Справа № 300/5802/23
Суддя: Гомельчук С.В.
Дата ухвалення: 2023-12-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"19" грудня 2023 р. справа № 300/5802/23
м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі:
судді Гомельчука С.В.,
ВСТАНОВИВ:
Волошанський Володимир Юрійович, в інтересах якого діє представник - адвокат АО "Сила права" Ігор Башуцький, звернувся до суду з адміністративним позовом до Івано-Франківської митниці Державної митної служби України, в якому просить:
- визнати протиправною та скасувати картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення від 10.08.2023 №UA206020/2023/000337;
- визнати протиправним та скасувати рішення по коригування митної вартості товарів від 10.08.2023 №UA206020/2023/000112/2.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 24.05.2023 позивач купив на аукціоні (ТОВ AUTO1 Car Trade, Верона/Італія) автомобіль Марки / Модель: Renault / Koleos 2.0 dCi Exception, Кузов / Номерний знак: VF1VY0K0NUC370225 / EH895ZH, показники одометру: 301.572 km, дата першої реєстрації (дд.мм.рррр): 21.07.2011, вартість: 2564, 00 євро, що підтверджується зокрема договором купівлі-продажу вживаних автомобілів від 24.05.2023, номер замовлення: ITTPR00020222, та платіжним документом від 03.08.2023, номер транзакції: 408235U604002617.
Позивач вважає рішення про коригування митної вартості товарів від 10.08.2023 №UА206000/2023/000112/2 та картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення від 10.08.2023 №UА206020/2023/000337 протиправними, оскільки декларантом та уповноваженою ним особою були подані митному органу документи, що підтверджують заявлену митну вартість товару і обраний метод її визначення (основний метод); відомості про митну вартість товару є достовірні та базуються на об`єктивних, документально підтверджених даних, що піддаються обчисленню; у наданих декларантом та уповноваженою ним особою документах відсутні розбіжності, а документи містять повну, чітку та зрозумілу інформацію (відомості) про митну вартість товару та його ціну, що була фактично сплачена за товар: подані декларантом та уповноваженою ним особою документи не дають підстав для сумніву щодо повноти та правильності заявленої декларантом митної вартості товару та методу визначення митної вартості товару (основний метод): Митний орган не пред`являв декларанту письмової вимоги про надання додаткових документів, визначених частиною третьою статті 53 Митного кодексу України, в тому числі висновку про якісні та вартісні характеристики товару, підготовленого спеціалізованими експертними організаціями: процедура консультацій між митним органом та декларантом щодо застосування другорядних методів визначення митної вартості товарів не здійснювалась: в рішенні про коригування митної вартості товарів та в картці відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення митним органом: не наведено обґрунтованих сумнівів (підстав) щодо повноти та достовірності заявленої митної вартості товару та методу визначення митної вартості товару; не зазначено про документ (доказ), на підставі якого митний орган прийшов до висновку про неповні або недостовірні відомості про митну вартість товару; не зазначено, які саме відомості (інформація) щодо складових митної вартості товару були відсутні в документах, наданих декларантом під час митного оформлення, чи які саме розбіжності, неточності містять подані до митного оформлення документи.
На підставі вказаного просить позовні вимоги задовольнити.
Ухвалою суду від 08.09.2023 відкрито провадження в даній адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
Митна вартість товару була визначена позивачем за основним методом, ціною договору. На підтвердження заявлених відомостей позивачем було долучено до митної декларації наступні документи. Відповідачем прийнято рішення про коригування митної вартості за №UА206000/2023/000112, яким визначено митну вартість транспортного засобу за резервним методом та оформлено картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення №206020/2023/000337 від 10.08.2023.
Відповідач вказав, що аналізуючи подані документи до митного оформлення, інспектор виявив суттєві розбіжності, які, на його думку, свідчать про порушення ст. 53 МК України. Так, позивач під час здійснення митного оформлення спірного товару вказав як складову митної вартості транспортні витрати відповідно до документа від 07.08.2023 «ІНФОРМАЦІЮ ПРО ТРАНСПОРТНІ ВИТРАТИ» про вартість перевезення автомобіля в розмірі 300 євро. Однак у вказаній інформації відсутній пункт відправлення та пункт перетину, кілометраж також не вказано та розбіжності в моделі автомобіля.
Зокрема, згідно із договором купівлі-продажу вживаних автомобілів від 24.05.2023 № ITTPR00020222 позивачем на аукціоні придбано автомобіль марки «RENAULT», модель "KOLEOS" , проте в «ІНФОРМАЦІЮ ПРО ТРАНСПОРТНІ ВИТРАТИ» зазначено автомобіль марки «RENAULT», модель «CAPTUR». Крім цього, позивачем замовлено в суб`єкта оціночної діяльності ФОП ОСОБА_3 висновок про незалежну оцінку транспортного засобу автомобіля марки «RENAULT», модель «KOLEOS», номер VIN - НОМЕР_2 . Згідно зі звітом про незалежну оцінку колісного транспортного засобу автомобіля марки «RENAULT», модель «KOLEOS», номер VIN - НОМЕР_2 , вартість вказаного транспортного засобу (об`єкта оцінки) станом на 11.08.2023 становить 2099,00 EUR.
Отже, відповідно до договору купівлі-продажу вживаних автомобілів від 24.05.2023 № ITTPR00020222 позивачем на аукціоні придбано автомобіль марки «RENAULT», модель «KOLEOS», вартість якого склала 1500,00 EUR (без аукціонної комісії, послуг управління автомобілем та управління документами).
Сума донарахованих митних платежів відповідно до прийнятого рішення про коригування митної вартості - МД №206000/2023/000112/2 від 10.08.2023 складає 27 534,92 грн.
На підставі вказаного просить відмовити в задоволенні позовних вимог.
Ухвалою суду від 07.11.2023 суд перейшов до розгляду справи за правилами загального позовного провадження. Призначив підготовче засідання у справі на 15.11.2023.
Підготовче засідання було відкладено на 23.11.2023, 05.12.2023, 12.12.2023.
Ухвалою суду від 12.12.2023 закрито підготовче провадження. Розгляд справи по суті призначено на 19.12.2023.
Серед матеріалів справи наявна заява про розгляд справи за відсутності позивача та його представника.
На підставі вищевикладеного, з урахуванням приписів ч.3 ст. 194 КАС України, ч.9 ст. 205 КАС України, суд вважає за доцільне розглянути дану справу в порядку письмового провадження за правилами загального провадження, на підставі наявних у суду матеріалів, за відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.
Розглянувши надані документи, з`ясувавши фактичні обставини справи, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду спору по суті, проаналізувавши норми законодавства які регулюють спірні відносини та їх застосування сторонами, суд встановив таке.
ОСОБА_1 купив на аукціоні (ТОВ AUTOl Car Trade, Верона/Італія) автомобіль Марки / Модель: Renault/Koleos 2.0 dCi Exception, Кузов / Номерний знак: VF1VY0K0NUC370225 / EH895ZH, показники одометру: 301.572 km, дата першої реєстрації (дд.мм.рррр): 21.07.2011, вартість: 2564, 00 Євро (надалі - автомобіль, товар), що підтверджується зокрема договором купівлі-продажу вживаних автомобілів від 24.05.2023, номер замовлення: ITTPR00020222, та платіжним документом від 03.08.2023, номер транзакції: 408235U604002617
У митній декларації декларант самостійно визначив митну вартість автомобіля за основним методом, тобто за ціною договору купівлі-продажу вживаних автомобілів від 24.05.2023, номер замовлення: ІТТРЯ00020222 - 2564, 00 ЕЦК.
10.08.2023 Івано-Франківською митницею ДМСУ відмовлено у митному оформленні, прийнято рішення № UА206000/2023/000112/2 про коригування митної вартості товару, згідно з яким митна вартість транспортного засобу була скоригована з 2564 до 5000 євро та видано картку відмови № UA206020/2023/000140.
Причина відмови та невизнання митної вартості, визначеної декларантом, полягала у ненаданні експортного висновку про вартість товари, підготовленого спеціалізовано експортною організацією.
Відповідно до вимог, визначених у картці відмови №UA206020/2023/000337 та у рішенні про коригування митної вартості № UА206000/2023/000112/2, декларанту запропоновано для підтвердження визначеної ним митної вартості при поданні декларації, надати митну декларацію відповідно винесеного рішення по митній вартості.
Серед матеріалів справи міститься копія електроного банківського документу про підтвердження банківського переказу - номер транзакції 408235U604002617 від 30.05.2023 на суму 2564 євро, що підтверджує визначену декларантом митну вартість.
Не погоджуючись зі скоригованою митним органом митною вартістю та вважаючи рішення № UА206000/2023/000112/2 від 10.08.2023 прийнятим з порушенням ст. 53, 54, 55 Митного кодексу України, позивач звернувся до суду з метою захисту свого порушеного права шляхом скасування оскаржуваного рішення.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає таке.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Засади державної митної справи, в тому числі процедури митного контролю та митного оформлення товару, що переміщуються через митний кордон України, умови та порядок справляння митних платежів, визначаються Митним кодексом України від 13.03.2012 року/
Відповідно до вимог частини першої статті 246 Митного кодексу України метою митного оформлення є забезпечення дотримання встановленого законодавством України порядку переміщення товару, транспортних засобів комерційного призначення через митний кордон України, а також забезпечення статистичного обліку ввезення на митну територію України, вивезення за її межі і транзиту через її територію товару.
Згідно з частиною першою статті 248 Митного кодексу України митне оформлення розпочинається з моменту подання митному органу декларантом або уповноваженою ним особою митної декларації або документа, який відповідно до законодавства її замінює, та документів, необхідних для митного оформлення, а в разі електронного декларування - з моменту отримання митним органом від декларанта або уповноваженої ним особи електронної митної декларації або електронного документа, який відповідно до законодавства замінює митну декларацію.
Частина перша статті 257 Митного кодексу України передбачає, що декларування здійснюється шляхом заявлення за встановленою формою (письмовою, усною, шляхом вчинення дій) точних відомостей про товари, мету їх переміщення через митний кордон України, а також відомостей, необхідних для здійснення їх митного контролю та митного оформлення.
Відповідно до частини шостої статті 257 Митного кодексу України умови та порядок декларування, перелік відомостей, необхідних для здійснення митного контролю та митного оформлення, визначаються цим Кодексом. Положення про митні декларації та форми цих декларацій затверджуються Кабінетом Міністрів України, а порядок заповнення таких декларацій та інших документів, що застосовуються під час митного оформлення товару, транспортних засобів комерційного призначення, - центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.
Статтею 49 МК України встановлено, що митною вартістю товару, які переміщуються через митний кордон України, є вартість товару, що використовується для митних цілей, яка базується на ціні, що фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.
Згідно з частинами першою, другою статті 51 МК України митна вартість товару, які переміщуються через митний кордон України, визначається декларантом відповідно до норм цього Кодексу. Митна вартість товарів, що ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, визначається відповідно до глави 9 цього Кодексу.
Відповідно до частини першої, другої статті 52 МК України заявлення митної вартості товару здійснюється декларантом або уповноваженою ним особою під час декларування товару у порядку, встановленому розділом VIII цього Кодексу та цією главою. Декларант або уповноважена ним особа, які заявляють митну вартість товару, зобов`язані, зокрема, подавати митному органу достовірні відомості про визначення митної вартості, які повинні базуватися на об`єктивних, документально підтверджених даних, що піддаються обчисленню.
Як встановлено частиною першою статті 53 МК України, у випадках, передбачених цим Кодексом, декларант подає митному органу документи, що підтверджують заявлену митну вартість товарів і обраний метод її визначення.
Частиною другою статті 53 МК України визначений перелік документів, які підтверджують митну вартість товарів. Ними є: 1) декларація митної вартості, що подається у випадках, визначених у частинах п`ятій і шостій статті 52 цього Кодексу, та документи, що підтверджують числові значення складових митної вартості, на підставі яких проводився розрахунок митної вартості; 2) зовнішньоекономічний договір (контракт) або документ, який його замінює, та додатки до нього у разі їх наявності; 3) рахунок-фактура (інвойс) або рахунок-проформа (якщо товар не є об`єктом купівлі-продажу); 4) якщо рахунок сплачено, - банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товару; 5) за наявності - інші платіжні та/або бухгалтерські документи, що підтверджують вартість товару та містять реквізити, необхідні для ідентифікації ввезеного товару; 6) транспортні (перевізні) документи, якщо за умовами поставки витрати на транспортування не включені у вартість товару, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів; 7) ліцензія на імпорт товару, якщо імпорт товару підлягає ліцензуванню; 8) якщо здійснювалося страхування, - страхові документи, а також документи, що містять відомості про вартість страхування.
Контроль правильності визначення митної вартості товарів здійснюється митним органом під час проведення митного контролю і митного оформлення шляхом перевірки числового значення заявленої митної вартості. Контроль правильності визначення митної вартості товарів за основним методом - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту (вартість операції), здійснюється митним органом шляхом перевірки розрахунку, здійсненого декларантом, за відсутності застережень щодо застосування цього методу, визначених у частині першій статті 58 цього Кодексу (частини перша, друга статті 54 МК України).
Відповідно до пункту 1 частини четвертої статті 54 МК України митний орган під час здійснення контролю правильності визначення митної вартості товарів зобов`язаний здійснювати контроль заявленої декларантом або уповноваженою ним особою митної вартості товарів шляхом перевірки числового значення заявленої митної вартості, наявності в поданих зазначеними особами документах усіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.
Як визначено частиною п`ятою статті 54 МК України, митний орган з метою здійснення контролю правильності визначення митної вартості товарів має право: 1) упевнюватися в достовірності або точності будь-якої заяви, документа чи розрахунку, поданих для цілей визначення митної вартості; 2) у випадках, встановлених цим Кодексом, письмово запитувати від декларанта або уповноваженої ним особи встановлені статтею 53 цього Кодексу додаткові документи та відомості, якщо це необхідно для прийняття рішення про визнання заявленої митної вартості; 3) у випадках, встановлених цим Кодексом, здійснювати коригування заявленої митної вартості.
У частині третій статті 53 МК України встановлено, що у разі якщо документи, зазначені у частині другій цієї статті, містять розбіжності, які мають вплив на правильність визначення митної вартості, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари, декларант або уповноважена ним особа на письмову вимогу митного органу зобов`язані протягом 10 календарних днів надати (за наявності) такі додаткові документи: 1) договір (угоду, контракт) із третіми особами, пов`язаний з договором (угодою, контрактом) про поставку товарів, митна вартість яких визначається; 2) рахунки про здійснення платежів третім особам на користь продавця, якщо такі платежі здійснюються за умовами, визначеними договором (угодою, контрактом); 3) рахунки про сплату комісійних, посередницьких послуг, пов`язаних із виконанням умов договору (угоди, контракту); 4) виписку з бухгалтерської документації; 5) ліцензійний чи авторський договір покупця, що стосується оцінюваних товарів та є умовою продажу оцінюваних товарів; 6) каталоги, специфікації, прейскуранти (прайс-листи) виробника товару; 7) копію митної декларації країни відправлення; 8) висновки про якісні та вартісні характеристики товарів, підготовлені спеціалізованими експертними організаціями, та/або інформація біржових організацій про вартість товару або сировини.
Згідно з частиною четвертою статті 53 МК України у разі якщо митний орган має обґрунтовані підстави вважати, що існуючий взаємозв`язок між продавцем і покупцем вплинув на заявлену декларантом митну вартість, декларант або уповноважена ним особа на письмову вимогу митного органу, крім документів, зазначених у частинах другій та третій цієї статті, подає (за наявності) такі документи: 1) виписку з бухгалтерських та банківських документів покупця, що стосуються відчуження оцінюваних товарів, ідентичних та/або подібних (аналогічних) товарів на території України; 2) довідкову інформацію щодо вартості у країні-експортері товарів, що є ідентичними та/або подібними (аналогічними) оцінюваним товарам; 3) розрахунок ціни (калькуляцію).
Забороняється вимагати від декларанта або уповноваженої ним особи будь-які інші документи, відмінні від тих, що зазначені в цій статті (частина п`ята статті 53 МК України).
Із наведених положень випливає, що митний орган має повноваження здійснювати контроль правильності обчислення декларантом митної вартості, але ці повноваження здійснюються у спосіб, визначений законом. Зокрема, витребовування додаткових документів на підтвердження задекларованої митної вартості може мати місце тільки у випадку наявності обґрунтованих сумнівів у достовірності поданих декларантом відомостей. Такі сумніви можуть бути зумовлені неповнотою поданих документів для підтвердження заявленої митної вартості товару, невідповідністю характеристик товару, зазначених у поданих документах, митному огляду цих товару, порівнянням рівня заявленої митної вартості товару з рівнем митної вартості ідентичних або подібних товару, митне оформлення яких уже здійснено, і таке інше. Наявність у митного органу обґрунтованого сумніву в правильності визначення митної вартості є обов`язковою, оскільки з цією обставиною закон пов`язує можливість витребовування додаткових документів у декларанта та надає митному органу право вчиняти наступні дії, спрямовані на визначення дійсної митної вартості товару. При цьому лише виявлення одного або декількох з фактів, зазначених у частині третій статті 53 МК України (подані документи, зазначені у частині другій цієї статті, містять розбіжності, мають ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари), є підставою для витребування додаткових документів, перелік яких наведений у цій нормі. Разом з тим витребувати необхідно ті документи, які дають можливість пересвідчитись у правильності чи помилковості задекларованої митної вартості, а не всі, які передбачені статтею 53 МК України. Ненадання повного переліку витребуваних документів може бути підставою для визначення митної вартості не за першим методом лише тоді, коли подані документи є недостатніми чи такими, що у своїй сукупності не спростовують сумнів у достовірності наданої інформації.
Як вбачається із матеріалів справи, спір між сторонами виник з приводу правильності визначення декларантом митної вартості імпортованого товару за основним методом (за ціною договору (контракту).
Статтею 57 МК України встановлено, що визначення митної вартості товару, які ввозяться в Україну відповідно до митного режиму імпорту, здійснюється за такими методами: 1) основний за ціною договору (контракту) щодо товару, які імпортуються (вартість операції); 2) другорядні: а) за ціною договору щодо ідентичних товару; б) за ціною договору щодо подібних (аналогічних) товару; в) на основі віднімання вартості; г) на основі додавання вартості (обчислена вартість); ґ) резервний.
Основним методом визначення митної вартості товару, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, є перший метод за ціною договору (вартість операції).
Кожний наступний метод застосовується лише у разі, якщо митна вартість товару не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу відповідно до норм цього Кодексу.
У разі якщо неможливо застосувати жоден із зазначених методів, митна вартість визначається за резервним методом відповідно до вимог, встановлених статтею 64 цього Кодексу.
Суд зазначає, що наявність у митного органу інформації про ціну подібних чи аналогічних товарів може призвести до виникнення сумнівів у правильності визначення митної вартості товару та ініціювання повної її перевірки, але така інформація не є підставою для прийняття рішення про коригування митної вартості товару.
Відповідно до частини шостої статті 54 МК України митний орган може відмовити у митному оформленні товарів за заявленою декларантом або уповноваженою ним особою митною вартістю виключно за наявності обґрунтованих підстав вважати, що заявлено неповні та/або недостовірні відомості про митну вартість товарів, у тому числі невірно визначено митну вартість товарів, у разі: 1) невірно проведеного декларантом або уповноваженою ним особою розрахунку митної вартості; 2) неподання декларантом або уповноваженою ним особою документів згідно з переліком та відповідно до умов, зазначених у частинах другій - четвертій статті 53 цього Кодексу, або відсутності у цих документах всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари; 3) невідповідності обраного декларантом або уповноваженою ним особою методу визначення митної вартості товару умовам, наведеним у главі 9 цього Кодексу; 4) надходження до митного органу документально підтвердженої офіційної інформації митних органів інших країн щодо недостовірності заявленої митної вартості.
Наведені норми зобов`язують митницю зазначати конкретні обставини, які викликали сумніви, причини неможливості їх перевірки на підставі наданих декларантом документів, а також обґрунтувати необхідність перевірки спірних відомостей та зазначити документи, надання яких може усунути сумніви у їх достовiрностi.
Разом з тим, у разі якщо під час проведення митного контролю митний орган не може аргументовано довести, що заявлено неповні та/або недостовірні відомості про митну вартість товарів, у тому числі невірно визначено митну вартість товарів, заявлена декларантом або уповноваженою ним особою митна вартість вважається визнаною автоматично (частина сьома статті 54 МК України).
Згідно з частиною першою статті 55 МК України рішення про коригування заявленої митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України з поміщенням у митний режим імпорту, приймається митним органом у письмовій формі під час здійснення контролю правильності визначення митної вартості цих товарів як до, так і після їх випуску, якщо митним органом у випадках, передбачених частиною шостою статті 54 цього Кодексу, виявлено, що заявлено неповні та/або недостовірні відомості про митну вартість товарів, у тому числі невірно визначено митну вартість товарів.
Судом встановлено, що спірне рішення прийняте відповідачем з підстав, визначених пунктом 2 частини шостої статті 54 МК України: декларант не надав усіх додаткових документів, витребуваних митницею, згідно з переліком та відповідно до умов, зазначених у частинах другій - четвертій статті 53 цього Кодексу, а подані до митного оформлення документи містять розбіжності.
Частиною другою статті 58 МК України встановлено, що метод визначення митної вартості товарів за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються, не застосовується, якщо використані декларантом або уповноваженою ним особою відомості не підтверджені документально або не визначені кількісно і достовірні та/або відсутня хоча б одна із складових митної вартості, яка є обов`язковою при її обчисленні.
Митною вартістю товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, є ціна, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за товари, якщо вони продаються на експорт в Україну, скоригована в разі потреби з урахуванням положень частини десятої цієї статті (частина четверта статті 58 МК України).
У розумінні частини п`ятої статті 58 МК України ціна, що була фактично сплачена або підлягає сплаті, - це загальна сума всіх платежів, які були здійснені або повинні бути здійснені покупцем оцінюваних товарів продавцю або на користь продавця через третіх осіб та/або на пов`язаних із продавцем осіб для виконання зобов`язань продавця.
Повний перелік витрат, які підлягають додаванню до ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за оцінювані товари при визначенні митної вартості, визначений частиною десятою статті 58 МК України.
Разом із цими документами було надано додаткові документи: рахунок фактуру ITTPR00020222 від 24.05.2023, декларацію про проходження товару (Declaration of origin) ITTPR00020222 від 24.05.2023, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_1 від 05.06.2023, документ, шо підтверджує вартість перевезення товару б/н від 07.08.2023, договір про надання послуг митного брокера б/н від 04.08.2023, акт про проведення фізичного огляду товарів та інших предметів від 07.08.2023, доручення від 03.08.2023, квитанція № 670 від 07.08.2023, скрін аукціону 07.08.2023, фото, копія митної декларації країни відправлення 23РБ412010Е1197950 від 04.08.2023.
На думку суду, подані декларантом відповідно до частини другої статті 53 МК України документи підтверджують складові митної вартості за першим (основним) методом, дозволяють ідентифікувати оцінюваний товар та містять об`єктивні дані, що піддаються обчисленню.
Так, договором купівлі-продажу вживаних автомобілів від 24.05.2023, номер замовлення: ІТТРК00020222 визначено вартість автомобіля 1500 євро, послуги управління документами 339 євро, послуги управління автомобілем 129 євро, аукціонна комісія 196 євро.
Отже, заявлена декларантом за першим методом митна вартість оцінюваного товару підтверджується поданими до митного оформлення документами, вони містять достатньо відомостей щодо ціни товару, при цьому товарно-супровідні документи не містять відомостей, що відповідно до визначених сторонами контракту умов позивач має нести інші витрати.
Щодо посилання відповідача, що відповідно до документа від 07.08.2023 «ІНФОРМАЦІЮ ПРО ТРАНСПОРТНІ ВИТРАТИ» про вартість перевезення автомобіля зазначена в розмірі 300 евро, однак у вказаній інформації відсутній пункт відправлення та пункт перетину та не вказано кілометраж, суд зазначає, що відповідачем не наведено взаємозв`язку між рівнем митної вартості, визначеної декларантом, та незаповненими графами у міжнародній вантажно-митній декларації.
Щодо посилання відповідача, що згідно зі звітом про незалежну оцінку колісного транспортного засобу автомобіля марки «RENAULT», модель «KOLEOS», номер VIN - НОМЕР_2 , проведеного оцінювачем ФОП ОСОБА_3 , вартість вказаного транспортного засобу (об`єкта оцінки) станом на 11.08.2023 становить 2099,00 євро, суд зазначає, що ціна вказана у звіті не перевищує заявлену позивачем вартість.
Крім того, відповідач вказав, що згідно договору купівлі-продажу вживаних автомобілів від 24.05.2023 №ITTPR00020222 позивачем на аукціоні придбано автомобіль марки "RENAULT", модель "KOLEOS", проте в «ІНФОРМАЦІЮ ПРО ТРАНСПОРТНІ ВИТРАТИ» зазначено автомобіль марки "RENAULT", модель " CAPTUR ", суд зауважує, що у вказаному документі крім марки автомобіля та моделі автомобіля зазначено його ідентифікаційний номер (VIN) - НОМЕР_2 , що відповідає вказаним даним про автомобіль у інших наданих документах, тому не може прийматися як належна підстава для прийняття рішення про коригування митної вартості.
Суд зазначає, що відповідно до частини четвертої статті 57 Митного кодексу України застосуванню другорядних методів передує процедура консультацій між митним органом та декларантом з метою визначення основи вартості згідно з положеннями статтей 59 і 60 цього Кодексу. Під час таких консультацій митний орган та декларант можуть здійснити обмін наявною у кожного з них інформацією за умови додержання вимог щодо її конфіденційності.
У той же час, доказів того, що відповідач провів необхідні консультації у належний спосіб, матеріали справи не містять. Саме лише посилання на проведення консультацій не можна вважати таким, що відповідає нормам закону.
Суд звертає увагу, що в адміністративних процедурах із митного контролю та митного оформлення митний орган повинен обґрунтувати (довести) законність свого рішення; відповідно рішення митного органу не може ґрунтуватися на припущеннях, на сумнівах про повноту і достовірність відомостей про заявлену митну вартість товару; висновки цього органу повинні ґрунтуватися на достовірних і вичерпних доказах.
Відповідно до частини третьої статті 318 Митного кодексу України митний контроль має передбачати виконання митними органами мінімуму митних формальностей, необхідних для забезпечення додержання законодавства України з питань державної митної справи.
Ця норма також відповідає стандартним правилам, встановленим пунктами 3.16 та 6.2 Загального додатку до Міжнародної конвенції про спрощення та гармонізацію митних процедур, до якої Україна приєдналась згідно із Законом України від 15.02.2011 3018-VI Про внесення змін до Закону України Про приєднання України до Протоколу про внесення змін до Міжнародної конвенції про спрощення та гармонізацію митних процедур, якими запроваджено стандартні правила: на підтвердження декларації на товари митна служба вимагає тільки ті документи, які є необхідними для проведення контролю за даною операцією та забезпечення виконання усіх вимог щодо застосування митного законодавства; митний контроль обмежується мінімумом, необхідним для забезпечення дотримання митного законодавства.
Крім того, це узгоджується з проголошеними у статті 8 Митного кодексу України принципами здійснення державної митної справи на засадах законності та презумпції невинуватості, єдиного порядку переміщення товару, транспортних засобів через митний кордон України, спрощення законної торгівлі, заохочення доброчесності та інших.
Також суд зазначає, що Верховний Суд в постанові від 08 жовтня 2019 року у справі № 803/776/17 вказав, що декларант не зобов`язаний (звільнений від обов`язку) доводити правильність заявленої ним митної вартості: його твердження про розмір митної вартості вважається правомірним, поки протилежне не буде доведено контролюючим органом.
З урахуванням зазначеного, суд дійшов до висновку, що митний орган не навів доказів того, що документи, подані декларантом, є недостатніми чи такими, що у своїй сукупності викликають сумнів у достовірності наданої інформації. Митним органом не було надано жодного документа, який би підтвердив митну вартість товару, визначену відповідачем за резервним методом.
Відтак, картка відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення за №UА206020/2023/000337 від 10.08.2023 та рішення про коригування митної вартості товарів №иА206000/2023/000112/2 від 10.08.2023 прийняті всупереч нормам чинного законодавства, а тому їх слід визнати протиправними та скасувати, а позов задовольнити.
Крім того, позивач просить стягнути витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7000 грн, з приводу цього суд зазначає про таке.
Стаття 132 Кодексу адміністративного судочинства України визначає види судових витрат, відповідно до частини 1 якої, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до частини 3 статті 132 даного Кодексу до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката запроваджено у частині 5 статті 134 Кодексу. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
За змістом частини 7 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Відповідно до ст. 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Частиною 2 ст. 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
У справі East/West Alliance Limited проти України Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, виходив із того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.
Пунктом 269 цього рішення визначено, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд у разі, якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також чи була їх сума обґрунтованою.
Верховний Суд у постанові від 11 грудня 2019 року у справі № 2040/6747/18 вказав, що при визначенні суми відшкодування витрат на правничу допомогу суд враховує критерії реальності адвокатських послуг (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерії розумності, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Отже, при визначенні суми відшкодування витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, слід виходити з реальності цих витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи. Витрати мають бути документально підтверджені та доведені.
Ключовим критерієм під час розгляду питання щодо можливості стягнення витрат на професійну правничу допомогу у справі, яка розглядається, є розумність заявлених витрат, тобто розмір відповідної суми має бути обґрунтованим. Крім того, підлягає оцінці необхідність саме такого розміру витрат.
Відповідно до положень статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" від 05.07.2012 № 5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
При цьому, розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Суд враховує правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (№11-562ас18) про те, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Серед матеріалів справи наявний ордер на надання правової допомоги позивачу, акт обсягу надання правової допомоги до договору про надання правової (правничої) допомоги від 16.08.2023, договір про надання правової (правничої) допомоги від 16.08.2023, виписка по рахункам за 12.10.2023 про сплату гонорару за договором про надання правової допомоги.
Аналізуючи подані документи, на думку суду, розрахунок правничої допомоги дещо завищений у співвідношенні до наявної судової практики та обсягу наданих позивачу послуг та є неспівмірним зі складністю виконаних адвокатом робіт.
Більше того, суд враховує, що розгляд справи проводився у письмовому провадженні.
На підставі вищенаведеного, суд доходить висновку, про наявність підстав для часткового стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу в сумі 3500 грн..
Щодо стягнення витрат на послуги перекладача суд зазначає, що в матеріалах справи наявна квитанція про сплату послуг за переклад у сумі 1350 від 18.08.2023.
Пунктами 5, 6 ст. 137 КАС України визначено, що розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, перекладача чи експерта встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів.
Розмір витрат на оплату робіт (послуг) залученого стороною спеціаліста, перекладача чи експерта має бути співмірним із складністю відповідної роботи (послуг), її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт (надання послуг).
Зважаючи на вказане, суд робить висновок щодо підтвердження витрат на послуги перекладача.
Згідно з частиною першою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Отже, за рахунок бюджетних асигнувань Івано-Франківської митниці ДМСУ на користь позивача слід стягнути судовий збір в сумі 2147,20 грн.
На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ВИРІШИВ:
Позов задовольнити повністю.
Визнати протиправною та скасувати картку відмови Івано-Франківської митниці Державної митної служби України в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення за №UА206020/2023/000337 від 10.08.2023/
Визнати протиправним та скасувати рішення Івано-Франківської митниці Державної митної служби України про коригування митної вартості товарів №UА206000/2023/000112/2 від 10.08.2023/
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Гомельчук С.В.