Справа № 755/16030/23
Суддя: Мєзєнцев Євген Ігорович
Дата ухвалення: 2023-12-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2023 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд в складі: головуючого - судді Мєзєнцева Є.І., суддів - Епель О.В., Файдюка В.В., при секретарі Войтковській Ю.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 30 жовтня 2023 року у справі за адміністративним позовом громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області про визнання протиправним і скасування рішення,

ВСТАНОВИВ :

Громадянин Республіки Узбекистан ОСОБА_1 звернувся до Дніпровського районного суду м.Києва з адміністративним позовом до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення від 25 липня 2023 року про примусове видворення з України громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 .

Рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 30 жовтня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Представник позивача у судовому засіданні підтримав вимоги апеляційної скарги, просив скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Крім того, у судовому засіданні представником позивача було заявлено клопотання про витребування доказів у справі №755/16030/23 та виклик свідка.

Колегія суддів звертає увагу, що ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 11 грудня 2023 року у задоволенні аналогічних клопотань було відмовлено, а беручи до уваги, що підстави вказаних клопотань не змінились, суд дійшов висновку про відмову задоволенні вказаних клопотань.

Представник відповідача до судового засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання був повідомлений належним чином.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення окружним адміністративним судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Судом першої інстанції встановлено, що 25 липня 2023 р. співробітники Департаменту патрульної поліції м. Києва виявили громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який прибув до України 10.09.2018 через КПП «Бориспіль» з приватною метою.

Після закінчення терміну перебування територію України не покинув.

За порушення правил перебування іноземних громадян на території України 25 червня 2021 року управління ДМС в Сумській області притягнуло громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 203 КУпАП та накладено на останнього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 2550 грн., який відповідачем по справі не сплачено.

Особу відповідача ідентифіковано на підставі паспорта громадянина Республіки Узбекистан серії НОМЕР_1 , виданого 29.06.2015, строком дії до 28.06.2025.

Для отримання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту в Україні до компетентних органів відповідач офіційно не звертався, будь-яких інших дій для легалізації свого перебування на території України не вживав, тому стосовно останнього 25 червня 2021 року управління ДМС в Сумській області прийняло рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни у термін до 24.07.2021.

Із копії цього рішення видно, що зі змістом вказаного рішення відповідач був ознайомлений, йому було роз`яснено зміст цього рішення, наслідки його невиконання та порядок оскарження, що стверджується його особистим підписом.

Вказане рішення відповідач до суду не оскаржував.

Також, рішення про примусове повернення відповідач не виконав, хоча реально усвідомлював, що своїми умисними діями порушує законодавство України, а також офіційно не звертався до компетентних органів держави Україна про його легалізацію проживання на території держави Україна.

Надалі встановити місце проживання відповідача не надавалось за можливе, що унеможливило виконання рішення компетентного органу про повернення громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до країни походження або третьої країни.

25 липня 2023 року співробітники Департаменту патрульної поліції м. Києва виявили та затримали громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що свідчить копія протоколу МКМ № 000385 від 25.07.2023 про адміністративне затримання останнього.

Рішенням Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 25 липня 2023 р., та актом приймання передачі іноземця або особи без громадянства від 25.07.2023 громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , поміщено до Волинського пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

25.07.2023 рішенням Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області вирішено примусового видворити до країни походження або до третьої країни громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . (а.с. 16-17)

Рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 28 липня 2023 року в адміністративній справі № 158/2447/23 затримано громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з метою забезпечення виконання рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 25.07.2023 про його примусове видворення на строк достатній для виконання рішення суду але не більше як на 2 (два) місяці, починаючи з часу фактичного затримання - 16 год. 30 хв. 25.07.2023 з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України.

Приймаючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції мотивував його тим, що вимоги позивача про затримання відповідача з метою забезпечення виконання рішення компетентного органу щодо його примусового видворення належним чином обґрунтовані та узгоджуються з положеннями національного законодавства, а тому їх необхідно частково задовольнити.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 27 вересня 2023 року у справі № 158/2447/23 апеляційну скаргу громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 - залишено без задоволення, а рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 28 липня 2023 року в адміністративній справі № 158/2447/23 - без змін. (а.с. 49-51)

Позивач вважаючи рішення від 25 липня 2023 року незаконним та таким, що порушує його конституційні права, звернувся з відповідним позовом до суду.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Законом України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" визначено правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України.

За визначенням ст. 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» нелегальний мігрант - іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.

Пунктом 7 ч.1 ст.1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні.

Частиною 3 ст. 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» зазначено, що іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Відповідно до ч.3 ст.9 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

Підпунктом 10 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначено, що іноземці та особи без громадянства, які тимчасово проживають в Україні, - іноземці та особи без громадянства, які отримали посвідку на тимчасове проживання, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до вимог ст. 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Відповідно до частин 1, 3 ст. 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» в`їзд в Україну іноземцю або особі без громадянства не дозволяється: в інтересах забезпечення національної безпеки України або охорони громадського порядку; якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні; якщо при клопотанні про в`їзд в Україну така особа подала про себе завідомо неправдиві відомості або підроблені документи; якщо паспортний документ такої особи, віза підроблені, зіпсовані чи не відповідають установленому зразку або належать іншій особі; якщо така особа порушила у пункті пропуску через державний кордон України правила перетинання державного кордону України, митні правила, санітарні норми чи правила або не виконала законних вимог посадових та службових осіб органів охорони державного кордону, органів доходів і зборів та інших органів, що здійснюють контроль на державному кордоні; якщо під час попереднього перебування на території України іноземець або особа без громадянства не виконали рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або мають інші не виконані майнові зобов`язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи пов`язані з попереднім видворенням, у тому числі після закінчення терміну заборони подальшого в`їзду в Україну; якщо така особа намагається здійснити в`їзд через контрольні пункти в`їзду-виїзду на тимчасово окуповану територію без спеціального дозволу або така особа під час попереднього перебування на території України здійснила виїзд із неї через контрольний пункт в`їзду-виїзду.

Рішення про заборону в`їзду в Україну приймається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, Службою безпеки України або органом охорони державного кордону.

Згідно з ч. 1 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України). У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Відповідно до змісту ч. 2 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першій цієї статті, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в`їзду в Україну строком на три роки. Строк заборони щодо подальшого в`їзду в Україну обчислюється з дня винесення такого рішення.

Порядок дій посадових осіб територіальних органів, територіальних підрозділів Державної міграційної служби України під час прийняття рішень про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, їх документування та здійснення заходів з безпосереднього примусового повернення та примусового видворення за межі України визначає Інструкція про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23 квітня 2012 року №353/271/150 (далі - Інструкція).

Пункт 1.6 Інструкції вказує, що підставами для прийняття рішення про примусове повернення іноземців за межі України є: дії іноземців, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; дії іноземців, що суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку; якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні.

Аналіз вищезазначених правових норм дає підстави для висновку, що іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування в Україні можуть бути примусово повернуті або примусово видворені з України на підставі рішення про примусове повернення. При цьому, до такого рішення встановлено ряд вимог, зокрема в останньому зазначаються підстави його прийняття, порядок оскарження та наслідки його невиконання. В той же час, у разі невиконання іноземцем чи особою без громадянства рішення про примусове видворення, законодавцем встановлено обов`язок для органу ДМС перевірити обставини, які перешкоджали його невиконанню.

Судом встановлено, що відповідач незаконно перебуває на території України, не виконав у встановлені строки без поважних причин рішення компетентного органу від 25.06.2021 року про його примусове повернення до країни походження або третьої країни, та, перебуваючи на території України з 2018 року, не вживав всіх залежних від нього заходів/дій щодо легалізації свого перебування на території України.

Водночас, суд критично оцінює твердження позивача про втрату ним 14.08.2020 року паспорта громадянина Республіки Узбекистан, оскільки згідно постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 27 вересня 2023 року у справі № 158/2447/23 особу відповідача ідентифіковано на підставі паспорта громадянина Республіки Узбекистан серії НОМЕР_1 , виданого 29.06.2015, строком дії до 28.06.2025 року.

Відповідно до ч. 4 ст. 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Крім того, суд критично оцінює твердження позивача про оплату ним штрафу згідно постанови від 25.06.2021 року про притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 203 КУпАП, оскільки позивачем не долучено доказів такої оплати ані під час розгляду справи № 158/2447/23, ані в даному провадженні.

Відповідно до приписів ч. 19 ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземці та особи без громадянства, які в установленому порядку уклали контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України, Державній спеціальній службі транспорту, Національній гвардії України, вважаються такими, які на законних підставах тимчасово проживають на території України на період дії контракту про проходження військової служби у Збройних Силах України, Державній спеціальній службі транспорту, Національній гвардії України. Тимчасове проживання на території України таких іноземців та осіб без громадянства підтверджується військовим квитком рядового, сержантського і старшинського складу.

Разом з тим, позивачем не долучено до позовної заяви доказів в установленому порядку укладення ним контракту про проходження військової служби у Збройних Силах України, а долучена позивачем Довідка волонтера від 18.08.2022 року не дає позивачу право законного проживання на території України.

Суд звертає увагу, що позивачем не було надано суду доказів наявності у нього діючої посвідки про тимчасове перебування на території України, а також докази своєчасного звернення позивача до органів міграційної служби із заявою про надання посвідки на тимчасове проживання або дозволу на імміграцію в Україну.

Таким чином, позивач не надав ані відповідачу, ані суду доказів легального перебування на території України, а також доказів того, що позивач звертався до відповідних органів виконавчої влади із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до дня винесення рішення про примусове повернення з України, що також спростовує порушення відповідачем діючого законодавства при прийнятті оскаржуваного позивачем рішення щодо примусового повернення і примусового видворення з України.

Суд звертає увагу, що нормативно визначені процедури «примусове повернення» та «примусове видворення» належать до системи адміністративно-правових заходів, спрямованих на примушування іноземців та осіб без громадянства покинути територію України, мають різні підстави їх застосування.

Рішенню про примусове видворення повинно передувати рішення про примусове повернення.

Водночас, як було встановлено судом, рішення управління ДМС в Сумській області про примусове повернення до країни походження або третьої країни від 25.06.2021 року позивачем не оскаржувалось.

За наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що під час прийняття оскаржуваного рішення, відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені законодавством України, а тому відсутні правові підстави для скасування рішення про примусове видворення позивача з України від 25 липня 2023 року.

Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Решта тверджень та посилань сторін судовою колегією апеляційного суду не приймається до уваги через їх неналежність до предмету позову або непідтвердженість матеріалами справи.

При цьому, колегія суддів зазначає, що згідно з п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Однак, згідно з п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Ruiz Torija v. Spain" від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Решта тверджень та посилань сторін судовою колегією апеляційного суду не приймається до уваги через їх неналежність до предмету позову або непідтвердженість матеріалами справи.

За правилами ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 30 жовтня 2023 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена безпосередньо до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного суду у тридцятиденний строк в порядку, встановленому статтями 329-331 КАС України.

Головуючий суддя Є.І.Мєзєнцев

cуддя О.В.Епель

суддя В.В.Файдюк