Справа № 990/235/23
Суддя: Мацедонська В.Е.
Дата ухвалення: 2023-12-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

11 грудня 2023 року

м. Київ

справа №990/235/23

адміністративне провадження №П/990/235/23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого- судді - Мацедонської В.Е.,

суддів: Білак М.В., Губської О.А., Загороднюка А.Г., Соколова В.М.

за участю:

секретаря судового засідання - Рейтаровської О.С.

позивача - ОСОБА_1

представника відповідача - Белінської О.В.,розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання Вищої ради правосуддя про залишення без розгляду позову ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя про визнання дій неправомірними і стягнення недоотриманої винагороди

УСТАНОВИВ:

27 вересня 2023 року ОСОБА_1 звернулась до Верховного Суду як суду першої інстанції з позовом Вищої ради правосуддя, в якому просила:

- визнати протиправними дії Вищої ради правосуддя щодо виплати позивачу у період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року винагороди члена Вищої ради правосуддя із застосуванням обмежень, передбачених статтею 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» в редакції Закону України від 13 квітня 2020 року №553-ІХ;

- стягнути з Вищої ради правосуддя на користь ОСОБА_1 недоплачену винагороду члена Вищої ради правосуддя за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року у розмірі 641 427,94 грн з утриманням із цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року ВРП незаконно обмежувала ОСОБА_1 винагороду (як члену ВРП) розміром, що не перевищував 10 розмірів мінімальної заробітної плати, яка встановлена станом на 01 січня 2020 року (зважаючи на приписи Закону № 553-ІХ, яким Закон № 294-IX доповнений, зокрема, статтею 29, на підставі якої й обмежувалася винагорода, серед інших, членів ВРП).

У позовній заяві її автор зазначила також про дотримання нею тримісячного строку для звернення до суду з цим позовом, який передбачений у статті 233 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) у редакції, викладеній згідно із Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» (далі - Закон №2352-ІХ).

Суд ухвалою від 04 жовтня 2023 року відкрив провадження у справі за цим позовом та призначив справу до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без участі сторін.

Проте представник ВРП заперечив щодо такого порядку розгляду справи, у зв`язку з чим заявив клопотання про розгляд справи у судовому засіданні за участі сторін.

Окрім того, представник ВРП подав відзив на позовну заяву, а згодом - клопотання про залишення позовної заяви без розгляду (вих. № 9140/0/9-23 від 23 жовтня 2023 року) з мотивів пропуску строку на звернення до суду. У цьому клопотанні автор навів обґрунтування пропуску позивачкою як місячного строку, встановленого у частині п`ятій статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) для звернення до суду у справах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, так і тримісячного строку, який передбачений у статті 233 КЗпП України.

З уваги на доводи представника відповідача, висловлені у його клопотаннях, колегія суддів постановила ухвалу від 31 жовтня 2023 року, якою вирішила, що справа розглядатиметься у судовому засіданні за участі сторін.

Зі змісту клопотання про залишення позовної заяви ОСОБА_1 без розгляду убачається, що ВРП дотримується позиції, відповідно до якої строк для звернення до суду з таким позовом, передбачений у частині п`ятій статті 122 КАС України, і становить один місяць.

Позиція відповідача з цього приводу ґрунтується на тому, що предметом розгляду в цій справі є спір, який виник між позивачем як особою, яка перебувала на публічній службі (була членом ВРП), та ВРП з приводу проходження публічної служби, з якою пов`язана виплата щомісячної винагороди члена ВРП, про стягнення якої - внаслідок неправомірних, на думку позивачки, дій Ради - заявлений цей позов.

На підтвердження цієї думки представник ВРП покликається, серед іншого, на постанову Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 11 лютого 2021 року у справі №240/532/20.

Щодо відліку місячного строку, то його, за твердженням відповідача, необхідно починати з дня ухвалення Рішення Конституційного Суду України від 28 серпня 2020 року №10-р/2020, яким, на думку відповідача, позивачка головним чином обґрунтовує свої вимоги. У цьому зв`язку представник ВРП зауважив, що від дати ухвалення зазначеного Рішення й до дати звернення позивачки з цим позовом до суду (27 вересня 2023 року) минуло більше трьох років. Переконує, що упродовж цього часу позивачка не могла не знати про порушення свого права (щодо дій ВРП, які полягали в обмеженні виплати винагороди члена ВРП) й за таких умов відсутні обґрунтовані підстави для того, щоб визнати причини пропуску строку для звернення до суду поважними.

Також представник ВРП зауважив, що 10 січня 2022 року ОСОБА_1 звернулася із заявою щодо виплати винагороди члена ВРП за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року включно; у відповідь на це ВРП 26 липня 2021 року видала позивачці довідку про нарахування винагороди члена ВРП за 2020 рік; листом від 19 січня 2022 року № 358/0/9-22 ВРП повідомила ОСОБА_1 про неможливість виплатити винагороду члена ВРП в іншому розмірі, ніж вже виплачена. Згідно з наказом в. о. Голови Вищої ради правосуддя від 23 лютого 2022 року № 89-к «Про відрахування зі штату Вищої ради правосуддя ОСОБА_1 » з позивачкою провели остаточний фінансовий розрахунок.

Зважаючи на наведені обставини представник ВРП просить залишити позовну заяву ОСОБА_1 без розгляду.

02 листопада 2023 року ОСОБА_1 подала заперечення на заяву відповідача про залишення позову без розгляду.

Позивачка вказує, що КАС України передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у частині другій статті 122 цього Кодексу. Спираючись на Рішення Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 позивачка підкреслила, що поняття «винагороди члена ВРП» у контексті спірних правовідносин є рівнозначним поняттю «оплата праці», а позаяк положення КАС України не містять норм, які регулюють (встановлюють) строк звернення до адміністративного суду із позовом про стягнення усіх невиплачених працівнику при звільненні сум, то спеціальною нормою, яка встановлює строк звернення до суду із таким позовом, є положення статті 233 КЗпП України у відповідній її редакції.

За наведеного правового регулювання посилання Вищої ради правосуддя на наявність підстав для застосування у спірних правовідносинах положень частини п`ятої статті 122 КАС України є помилковим.

Окрім того, відповідно до пункту першого глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Дію карантину було введено постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».

Отже, запровадження на території України карантину є безумовною підставою для продовження строків, визначених статтею 233 КЗпП України, на строк дії такого карантину.

Водночас позивачка зауважила, що дата припинення дії карантину не була заздалегідь обумовленою, тож якщо тлумачити пункт 1 глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України так, як пропонує відповідач, то склалася б ситуація, за якої на дату набрання чинності Закону № 2352-ІХ особи, трудові відносини яких припинилися задовго до набрання ним чинності, та звернення до суду яких - до 18 липня 2022 року - не обмежувалося строком, перебували б у стані правової невизначеності щодо строку, протягом якого вони можуть звернутися за захистом своїх прав, адже такий строк міг закінчитися у будь-який момент у зв`язку з виданням постанови Кабінету Міністрів України щодо припинення дії карантину.

З уваги на ці міркування позивачка констатувала, що строки на звернення до суду мають бути передбачуваними, адже тільки таким чином можна забезпечити належний захист прав і свобод учасників трудових відносин.

З покликанням на практику Європейського суду з прав людини, в якій згадується принцип правової визначеності, позивачка зазначила, що положення пункту 1 глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України підлягають застосуванню у спосіб, згідно з яким тримісячний строк, встановлений статтею 233 КЗпП України для звернення до суду з позовом про виплату усіх належних працівнику при звільненні сум, продовжується на строк дії карантину (є таким, що додається до строку дії карантину) та, відповідно, закінчується 30 вересня 2023 року.

У зв`язку із зазначеним уважає, що строк звернення до суду із вказаним позовом нею не пропущено.

11 грудня 2023 року позивачкою до Верховного Суду подано додаткові пояснення стосовно дотримання строків звернення до суду.

У судовому засіданні 11 грудня 2023 року представник ВРП Белінська О.В. підтримала клопотання про залишення позовної заяви без розгляду у зв`язку з пропуском строку на звернення до суду з цим позовом.

Колегія суддів під час постановлення цієї ухвали керувалася таким.

Відповідно до частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; .

Відповідно до частини четвертої статті 22 КАС України Верховному Суду як суду першої інстанції підсудні справи щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності Верховної Ради України, Президента України, Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, рішень, дій чи бездіяльності органів, які обирають (призначають), звільняють членів Вищої ради правосуддя, щодо питань обрання (призначення) на посади членів Вищої ради правосуддя, звільнення їх з таких посад, .

Відповідно до частини першої статті 266 («Особливості провадження у справах щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності Верховної Ради України, Президента України, Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, бездіяльності Кабінету Міністрів України») КАС України правила цієї статті поширюються на розгляд адміністративних справ щодо: 2) законності дій чи бездіяльності Верховної Ради України, Президента України, Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України; 3) законності актів Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України; 4) законності рішень Вищої ради правосуддя, ухвалених за результатами розгляду скарг на рішення її Дисциплінарних палат; .

Відповідно до частин першої, другої статті 1 Закону України від 21 грудня 2016 року №1798-VIII «Про Вищу раду правосуддя» (далі - Закон № 1798-VIII) Вища рада правосуддя є колегіальним, незалежним конституційним органом державної влади та суддівського врядування, який діє в Україні на постійній основі для забезпечення незалежності судової влади, її функціонування на засадах відповідальності, підзвітності перед суспільством, формування доброчесного та високопрофесійного корпусу суддів, додержання норм Конституції і законів України, а також професійної етики в діяльності суддів і прокурорів.

Вища рада правосуддя є юридичною особою, видатки на її утримання визначаються окремим рядком у Державному бюджеті України.

Вища рада правосуддя складається з двадцяти одного члена, з яких десятьох - обирає з`їзд суддів України з числа суддів чи суддів у відставці, двох - призначає Президент України, двох - обирає Верховна Рада України, двох - обирає з`їзд адвокатів України, двох - обирає всеукраїнська конференція прокурорів, двох - обирає з`їзд представників юридичних вищих навчальних закладів та наукових установ (частина перша статті 5 Закону № 1798-VIII).

За частиною першою статті 2 Закону № 1798-VIII статус, повноваження, засади організації та порядок діяльності Вищої ради правосуддя визначаються Конституцією України, цим Законом та Законом України «Про судоустрій і статус суддів».

Відповідно до частин першої, другої статті 21 («Гарантії діяльності членів Вищої ради правосуддя») Закону № 1798-VIII на час виконання повноважень члени Вищої ради правосуддя з числа суддів та прокурорів відряджаються до Вищої ради правосуддя із збереженням за ними посад, які вони обіймали на момент обрання (призначення) членами Вищої ради правосуддя.

Розмір винагороди члена Вищої ради правосуддя встановлюється у розмірі посадового окладу судді Верховного Суду.

Розмір винагороди члена Вищої ради правосуддя, який є суддею, дорівнює сумі його суддівської винагороди, якщо така сума перевищує розмір посадового окладу судді Верховного Суду.

Виплата винагороди членам Вищої ради правосуддя провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України.

За частиною першою статті 3 Закону № 1798-VIII Вища рада правосуддя: 16) здійснює функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення своєї діяльності; бере участь у визначенні видатків Державного бюджету України на утримання судів, органів та установ системи правосуддя відповідно до Бюджетного кодексу України; .

Відповідно до частин першої, другої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з частиною п`ятою статті 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Згідно з частиною першою статті 233 КЗпП України (у редакції, викладеній згідно із Законом № 2352-IX) працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (стаття 116), минуло не більше одного року.

Цей спір виник у зв`язку з виплатою позивачці у період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року винагороди члена ВРП у меншому розмірі, аніж це передбачено Законом № 1798-VIII. Зважаючи на предмет спору, про порушення свого права позивачка мала дізнатися щонайменше у серпні 2020 року, тобто до звільнення з посади члена ВРП.

Втім, колегія суддів оцінює позовні вимоги ОСОБА_1 як вимоги про стягнення заборгованості з виплати винагороди члена ВРП, яка [винагорода] охоплюється поняттями «заробітна плата» і «оплата праці» у тому сенсі, як їх визначив Конституційний Суд України у Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 (пункт 2.1). Тобто, «заробітна плата», з погляду колегії суддів, застосовний термін на позначення «оплатності» виконання обов`язків на посаді члена ВРП й у цьому аспекті тотожний поняттю «винагорода члена ВРП».

Таким чином спір про винагороду за виконання обов`язків на посаді члена ВРП набуває ознак трудового спору і, якщо зважити на те, що КАС України не містить норм, які передбачали б строк звернення до адміністративного суду із позовом про стягнення недоотриманої/заборгованої заробітної плати/винагороди, то застосуванню до спірних правовідносин підлягає стаття 233 КЗпП України, яка, містить спеціальні для окреслених правовідносин норми, які встановлюють строк звернення до суду за захистом порушеного - в матеріальному аспекті - права на оплату праці.

З цим позовом позивачка звернулася до Верховного Суду у вересні 2023 року, тобто після того, як була звільнена з посади члена ВРП (згідно з рішенням ВРП від 22 лютого 2022 року № 161/0/15-22 «Про звільнення ОСОБА_1 з посади члена Вищої ради правосуддя за власним бажанням») та відрахована зі штату ВРП (згідно з наказом в. о. Голови ВРП від 23 лютого 2022 року № 87-к).

На дату цього звернення стаття 233 КЗпП України вже діє у редакції, викладеній згідно із Законом № 2352-ІХ. Але на дату, коли позивачка дізналася про порушення свого права на оплату праці, норми цієї статті передбачали, що звернення до суду з позовом про стягнення заробітної плати не обмежується будь-яким строком (частина друга статті 233 КЗпП України у редакції, яка діяла до 19 липня 2022 року).

З набранням чинності Закону № 2352-ІХ, частини перша і друга статті 233 КЗпП України діють в новій редакції. Аналізуючи положення цієї статті у часових межах існування її юридичних норм (тобто як у її редакції, чинній до 19 липня 2022 року, так і в чинній її редакції) у зіставленні з положеннями пункту 1 глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України, у вимірі обставин цієї справи, а також ураховуючи висновки Верховного Суду, викладені в ухвалах від 29 листопада 2023 року у справі №990/233/23 та від 07 грудня 2023 року у справі №990/242/23, обставини яких є аналогічними до цієї справи, необхідно зазначити таке:

- норми частини п`ятої статті 122 КАС України є загальними нормами для правовідносин з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, відносно норм іншого закону, які [норми] встановлюють інший строк звернення до суду у спорах, що виникають з цих правовідносин (публічної служби);

- стаття 122 КАС України, зокрема частина п`ята цієї статті, не містить норм, які б регулювали порядок звернення осіб, які перебували (перебувають) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці;

- строк звернення до адміністративного суду з позовом про стягнення заробітної плати (якою за своєю правовою природою є винагорода члена ВРП) визначений у частині першій статті 233 КЗпП України, норми якої є для цих [спірних] правовідносин спеціальними відносно приписів частини п`ятої статті 122 КАС України, які є загальними і з них не можна прямо зробити висновок стосовно строків звернення до суду для захисту права на заробітну плату;

- з 19 липня 2022 року для звернення з таким позовом, як цей, до адміністративного суду передбачено тримісячний строк (частини перша статті 233 КЗпП України), відлік якого треба починати з 19 липня 2022 року, тобто з дати набрання чинності Закону № 2352-ІХ;

- відтак тримісячний строк для звернення з цим позовом до адміністративного суду завершився 19 жовтня 2022 року, проте на підставі пункту 1 глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України був продовжений до 30 червня 2023 року.

З приводу «продовженого» строку до 30 червня 2023 року для звернення до суду, то зважаючи на доводи сторін в цій частині потрібно зазначити, що карантин на всій території України був установлений постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2». За пунктом 1 цієї постанови (у первинній редакції), карантинні обмеження були запроваджені з 12 березня до 03 квітня 2020 року. З того часу дія карантину безперервно і неодноразово продовжувалася.

Зокрема, на дату звільнення позивачки з ВРП та відрахування зі штату ВРП (23 лютого 2022 року) на всій території України діяв карантин і на той час строк його дії був визначений до 31 березня 2022 року (згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 15 грудня 2021 року № 1336).

Згодом цей строк був неодноразово змінений згідно з постановами Кабінету Міністрів України від 23 лютого 2022 року № 229, від 27 травня 2022 року № 630, від 19 серпня 2022 року № 928, від 23 грудня 2022 року № 1423 і таким чином датою його закінчення визначено 30 квітня 2023 року. Востаннє цей строк був продовжений згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 24 квітня 2023 року № 383 до 30 червня 2023 року.

Кабінет Міністрів України постановою від 27 червня 2023 року № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» припинив дію карантину з 30 червня 2023 року.

У пункті 1 глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України йдеться про продовження строків, які визначені статтею 233 КЗпП України. У вимірі обставин цієї справи це має означати, що строки для звернення до суду, які передбачені у статті 233 КЗпП України, були продовжені на строк дії карантину. Тобто якщо під час дії карантину на всій території України існували чи виникли підстави (з якими пов`язується відлік строку) для звернення до суду за вирішенням трудового спору, то строк на це звернення не обмежувався строками, які визначені у статті 233 КЗпП України, а продовжувався на строк дії карантину. З припиненням дії карантину - якщо строк, встановлений у статті 233 КЗпП України, був «прив`язаний» до нього - закінчується і строк для звернення до суду за вирішенням трудового спору. Для його поновлення - як умову для відкриття провадження у справі - заявник має пояснити,

З цим позовом позивачка звернулася до суду 27 вересня 2023 року, тобто через три місяці після того, як Уряд припинив дію карантину на всій території України. Зважаючи на наведені вище міркування, колегія суддів вважає, що доводи позивачки про те, що строк звернення до суду нею не пропущений ґрунтуються на помилковому застосуванні закону.

Відлік тримісячного строку для звернення з цим позовом до адміністративного суду почався 19 липня 2022 року і мав би закінчитися 19 жовтня 2022 року, якби не приписи пункту 1 глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України, на підставі яких цей строк був продовжений до 30 червня 2023 року. Протягом всього цього періоду (з 19 липня 2022 року до 30 червня 2023 року) позивачка мала право - у межах строку - оспорити дії ВРП щодо невиплати їй винагороди члена ВРП за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року.

Зважаючи на доводи позивачки про правову невизначеність у контексті звернення до суду під час дії карантину варто зауважити, що строк дії карантину, зокрема кінцева дата, був передбачуваним; цей строк продовжували заздалегідь і на тривалий час (два місяці), що забезпечувало таким чином безперервну його дію, починаючи з дати запровадження (12 березня 2020 року) й до дати припинення (30 червня 2023 року). Продовження дії карантину до 30 червня 2023 року відбулося на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2023 року № 383, тож на дату ухвалення цієї постанови позивачка мала б знати, що строк для її звернення до адміністративного суду за захистом права на оплату праці продовжений ще на два місяці. Цього строку - у доповнення до періоду, що минув - було достатньо для того, щоб звернутися до суду з цим позовом. З наведених міркувань, правової невизначеності за описаної ситуації, на думку колегії суддів, бути не могло.

Такого ж підходу дотримувався Верховний Суд в ухвалах від 29 листопада 2023 року у справі №990/233/23 та від 07 грудня 2023 року у справі №990/242/23 обставини яких є аналогічними до обставин цієї справи.

Відповідно до частини третьої статті 123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Беручи до уваги те, що позивачка звернулася до суду з пропуском строку, але не заявила клопотання про його поновлення, оскільки вважала, що дотрималася його, колегія суддів дійшла висновку, що позовну заяву необхідно залишити без руху й надати позивачці можливість подати клопотання про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду із наведенням поважних причин з урахуванням мотивів, які написані в цій ухвалі.

Керуючись статтями 22, 122, 123, 171, 266 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

у х в а л и в:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя про визнання дій неправомірними і стягнення недоотриманої винагороди - залишити без руху.

Надати позивачці строк у десять днів з дня вручення копії цієї ухвали для усунення недоліку позовної заяви, зазначеного у мотивувальній частині цієї ухвали.

Роз`яснити, що у разі невиконання вимог цієї ухвали в установлений судом строк позовна заява підлягає залишенню без розгляду згідно з частиною третьою статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України.

Ухвала остаточна і оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали виготовлений 18 грудня 2023 року.

Головуючий - суддя В. Е. Мацедонська

Судді М.В. Білак

О.А. Губська

А.Г. Загороднюк

В.М. Соколов