної політики України, Донецької обласної державної адміністрації, управління праці та соціального захисту населення Бахмутської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії - задоволено частково:

- визнано протиправним та скасовано рішення комісії зі спірних питань визначення статусу осіб, які брали участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС Міністерства соціальної політики України, оформлене протоколом № 1 від 16.03.2021 року;

- зобов`язано Донецьку обласну державну адміністрацію видати ОСОБА_2 посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1988 році (категорія 1) серії А синього кольору;

- в решті позовних вимог - відмовлено.

Матеріали справи містять посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1988 році (категорія 1) серії НОМЕР_4 , виданого ОСОБА_2 24 листопада 2022 року Дніпропетровською обласною державною адміністрацією.

8 грудня 2022 року позивач звернувся до територіального органу Пенсійного фонду з заявою про перехід на інший вид пенсії (по закону ЧАЕС).

Згідно рішення ГУПФУ в Донецькій області про перерахунок пенсії від 12.12.2022 року №97 позивачу призначено з 08.12.2022 року пенсію за ст.54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

7 січня 2023 року представник позивача звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України з адвокатським запитом стосовно недоплаченої позивачу пенсії відповідно до статті 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», до якого додано, зокрема рішення Донецького окружного адміністративного суду від 12.11.2021 року у справі № 200/11056/21 та постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 08.06.2022 року.

Відповідь відповідача за результатом розгляду звернення представника позивача від 7 січня 2023 року в матеріалах справи відсутня.

За ч. 1 статті 4 Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року № 1058-ІV (далі - Закон № 1058-ІV, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, цього Закону, законів України «Про недержавне пенсійне забезпечення», «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.

Згідно ч. 1 статті 9 Закону № 1058-ІV в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

За п. 13 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону № 1058-ІV у разі якщо особа має право на отримання пенсії відповідно до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та цього Закону призначається одна пенсія за її вибором.

Згідно ст. 49 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» №796-XII від 28.02.1991 року (далі - Закон № 796-XII) пенсії особам, віднесеним до категорій 1, 2, 3, 4, встановлюються у вигляді: а) державної пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.

Отже, законодавством надано право особі обирати умови, норми та порядок пенсійного забезпечення, які встановлені загальним Законом № 1058-ІV, спеціальним Законом № 796-XII.

За матеріалами справи до 01.08.2021 року позивач отримував пенсію по інвалідності ІІ групи згідно Закону №796-XII.

Підставою для переведення позивача на пенсію по інвалідності з 01.08.2021 року відповідно до Закону № 1058-IV слугувала інформація Департаменту соціального захисту населення Донецької обласної державної адміністрації від 24.06.2021 року №01-21/761/0/200-21 щодо непідтвердження Комісією зі спірних питань факту виконання позивачем робіт у зоні відчуження.

Позивачем оскаржено рішення комісії зі спірних питань до адміністративного суду.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 12.11.2021 року у справі №200/11056/21 визнано протиправним та скасовано рішення комісії зі спірних питань визначення статусу осіб, які брали участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС Міністерства соціальної політики України, оформлене протоколом № 1 від 16.03.2021 року; зобов`язано Донецьку обласну державну адміністрацію видати позивачу посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1988 році (категорія 1) серії А синього кольору.

За практикою Європейського суду з прав людини пенсія підпадає під захист ст. 1 Протоколу 1 (право власності). Зокрема, у своїй практиці ЄСПЛ інтерпретує поняття майно дуже широко, та зараховує до нього рухоме і нерухоме майно, а також майнові і немайнові інтереси. Неодноразово зазначав у своїх рішеннях, що позбавлення особи майна є втручанням у право власності особи (зокрема, у справах «Andrejeva v. Latvia» (App. № 55707/00, § 77) «Stummer v. Austria» (App. № 37452/02, § 82),ЄСПЛ підтвердив, що принципи, які застосовуються у справах щодо порушення ст. 1 Протоколу 1, поширюються на пенсії). Якщо чинне законодавство держави передбачає пенсійні виплати, це повинно розглядатись як таке, що генерує майновий інтерес («Carson and Others v. the United Kingdom», App. № 42184/05, § 64, «Lakicervic and others v. Monte»).

Враховуючи, що рішення комісії зі спірних питань визначення статусу осіб, які брали участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС Міністерства соціальної політики України, за результатом якого позивача було переведено на пенсію по інвалідності відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визнано рішенням суду протиправним та скасовано, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивач має право на перерахунок пенсії з 01.08.2021 року по 07.12.2022 року на умовах Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача на користь позивача недоплаченої пенсії в розмірі 165643,34 грн., то статтею 81 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 5 листопада 1991року № 1788-XII визначено, що призначення і оформлення документів для їх виплати здійснюється органами Пенсійного фонду України.

За пп. 3 пункту 4 Положення про головні управління Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України № 28-2 від 22 грудня 2014 року, Головне управління Фонду відповідно до покладених на нього завдань організовує роботу управлінь Фонду щодо призначення (перерахунку) і виплати пенсій, щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці, допомоги на поховання та інших виплат відповідно до законодавства.

Суд зазначає, що за своєю правовою природою, відповідно до норм чинного законодавства, відповідні повноваження відповідача з перерахунку пенсії є дискреційними повноваженнями та виключною компетенцією уповноваженого органу.

Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених проектом нормативно-правового акта.

Отже, дискреційне право органу виконавчої влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування обумовлене певною свободою (тобто вільним або адміністративним розсудом) в оцінюванні та діях, у виборі одного з варіантів рішень та правових наслідків.

Наділивши державні органи та осіб, уповноважених на виконання функцій держави дискреційними повноваженнями, законодавець надав відповідному органу держави та особам уповноважених на виконання функцій держави певну свободу розсуду при прийнятті управлінського рішення.

Згідно Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Адміністративний суд не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень, оскільки ключовим його завданням є здійснення правосуддя.

При цьому, стягненню підлягають суми розраховані та підтверджені судом у відповідному розмірі.

Крім того, відповідач має виключну компетенцію в питаннях обрахунку суми пенсії, яку необхідно виплати позивачу за спірним перерахунком.

З огляду на положення статей 5 та 245 КАС України адміністративний суд, встановивши, що відповідач порушив норми права, які регулюють спірні правовідносини, повинен визнати такі рішення, дії або бездіяльність протиправними і зобов`язати відповідача провести нарахування та/або виплату належних сум відповідно до закону, а не ухвалювати рішення про стягнення конкретних сум.

З огляду на встановлені обставини справи та наведені норми закону, враховуючи що позовна вимога про стягнення недоплаченої пенсії в розмірі 165 643,34 грн. є втручанням в дискреційні повноваження відповідача, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позовних вимог з обранням належного способу захисту порушених прав позивача, яке полягає у визнанні протиправною бездіяльності відповідача щодо нездійснення перерахунку та виплати позивачу пенсії відповідно до статті 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» за період з 01.08.2021 року по 07.12.2022 року та зобов`язання відповідача здійснити перерахунок та виплату позивачу пенсії відповідно до статті 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» за період з 01.08.2021 року по 07.12.2022 року, з урахуванням виплачених сум.

Щодо стягнення з відповідача моральної шкоди.

За ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно ч. 1 статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

За ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Судам слід надати оцінку тому, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у чому саме полягає вина заподіювача та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Таким чином, сам факт визнання протиправними дій/бездіяльності суб`єкта владних повноважень не є безумовною і достатньою підставою для стягнення з нього моральної шкоди. У кожному випадку позивач повинен обґрунтувати заподіяння йому такої шкоди, зокрема пояснити в чому конкретно проявилося порушення його нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, що саме спричинило йому моральні страждання і в чому проявляється їхній взаємозв`язок з протиправними діями відповідача.

За ч.1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи (ч. 1 ст. 72 КАС України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 73 КАС України).

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (ч. 3 ст. 73 КАС України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 75 КАС України).

У справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди.

Крім того, факт порушення прав позивача не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди, оскільки моральна шкода має бути обов`язково аргументована поза розумним сумнівом із зазначенням того, які конкретно дії (бездіяльність) спричинила моральні переживання та наскільки вони були інтенсивними, щоб сягнути рівня страждань, що узгоджується з правовим висновком в постанові Верховного суду від 7 лютого 2023 року у справі 823/2108/18.

Суд зазначає, що позивачем не надано відповідних доказів щодо заподіяної моральної шкоди діями чи бездіяльністю відповідача.

На підставі викладеного, колегія суддів погоджує висновок суду першої інстанції про відмову у задоволені позову про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди.

Отже, спір за суттю вимог судом першої інстанції вирішений правильно, доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду першої інстанції, внаслідок чого відсутні підстави для скасування рішення суду.

Керуючись ст. ст. 250, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги Гуревича Максима Геннадійовича в інтересах ОСОБА_2 , Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області - залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 15 вересня 2023 року у справі № 200/2600/23 за позовом ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання бездіяльності протиправною, стягнення коштів та моральної шкоди -залишити без змін.

Повний текст постанови складений 20 грудня 2023 року.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати прийняття та відповідно до ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України може бути оскаржена до Верхового Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий І.В. Геращенко

Судді: А.А. Блохін

Е.Г. Казначеєв