Справа № 640/20700/22
Суддя: Жукова Є.О.
Дата ухвалення: 2023-12-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 грудня 2023 року м. Київ № 640/20700/22

Київський окружний адміністративний суд у складі судді Жукової Є.О., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1
доДержаної податкової служби України
проскасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

29 листопада 2022 року ОСОБА_1 (позивач/ ОСОБА_1 ) звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Держаної податкової служби України (відповідач/ ДПС України), в якому просить суд:

- скасувати наказ ДПС від 22.08.2022 №1348-о про звільнення та поновити на роботі (державній службі) на рівнозначній посаді;

- стягнути з відповідача середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

В обґрунтування поданої позовної заяви позивач зазначає наступне.

З 2009 року позивач ОСОБА_1 працює в органах податкової служби. В період з 04.10.2021 року відповідно до її заяви від 29.09.2021 року, наказом від 04.10.2021 року №2014-о позивача було переведено з посади головного державного ревізора - інспектора відділу управління стягнення боргів та роботи з безхазяйним майном Департаменту по роботі з податковим боргом Державної податкової служби України на посаду головного державного ревізора - інспектора відділу узгодження та аналізу контрольованих операцій управління адміністрування податку на прибуток, неприбуткових установ і організацій та спрощеної системи оподаткування Департаменту управління ризиками Державної податкової служби України на період відпустки без збереження заробітної плати, як матері дитини, яка потребує домашнього догляду ОСОБА_2 або фактичного виходу її на роботу зі збереженням існуючих надбавок, з якої позивач була звільнена наказом ДПС від 22.08.2022 року №1348-о внаслідок подання ОСОБА_2 заяви про вихід з відпустки без збереження заробітної плати, як матері дитини, яка потребує домашнього догляду з 25.08.2022 року.

Позивач зазначає, що з 12.03.2022 року по теперішній час перебуває в Мюнхені (Федеративна Республіка Німеччина), до якого вона змушена була тікати від війни для збереження власного життя та шукати тимчасового притулку.

Відтак, посилаючись на порушення з боку відповідача ст. ст.41, 47 КЗпП України, ст. ст. 83, 85, 87 Закону України «Про державну службу», позивач вважає оскаржуваний наказ таким, що є прийнятим з порушенням вимог трудового законодавства, а відтак, таким, що підлягає скасуванню як незаконний.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 05.12.2022 суд ухвалив вважати поважними причини пропуску строку звернення до суду та поновити ОСОБА_1 строк на звернення до суду, відкрити провадження у справі.

Відповідно до Закону України "Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду" від 13.12.2022 №2825-ІХ ліквідовано Окружний адміністративний суд міста Києва; утворено Київський міський окружний адміністративний суд із місцезнаходженням у місті Києві; визначено територіальну юрисдикцію Київського міського окружного адміністративного суду, яка поширюється на місто Київ.

Пунктом 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» від 13.12.2022 №2825-ІХ установлено, що з дня набрання чинності цим Законом: до початку роботи Київського міського окружного адміністративного суду справи, підсудні окружному адміністративному суду, територіальна юрисдикція якого поширюється на місто Київ, розглядаються і вирішуються Київським окружним адміністративним судом.

На виконання положень п. 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України "Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду" від 13 грудня 2022 року №2825-ІХ, справа № 640/20700/22 за позовом ОСОБА_1 до Державної податкової служби України, надіслана 05.10.2023 до Київського окружного адміністративного суду за належністю.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.11.2023, справу №640/20700/22 передано судді Жуковій Є.О.

02.11.2023 року зазначену позовну заяву було фактично передано судді Жуковій Є.О.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 06.11.2023 прийнято справу №640/20700/22 до провадження судді Жукової Є.О. Розгляд справи розпочато спочатку. Суд ухвалив здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, встановленими ст. ст. 257-262 КАС України без повідомлення (виклику) учасників справи.

Вказаною ухвалою від 06.11.2023 витребувано від відповідача: матеріали особової справи позивача, довідку про середню заробітну плату позивача за останні два повністю відпрацьовані календарні місяці роботи перед звільненням. Встановлено учасникам справи строк для подання відзиву, відповіді на відзив, заперечень та пояснень.

22 листопада 2023 року від Державної податкової служби України до Київського окружного адміністративного суду надійшов відзив на позов, в якому відповідач просив у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі.

Відповідач зазначає, наказом ДПС від 22.08.2022 №1348-о «Про звільнення ОСОБА_1 » відповідно до частини другої статті 85 Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 року № 889-VII у зв`язку з закінченням строку договору, пункт 2 статті 36 КЗпП України позивача - ОСОБА_1 звільнено з посади 24.08.2022 року, про що її ознайомлено 22.08.2022 року відповідно до частини першої статті 91 Закону № 889-VII та вимог Порядку фіксації доведення інформації або документів до відома державного службовця шляхом використання засобів телекомунікаційного зв`язку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.12.2019 року №1042.

При цьому, як зазначає відповідач, Порядок фіксації доведення інформації або документів до відома державного службовця шляхом використання засобів телекомунікаційного зв`язку, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 11.12.2019 року №1042, не передбачає обов`язку доведення інформації або документів до відома державного службовця шляхом використання засобів телекомунікаційного зв`язку.

Крім того, оскільки в день звільнення позивач була відсутня на робочому місці та з її боку не було надано письмової згоди на направлення трудової книжки на її адресу відповідно до п.4.2 розділу 4 Інструкціїї про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 року №58, ОСОБА_1 було повідомлено про необхідність отримання трудової книжки листом ДПС від 25.08.2022 року №6400/П/99-00-11-01-01-09.

Відтак, відповідач вважає, що його дії є законними з огляду на дотримання процедури звільнення ОСОБА_1 відповідно до норм чинного законодавства України, та в таких діях відсутня вина державного органу, який лише забезпечив реалізацію норм того законодавства, яке застосовується до спірних правовідносин.

Крім того, в тексті відзиву відповідачем фактично було заявлено клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін.

Щодо заявленого клопотання суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), адміністративне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку позовного провадження (загального або спрощеного).

Умови, за яких суд має право розглядати справи у загальному або спрощеному позовному провадженні, визначаються КАС України (ч. 5 ст. 12 КАС України).

Відповідно до ч. 2 ст. 257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Згаданою ч. 4 ст. 257 КАС України, а також ч. 4 ст. 12 КАС України вказано чіткий перелік категорій справ, які за правилами спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті, а саме справи у спорах: 1) щодо оскарження нормативно-правових актів, за винятком випадків, визначених цим Кодексом; 2) щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо позивачем також заявлено вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної такими рішеннями, діями чи бездіяльністю, у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 3) про примусове відчуження земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності; 4) щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно з пункту 6 частини шостої статті 12 КАС України справами незначної складності є справи у яких суд дійде висновку про їх незначну складність, за винятком справ, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем заявлено вимоги про визнання протиправним та скасування наказу відповідача про звільнення з роботи та поновлення на роботі.

Таким чином, виходячи з предмету та підстав даного позову, суд звертає увагу, що даний спір не належить до переліку, визначеного частиною четвертою статті 12 КАС України, та не підлягає розгляду за правилами загального позовного провадження, а в силу положень пункту 1 частини 6 статті 12 КАС України є справою незначної складності.

Водночас, Кодексом визначено, а саме частиною другою статті 12 КАС України, що спрощене позовне провадження призначене для розгляду справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Так, дослідивши матеріали справи, враховуючи те, що дана справа, де предметом спору є розгляд питання правомірності рішення про звільнення позивача з публічної служби, суд дійшов висновку, що дана справа підлягає розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, оскільки вважає, що швидкість вирішення справи вказаної категорії є пріоритетним.

Враховуючи викладене, а також, що характер спірних правовідносин та предмет доказування у даній справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, зважаючи на норми Указу Президента України від 17.08.2023 №451/2023 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», та з метою збереження життя та здоров`я людей, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні клопотання представника Державної податкової служби про розгляд адміністративної справи в судовому засіданні.

01 грудня 2023 року Київським окружним адміністративним судом було отримано додаткові пояснення відповідача, з доданими матеріалами особової справи ОСОБА_1 та довідкою про середньомісячну заробітну плату ОСОБА_1

02 грудня 20203 року Київським окружним адміністративним судом було отримано відповідь на відзив, відповідно до тексту якої позивачем зазначено наступне. Доводи відповідача, викладені у відзиві, спрямовані лише на уникнення законної відповідальності і жодним чином не вказують на відсутність порушення з боку відповідача права позивача та вимог статей 40, 41 КЗпП України та статей 83, 85, 87 Закону України «Про державну службу».

Фактично про те, що ОСОБА_2 було надано заяву про вихід з відпустки без збереження заробітної плати, як матері дитини, яка потребує домашнього догляду з 25.08.2022 року та закінчення строку перебування на займаній посаді позивача з 24.08.2022 року, позивач дізналась лише 22.08.2022 року з листа ДПС, який вона отримала 22.08.2022 року о 11 год. 32 хв. на адресу своєї електронної пошти про розгляд її заяв про надання відпусток. Також саме в цей день позивачем о 16 год. 38 хв. позивачу по вайберу з номера НОМЕР_1 надійшла копія оскаржуваного наказу про звільнення.

Позивач зазначає, що 23.08.2022 року останньою засобами електронного зв`язку було надіслано до ДПС заяву від 23.08.2022 з додатками про термінове надання позивачу інформації щодо вільних посад в ДПС для подальшого її переведення відповідно до вимог Кодексу законів про працю України., відповідь на яку ДПС надало тільки листом від 01.09.2022 за №6677/П/99-00-11-01-03-09 на електронну пошту позивача з зазначенням достатньої кількості вакантних посад рівнозначних займаній позивачем посаді.

Також позивач вказує, що відповідач, направляючи позивачу лист від 25.08.2022 року за №6400/П/99-00-11-01-03-09 щодо повідомлення про необхідність отримання трудової книжки засобами поштового зв`язку, знав, що позивач не перебуває в Україні та не отримає даний лист ДПС.

Здійснивши системний аналіз письмових доказів, наявних в матеріалах справи, оцінивши їх належність і допустимість в розумінні ст.ст.73 - 76 КАС України, суд

ВСТАНОВИВ:

Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, відповідно до пункту 1 частини першої статті 41 Закону № 889, на підставі поданої заяви, ОСОБА_1 переведено на посаду головного державного ревізора-інспектора відділу узгодження та аналізу контрольованих операцій управління адміністрування податку на прибуток, неприбуткових установ і організацій та спрощеної системи оподаткування Департаменту управління ризиками ДПС, на період відпустки без збереження заробітної плати, як матері дитини, яка потребує домашнього догляду ОСОБА_2 , або до фактичного виходу її на роботу (наказ ДПС від 04.10.2021 № 2014-О «Про переведення ОСОБА_1 »).

01 серпня 2022 року головним державним ревізором-інспектором відділу узгодження та аналізу контрольованих операцій управління адміністрування податку на прибуток, неприбуткових установ і організацій та спрощеної системи оподаткування Департаменту управління ризиками ДПС ОСОБА_2. подано заяву про вихід з відпустки без збереження заробітної плати, як матері дитини, яка потребує домашнього догляду, з 25.08.2022.

ОСОБА_1 на адресу, вказану в особовій справі, направлено лист ДПС від 10.08.2022 № 6139/П/99-00-11-01-02-09 про необхідність прибути до ДПС для вирішення питання щодо подальшого працевлаштування у зв`язку з поданням ОСОБА_2 заяви про вихід з відпустки без збереження заробітної плати, як матері дитини, яка потребує домашнього догляду, оскільки на момент написання заяви позивач знаходилась у відпустці за згодою сторін (наказ ДПС від 11.08.2022 №183-в «Про надання відпустки без збереження заробітної плати ОСОБА_1 ).

Наказом Державної податкової служби України від 22 серпня 2022 року №1384-о «Про звільнення ОСОБА_1 », відповідно до частині другої статті 85 Закону України 2Про державну службу», звільнено з 24 серпня 2022 року ОСОБА_1 з посади головного державного інспектора відділу узгодження та аналізу контрольованих операцій управління адміністрування податку на прибуток, неприбуткових установ і організацій та спрощеної системи оподаткування Департаменту управління ризиками ДПС України, яка була призначена на період відпустки без збереження заробітної плати, як матері дитини, яка потребує домашнього догляду ОСОБА_2 , або до фактичного виходу її на роботу, у зв`язку з закінченням строку договору, п. 2 ст. 36 КЗпП України.

Вважаючи вказаний наказ протиправним та таким, що підлягає скасуванню, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Оцінивши належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд приходить до наступних висновків.

Питання, пов`язані з визначенням принципів, правових та організаційних засад забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях, регулюванням відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначенням правового статусу державного службовця регулюються нормами Конституції України, Кодексу законів про працю України, Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 року № 889-VII, Порядку фіксації доведення інформації або документів до відома державного службовця шляхом використання засобів телекомунікаційного зв`язку, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 11.12.2019 року №1042, Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 року №58 тощо.

Відповідно до ст.19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 року № 889-VII державною службою є публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави, зокрема щодо:

1) аналізу державної політики на загальнодержавному, галузевому і регіональному рівнях та підготовки пропозицій стосовно її формування, у тому числі розроблення та проведення експертизи проектів програм, концепцій, стратегій, проектів законів та інших нормативно-правових актів, проектів міжнародних договорів;

2) забезпечення реалізації державної політики, виконання загальнодержавних, галузевих і регіональних програм, виконання законів та інших нормативно-правових актів;

3) забезпечення надання доступних і якісних адміністративних послуг;

4) здійснення державного нагляду та контролю за дотриманням законодавства;

5) управління державними фінансовими ресурсами, майном та контролю за їх використанням;

6) управління персоналом державних органів;

7) реалізації інших повноважень державного органу, визначених законодавством.

2. Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

Відповідно до ст.4 Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 року №889-VII визначається, що державна служба здійснюється з дотриманням таких принципів:

1) верховенства права - забезпечення пріоритету прав і свобод людини і громадянина відповідно до Конституції України, що визначають зміст та спрямованість діяльності державного службовця під час виконання завдань і функцій держави;

2) законності - обов`язок державного службовця діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;

3) професіоналізму - компетентне, об`єктивне і неупереджене виконання посадових обов`язків, постійне підвищення державним службовцем рівня своєї професійної компетентності, вільне володіння державною мовою і, за потреби, регіональною мовою або мовою національних меншин, визначеною відповідно до закону;

4) патріотизму - відданість та вірне служіння Українському народові;

5) доброчесності - спрямованість дій державного службовця на захист публічних інтересів та відмова державного службовця від превалювання приватного інтересу під час здійснення наданих йому повноважень;

6) ефективності - раціональне і результативне використання ресурсів для досягнення цілей державної політики;

7) забезпечення рівного доступу до державної служби - заборона всіх форм та проявів дискримінації, відсутність необґрунтованих обмежень або надання необґрунтованих переваг певним категоріям громадян під час вступу на державну службу та її проходження;

8) політичної неупередженості - недопущення впливу політичних поглядів на дії та рішення державного службовця, а також утримання від демонстрації свого ставлення до політичних партій, демонстрації власних політичних поглядів під час виконання посадових обов`язків;

9) прозорості - відкритість інформації про діяльність державного службовця, крім випадків, визначених Конституцією та законами України;

10) стабільності - призначення державних службовців безстроково, крім випадків, визначених законом, незалежність персонального складу державної служби від змін політичного керівництва держави та державних органів.

Відповідно до ст.9-1 Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 року № 889-VII визначається порядок доведення до відома державного службовця інформації або документів. Зокрема, вказується наступне:

1. Доведення інформації або документів до відома державного службовця відповідно до вимог цього Закону здійснюється шляхом її вручення або надсилання поштою, в тому числі з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку. У разі доведення інформації або документів шляхом використання інших засобів телекомунікаційного зв`язку такий спосіб фіксується протоколом у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

2. Інформація або документи надсилаються державному службовцеві за адресою місця проживання/перебування або на його адресу електронної пошти чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку за наявними в особовій справі контактними даними.

3. Державний службовець при вступі чи проходженні державної служби зобов`язаний повідомити службу управління персоналом про його засоби електронної пошти чи інші засоби телекомунікаційного зв`язку з ним з метою їх використання для доведення до відома державного службовця інформації або документів.

4. Інформація або документи, надіслані поштою, в тому числі електронною, чи шляхом передачі з використанням інших засобів зв`язку вважаються такими, що доведені до відома державного службовця на п`ятий календарний день з моменту їх відправлення.

Відповідно до статті 36 Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 року № 889-VII визначається, що особа, призначена на посаду державної служби вперше, публічно складає Присягу державного службовця такого змісту:

"Усвідомлюючи свою високу відповідальність, урочисто присягаю, що буду вірно служити Українському народові, дотримуватися Конституції та законів України, втілювати їх у життя, поважати та охороняти права, свободи і законні інтереси людини і громадянина, честь держави, з гідністю нести високе звання державного службовця та сумлінно виконувати свої обов`язки".

2. Особа, призначена на посаду державної служби вперше, виголошує Присягу державного службовця у присутності державних службовців структурного підрозділу, на посаду в якому її призначено, представників служби управління персоналом відповідного державного органу, підписує текст цієї Присяги і зазначає дату її складення.

3. Підписаний текст Присяги державного службовця є складовою особової справи державного службовця.

Відповідно до статті 62 Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 року № 889-VII визначаються додаткові обов`язки державного службовця щодо додержання службової дисципліни. Зокрема, зазначається, що державний службовець зобов`язаний виконувати обов`язки, визначені статтею 8 цього Закону, а також:

1) не допускати вчинків, несумісних із статусом державного службовця;

2) виявляти високий рівень культури, професіоналізм, витримку і тактовність, повагу до громадян, керівництва та інших державних службовців;

3) дбайливо ставитися до державного майна та інших публічних ресурсів.

2. Державний службовець особисто виконує покладені на нього посадові обов`язки.

Відповідно до статті 85 Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 року № 889-VII визначаються підстави припинення державної служби у зв`язку із закінченням строку призначення на посаду державної служби:

1. У разі призначення на посаду державної служби на певний строк державний службовець звільняється з посади в останній день цього строку.

2. Державний службовець, призначений на посаду державної служби на період заміщення тимчасово відсутнього державного службовця, за яким зберігалася посада державної служби, звільняється з посади в останній робочий день перед днем виходу на службу тимчасово відсутнього державного службовця. У такому разі тимчасово відсутній державний службовець зобов`язаний письмово повідомити керівника державної служби не пізніш як за 14 календарних днів про свій вихід на службу.

Відповідно до ст.40 Кодексу законів про працю України регулюється розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця, та зазначається наступне: трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем лише у випадках:

1) змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників;

2) виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров`я, які перешкоджають продовженню даної роботи, а так само в разі відмови у наданні допуску до державної таємниці або скасування допуску до державної таємниці, якщо виконання покладених на нього обов`язків вимагає доступу до державної таємниці;

3) систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного стягнення;

4) прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин;

5) нез`явлення на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності, не рахуючи відпустки по вагітності і родах, якщо законодавством не встановлений триваліший строк збереження місця роботи (посади) при певному захворюванні. За працівниками, які втратили працездатність у зв`язку з трудовим каліцтвом або професійним захворюванням, місце роботи (посада) зберігається до відновлення працездатності або встановлення інвалідності;

6) поновлення на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу;

7) появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння;

8) вчинення за місцем роботи викрадення (в тому числі дрібного) майна роботодавця, встановленого вироком суду, що набрав законної сили, чи постановою органу, до компетенції якого входить накладення адміністративного стягнення;

10) призову або мобілізації роботодавця - фізичної особи під час особливого періоду;

11) встановлення невідповідності працівника займаній посаді, на яку його прийнято, або виконуваній роботі протягом строку випробування;

12) вчинення працівником мобінгу (цькування), встановленого судовим рішенням, що набрало законної сили.

Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Не допускається звільнення працівника з ініціативи роботодавця в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

Відповідно до ст.41 Кодексу законів про працю України визначені додаткові підстави розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця з окремими категоріями працівників за певних умов. Зокрема, зазначено, що крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи роботодавця може бути розірваний також у випадках:

1) одноразового грубого порушення трудових обов`язків керівником підприємства, установи, організації всіх форм власності (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступниками, головним бухгалтером підприємства, установи, організації, його заступниками, а також службовими особами податкових та митних органів, яким присвоєно спеціальні звання, і службовими особами центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах державного фінансового контролю та контролю за цінами;

1-1) винних дій керівника підприємства, установи, організації, внаслідок чого заробітна плата виплачувалася несвоєчасно або в розмірах, нижчих від установленого законом розміру мінімальної заробітної плати;

1-2) вчинення керівником підприємства, установи, організації мобінгу (цькування) незалежно від форм прояву та/або невжиття заходів щодо його припинення, встановленого судовим рішенням, що набрало законної сили;

2) винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір`я до нього з боку роботодавця;

3) вчинення працівником, який виконує виховні функції, аморального проступку, не сумісного з продовженням даної роботи;

4) перебування всупереч вимогам Закону України "Про запобігання корупції" у прямому підпорядкуванні у близької особи;

4-1) наявності у працівника реального чи потенційного конфлікту інтересів, який має постійний характер і не може бути врегульований в інший спосіб, передбачений Законом України "Про запобігання корупції";

5) припинення повноважень посадових осіб;

6) неможливості забезпечення працівника роботою, визначеною трудовим договором, у зв`язку із знищенням (відсутністю) виробничих, організаційних та технічних умов, засобів виробництва або майна роботодавця внаслідок бойових дій.

Роботодавець з власної ініціативи зобов`язаний розірвати трудовий договір з посадовою особою в разі повторного порушення нею вимог законодавства у сфері ліцензування, з питань видачі документів дозвільного характеру або у сфері надання адміністративних послуг, передбачених статтями 166-10, 166-12, 188-44 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Розірвання договору у випадках, передбачених пунктами 1-5 частини першої та частиною другою цієї статті, провадиться з додержанням вимог частини третьої статті 40, а у випадках, передбачених пунктами 2 і 3 частини першої цієї статті, - також вимог статті 43 цього Кодексу.

Розірвання договору у випадках, передбачених пунктами 4 і 6 частини першої цієї статті, проводиться, якщо неможливо перевести працівника за його згодою на іншу роботу.

Відповідно до Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 року №58 визначається порядок видачі трудової книжки у разі звільнення, зокрема, вказується наступне:

4.1. У разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.

Власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення.

При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним у порядку, встановленому пунктом 2.10 цієї Інструкції.

4.2. Якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки.

Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника.

Відповідно до Порядку фіксації доведення інформації або документів до відома державного службовця шляхом використання засобів телекомунікаційного зв`язку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.12.2019 року №1042 визначається процедуру фіксації доведення інформації або документів до відома державного службовця шляхом використання засобів телекомунікаційного зв`язку відповідно до вимог Закону України "Про державну службу". Зокрема, зазначається наступне:

2. Інформація або документи надсилаються державному службовцю з використанням засобів телекомунікаційного зв`язку виключно на його адресу електронної пошти чи за іншими контактними даними, про які він повідомив службі управління персоналом під час вступу чи проходження державної служби та які зазначені в його особовій справі.

3. Факт доведення інформації або документів до відома державного службовця фіксується протоколом про доведення інформації або документів до відома державного службовця (далі - протокол).

4. Протокол складається в довільній формі працівником державного органу, визначеним суб`єктом призначення або керівником державної служби, та повинен містити:

1) дату, час та місце складення протоколу;

2) підставу надіслання інформації або документів державному службовцю з посиланням на відповідну норму Закону;

3) дату, час та вид засобу телекомунікаційного зв`язку, за допомогою якого надіслано інформацію або документи державному службовцю;

4) контактні дані державного службовця, за якими надіслано інформацію або документи з використанням засобу телекомунікаційного зв`язку (номер телефону, адресу електронної пошти тощо);

5) короткий зміст інформації або документів, які надіслані державному службовцю;

6) найменування посади, прізвище та власне ім`я державного службовця, якому надіслано інформацію або документи;

7) підпис, дату, найменування посади, прізвище та власне ім`я працівника державного органу, який надіслав інформацію або документи державному службовцю;

8) підпис, дату, найменування посади, прізвище та власне ім`я уповноваженого працівника державного органу, який склав протокол;

9) підпис, дату, найменування посади, прізвище та власне ім`я керівника служби управління персоналом;

10) додатки до протоколу, що підтверджують факт надіслання інформації або документів (копію знімку екрану засобу телекомунікаційного зв`язку тощо).

5. Протокол складається в одному примірнику та зберігається у службі управління персоналом.

6. Державний службовець, якому доведено інформацію або документи до відома, має право отримати завірену в установленому порядку копію відповідного протоколу.

Як вбачається з матеріалів даної адміністративної справи, позивачем будь - якими належними та допустимими доказами в розумінні ст. ст. 73 - 76 КАС України не обґрунтовано, в чому полягає незаконність оскаржуваного наказу, а також винесення його не на підставі, не у межах повноважень та не у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; без використання повноваження з метою, з якою це повноваження надано; необґрунтовано, тобто без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); небезсторонньо (упереджено); недобросовісно; нерозсудливо; без дотримання принципу рівності перед законом, без запобігання всім формам дискримінації; непропорційно, зокрема, без дотримання необхідного балансу між будь - якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямований оскаржуваний наказ; без урахування особи на участь у процесі прийняття рішення; несвоєчасно, тобто не протягом розумного строку, крім посилань на порушення відповідачем ст. ст.41, 47 КЗпП України, ст. ст. 83, 85, 87 Закону України «Про державну службу» при винесенні оскаржуваного наказу.

Більш того, крім зазначення безпосередньо в тексті позовної заяви про «більш ніж 12 - річний досвід роботи в органах податкової служби, вільний рівень володіння державною мовою, постійне підвищення своїх професійних знань та навичок для покращення якості державної служби, неодноразове отримання подяк за сумлінну працю, досягнення майстерності у професійній діяльності, проведення тренінгів для державних службовців апарату ДПС та територіальних органів ДПС, постійне внесення конструктивних пропозицій щодо покращення роботи Департаменту», а також факту «вимушеного перебування позивача в Мюнхені (Федеративна Республіка Німеччина)», куди позивач «вимушена була втекти від війни для збереження власного життя» і де знаходиться з 12.03.2022 року і по теперішній час, позивачем не було обґрунтовано дотримання останнім як здійснення в Мюнхені публічної професійної, політично неупередженої діяльності із практичного виконання завдань і функцій держави в межах визначення державної служби відповідно до ст.1 Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 року № 889-VII з 12.03.2022 року і по теперішній час, так і дотримання позивачем принципів державної служби, передбачених ст.4 Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 року № 889-VII.

Таким чином, позивач, перебуваючи поза межами України з 12.03.2022 року і по теперішній час, будь - якими належними та допустимими доказами в розумінні ст.ст.73 -76 КАС України, не обґрунтував порушення свого права після звільнення з посади головного державного ревізора - інспектора відділу узгодження та аналізу контрольованих операцій управління адміністрування податку на прибуток, неприбуткових установ і організацій та спрощеної системи оподаткування Департаменту управління ризиками Державної податкової служби України, на яку остання була переведена на період відпустки без збереження заробітної плати, як матері дитини, яка потребує домашнього догляду ОСОБА_2 або фактичного виходу її на роботу зі збереженням існуючих надбавок, з якої позивач була звільнена наказом ДПС від 22.08.2022 року №1348-о внаслідок подання ОСОБА_2 заяви про вихід з відпустки без збереження заробітної плати, як матері дитини, яка потребує домашнього догляду з 25.08.2022 року, а також не обгрунтував, яким чином збирається здійснювати в Мюнхені (Федеративна Республіка Німеччина) публічну професійну, політично неупереджену діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави в межах визначення державної служби відповідно до ст.1 Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 року № 889-VII у випадку поновлення її на роботі (державній службі) на рівнозначній посаді.

Зазначені обставини також опосередковано підтверджуються довідкою про середньомісячну заробітну плату, наявну в матеріалах справи, відповідно до тексту якої зазначено наступне.

Розрахунок середньомісячної заробітної плати проводиться відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» за останні 2 календарних місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто червень - липень 2022 року.

У червні - липні 2022 року ОСОБА_1 відпрацювала 0 робочих днів (планова кількість робочих днів 43 р.д.).

Абзацом п`ятим пункту 2 наведеного Порядку встановлено, що, якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

У квітні - травні 2022 року ОСОБА_1 відпрацювала 0 робочих днів (планова кількість робочих днів 43 р.д.).

Тобто, як зазначає відповідач, у ОСОБА_1 відсутній розрахунковий період для обчислення середньої заробітної плати. При цьому, відповідачем також було повідомлено, що посадовий (місячний) оклад згідно штатного розпису ДПС станом на 24.08.2022 р. за посадою головного державного інспектора становив 10300,00 грн., а середньоденна заробітна плата становить 338,37 (триста тридцять вісім гривень 37 копійок).

Відповідно до ч.1 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно - правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Враховуючи викладене вище та з огляду на докази, наявні в матеріалах даної адміністративної справи, в даному випадку відсутнім є факт порушення прав, свобод та інтересів позивача - фізичної особи з боку відповідача - суб`єкта владних повноважень, оскільки у позивача відсутня мета щодо здійснення публічної професійної, політично неупередженої діяльності із практичного виконання завдань і функцій держави, тобто виконання функцій державного службовця на території України.

При цьому, суд критично ставиться до посилань позивача в тексті позовної заяви та відповіді на відзив на позов щодо неналежного повідомлення останньої щодо її звільнення з державної служби та не видачі трудової книжки останній. Як чітко свідчить зміст п.2 Порядку фіксації доведення інформації або документів до відома державного службовця шляхом використання засобів телекомунікаційного зв`язку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.12.2019 року №1042 інформація або документи надсилаються державному службовцю з використанням засобів телекомунікаційного зв`язку виключно на його адресу електронної пошти чи за іншими контактними даними, про які він повідомив службі управління персоналом під час вступу чи проходження державної служби та які зазначені в його особовій справі.

Як вбачається з матеріалів особової справи позивача, копія якої надана відповідачем та долучена до матеріалів справи, в особовій картці державного службовця - ОСОБА_1 чітко зазначена як адреса фактичного місця проживання, так і адреса місця реєстрації позивача, а також контактний номер телефона.

Так, 22.08.2022 року о 17 год. 37 хв. з телефону заступника начальника управління - начальника відділу кадрового адміністрування управління кадрового забезпечення апарату Департаменту персоналу ОСОБА_3 за допомогою засобів телекомунікаційного зв`язку «Viber» та «WhatsApp» на телефон ОСОБА_1 - НОМЕР_2, який зазначений в особовій справі позивача, було направлено фото оскаржуваного наказу, що підтверджується копією протоколу про доведення інформації головному державному інспектору відділу узгодження та аналізу контрольованих операцій управління адміністрування податку на прибуток, неприбуткових установ і організацій та спрощеної системи оподаткування Департаменту управління ризиками Прудь Оксані Валеріївні від 22.08.2022 року, долученого до матеріалів справи.

Невідповідності зазначеного вище протоколу п. п. 2 - 5 Порядку фіксації доведення інформації або документів до відома державного службовця шляхом використання засобів телекомунікаційного зв`язку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.12.2019 року №1042 позивачем доведено не було.

Крім того, оскаржуваний наказ був також направлений позивачу 25.08.2022 року за адресою фактичного місця проживання позивача, однак конверт повернувся на адресу відповідача у зв`язку з закінченням терміну зберігання.

Щодо неотримання позивачем трудової книжки в день звільнення, суд зазначає наступне.

Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено та не оспорюється сторонами у справи, що починаючи з 12.03.2022 року по теперішній час позивач знаходиться поза межами України, що унеможливило видачу останньому трудової книжки безпосередньо у день звільнення відповідно до ч.2 підпункту 4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 року №58.

При цьому, відповідно до підпункту 4.2 наведеної вище Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 року №58, якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника.

Зазначена письмова згода працівника щодо пересилання трудової книжки поштою з доставкою на відповідну адресу в матеріалах даної адміністративної справи відсутня.

Також суд зазначає, що посилання позивача в тексті позовної заяви на порушення відповідачем ст. ст.41, 47 КЗпП України, ст. ст. 83, 85, 87 Закону України «Про державну службу» при винесенні оскаржуваного наказу не знайшли свого підтвердження при розгляді і вирішенні даної справи, що, в сукупності з висновками суду, викладеними в даному рішенні, має логічним наслідком відмову в задоволенні позовної вимоги про скасування наказу ДПС від 22.08.2022 №1348-о про звільнення та поновлення позивача на роботі (державній службі) на рівнозначній посаді.

Щодо позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, починаючи з 25.08.2022 року, суд зазначає наступне.

Так, дійсно, відповідно до ч.2 ст.235 Кодексу законів про працю України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Проте таке рішення приймається одночасно з рішенням про поновлення на роботі, а, оскільки суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовної вимоги про скасування наказу ДПС від 22.08.2022 №1348-о про звільнення та поновлення позивача на роботі (державній службі) на рівнозначній посаді, зазначене виключає і винесення рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки зазначена позовна вимога є похідною від позовної вимоги про скасування наказу ДПС від 22.08.2022 №1348-о про звільнення та поновлення позивача на роботі (державній службі).

Аналіз наведених правових положень та вищезазначених обставин справи дає підстави суду для висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню, оскільки відповідач належним чином довів суду правомірність звільнення позивача відповідно до наказу від 22.08.2022 №1348-о.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Європейським Судом з прав людини у рішенні по справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 01 липня 2003 року, яке, відповідно до ч. 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», підлягає застосуванню судами як джерело права, вказано, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

У рішенні від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що у рішеннях суддів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Відповідно до пункту 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Суд бере до уваги правову позицію, яка висвітлена в п. 9 мотивувальної частини рішення Конституційного суду України від 30.01.2003 р. N 3-рп/2003, а саме: «Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13)».

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, Київський окружний адміністративний суд, з урахуванням вимог встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, виходячи з системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, вважає, що адміністративний позов не підлягає задоволенню.

Згідно з частиною першою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Отже, відшкодуванню підлягають судові витрати сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, виключно у разі задоволення позовних вимог.

Оскільки суд дійшов висновку про відмову в задоволенні адміністративного позову, судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 2, 3, 6-11, 73-77, 79, 90, 139, 241 - 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. В задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

2. Судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Жукова Є.О.