Справа № 200/257/20-а
Суддя: Казначеєв Едуард Геннадійович
Дата ухвалення: 2023-12-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2023 року справа №200/257/20-а

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: судді доповідача Казначеєв Е.Г., суддів Геращенка І.В. , Гайдара А.В. , розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 09 травня 2023 р. у справі № 200/257/20-а (головуючий І інстанції Лазарєв В.В.) за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства "Інформаційні судові системи" третя особа Державне бюро розслідувань про визнання дій протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до Донецького окружного адміністративного суду із позовом до Державної судової адміністрації України (далі відповідач-1, ДСА), Державного підприємства Інформаційні судові системи (далі відповідач-2, ДП ІСС), третя особа Державне бюро розслідувань (далі тертя особа, ДБР) в якому просив: визнати протиправними дії підприємства щодо обмеження доступу до судових рішень на підставі постанови про недопустимість розголошення відомостей досудового розслідування від 28.10.2019, постановленою слідчим третього слідчого відділу Першого управління організації досудових розслідувань Державного бюро розслідувань Козловим М.Б.; зобов`язати утриматись від обмеження доступу в Єдиному державному реєстрі судових рішень на підставі постанови про недопустимість розголошення відомостей досудового розслідування від 28.10.2019, постановленої слідчим третього слідчого відділу Першого управління організації досудових розслідувань Державного бюро розслідувань Козловим М.Б.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 09 травня 2023 року відмовлено у задоволенні позову.

Позивач, не погодився з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставини, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушив норми процесуального права, просив скасувати оскаржене судове рішення та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що для правильного вирішення цієї справи мають бути встановлені такі обставини щодо судових рішень, доступ до яких був обмежений відповідачем: чи приймалося судом рішення про розгляд справи у закритому судовому засіданні; чи є такі рішення ухвалами про дозвіл на обшук житла чи іншого володіння особи, про відмову у задоволенні клопотання про обшук житла чи іншого володіння особи, про дозвіл на проведення негласної слідчої (розшукової) дії, про відмову у задоволенні клопотання про проведення негласної слідчої (розшукової) дії.

Також, суд послався на недопустимість розголошення відомостей досудового розслідування, передбачену статтею 222 КПК України, та на винесення слідчим відповідної постанови від 28.10.2019, проте зазначеною нормою визначено певні обставини, за яких відомості досудового розслідування не підлягають розголошенню.

КПК України передбачає обов`язок відповідача не розголошувати відомості досудового розслідування тільки у тому разі, якщо відповідач бере участь у такому досудовому розслідуванні. Натомість суд першої інстанції не встановив, чи бере участь відповідач у досудовому розслідуванні у кримінальному провадженні № 0000945, а якщо так - у якому статусі.

Крім того, з огляду на приписи статті 110 КПК України постанова слідчого є обов`язковою для виконання лише у тому разі, якщо вона прийнята в межах компетенції згідно з законом. З урахуванням положень ч. 2 ст. 77 КАС України, саме відповідач мав довести, що постанова слідчого від 28.10.2019 прийнята в межах компетенції згідно з законом. Відповідачем законності цієї постанови доведено не було.

Незаконність зазначеної постанови слідчого встановлена компетентним судом в порядку кримінального судочинства, а саме, компетентним судом в порядку кримінального судочинства визначено, що слідчий при прийнятті відповідної постанови вийшов за межі повноважень, визначених КПК України.

Також, постанова слідчого ДБР у резолютивній частині не містять конкретного переліку судових рішень, доступ до яких обмежується, однак у її мотивувальній частині також вказується на необхідність обмеження доступу до інших судових рішень, що будуть ухвалені під час досудового розслідування вказаного кримінального провадження.

Ці постанови скеровано до ДСА України, яка своєю чергою доручила ДП «ІСС» (яке віднесено до сфери її управління) їх безпосереднє виконання, що.

Аналіз змін до Закону № 3262-IV в частині розширення випадків можливості відтермінування оприлюднення в режимі загального доступу, зокрема ухвал про арешт майна та тимчасовий доступ до речей та документів у кримінальних провадженнях (частина друга статті 2 Закону № 3262-IV, у редакції, чинній з 28 квітня 2020 року), дає підстави для висновку, що законодавець, усвідомивши прогалину у регулюванні означеного питання у спеціальному законі, волів заповнити цю прогалину шляхом внесення змін саме до цього закону, а не шляхом розширення компетенції слідчих чи прокурорів в частині надання останнім повноважень обмежувати користувачам Реєстру доступ до судових рішень, ухвалених слідчими суддями у кримінальних справах.

Також, позивач у позовній заяві звертав увагу суду на зазначену практику Європейського суду з прав людини, проте суд таку практику не врахував, жодним чином у рішенні не згадав та не спростував, що привело до ухвалення незаконного рішення.

Скаржник посилається на порушення норм процесуального права в частині розгляду справи в порядку спрощеного провадження.

Відтак, суд незаконно, в порушення вимог процесуального закону розглянув справу в порядку спрощеного провадження, що є обов`язковою підставою для скасування судового рішення.

Також, судом не витребувано та не досліджено докази (судові рішення, доступ до яких був незаконно обмежений відповідачем), про витребування та огляд яких просив позивач у клопотаннях, доданих до позовної заяви, що є порушенням приписів ч. 2 ст. 80, ч. 7 ст. 81, ч. 3 ст. 242 КАС України.

Судом не враховано положення ч. 2 ст. 77 КАС України, відповідно до якої саме відповідач мав довести, що постанова слідчого від 28.10.2019 є законною (адже згідно з ч. 7 ст. 110 КПК України обов`язковими до виконання є не усі постанови слідчого, а лише прийняті в межах компетенції згідно із законом).

Також відповідачем докази були подані з пропуском встановленого законом строку (без обґрунтування неможливості їх подання у встановлений строк).

Суд не прийняв доводи позивача щодо незаконності постанови слідчого Державного бюро розслідувань від 28.10.2019 та зазначив, що надання оцінки такої постанови не входить до компетенції суду адміністративної юрисдикції (насправді така постанова оцінена як незаконна компетентним судом в порядку кримінального судочинства).

Крім того, скаржник заперечує проти ухвали про залучення третьої особи, а саме вважає, що судом усупереч ч. 5 ст. 49 КАС України не зазначено, на які саме права, свободи, інтереси та обов`язки цієї особи може вплинути рішення суду. Зазначене (з урахуванням попередньої спроби колегії суддів КАС ВС передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду) свідчить про те, що передача справи на новий розгляд до суду першої інстанції здійснена без належних причин і може бути прихованою формою відмови особі в правосудді.

Від третьої особи надійшов відзив на скаргу та додаткові пояснення до нього в яких просив залишити її без задоволення, рішення суду без змін.

В обґрунтування зазначено, що слідчі ДБР приймаючи постанови про недопустимість розголошення відомостей досудового розслідування та керуючись статтею 222 КПК України, виходили з того, що витік інформації, що стосується матеріалів кримінальних проваджень, може надати можливість заінтересованим особам блокувати діяльність правоохоронних органів, що полягає у збиранні, дослідженні, оцінці, перевірці та використанні доказів з метою попередження, запобігання та розкриття злочинів, віднесених до підслідності Державного бюро розслідувань.

Розголошення відомостей досудового розслідування несе за собою ризики підвищення уразливості діяльності ДБР до злочинного впливу та інших факторів, які становлять небезпеку у сфері правоохоронної діяльності.

Таким чином, отримавши постанови про недопустимість розголошення відомостей досудового розслідування слідчих ДБР, якими ДП ІСС зобов`язано обмежити користувачів у доступі до судових рішень, останні мали виконати вимоги вказаних постанов.

Звернення ОСОБА_1 до суду обумовлено здійсненням ДП ІСС передбачених КПК України процесуальних дій, їхніх прав та обов`язків визначених кримінальним процесуальним законом, тому спір у цій справі не може бути предметом розгляду в адміністративному суді.

Заявлені позовні вимоги взагалі не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, оскільки спір стосується вилучення інформації з Єдиного державного реєстру судових рішень, яка була внесена до реєстру у зв`язку з розслідуванням кримінальних справ та обмежена у доступі на підставі постанов слідчих та прокурорів, тому підлягає розгляду в порядку кримінального судочинства.

Фактично, зобов`язальний характер судового рішення передбачає дію, майбутнє виконання якої, нівелює дії слідчого в рамках передбачених кримінальним процесуальним законодавством та потягне за собою грубе порушення норм КПК України.

Також, зі змісту постанови Київського апеляційного суду на яку посилається скаржник вбачається, що заявнику апеляційної інстанції скаргу на постанову слідчого повернули у зв`язку з тим, що заявник не має ніякого відношення до кримінального провадження № 0001219 та у зв`язку з цим не наділений процесуальним статусом і правом оскаржувати рішення слідчого під час досудового розслідування. При цьому, позивачем жодним чином не обґрунтовано, яке відношення до справи № 200/257/20-а мають постанови слідчого. прийняті у межах кримінального провадження № 0001219.

Відповідно до частини 1 статті 311 КАС України, суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 КАС України, встановив наступне.

ОСОБА_1 є адвокатом, здійснює адвокатську діяльність у складі адвокатського об`єднання Головань та партнери, має зареєстроване місце проживання у місті Краматорську, Донецької області.

Державне підприємство Інформаційні судові системи є адміністратором Єдиної судової інформаційної системи, віднесене до сфери управління Державної судової адміністрації України.

Постановою про недопустимість розголошення відомостей досудового розслідування від 28 жовтня 2019 року, постановленою слідчим третього слідчого відділу Першого управління організації досудових розслідувань (Управління з розслідування злочинів у сфері службової діяльності та корупції) Державного бюро розслідувань Козловим М.Б., обмежено повний та загальний доступ користувачів Єдиного державного реєстру судових рішень до судових рішень, винесених у кримінальному провадженні, відомості про яке 27 червня 2019 року внесені до Єдиного реєстру судових розслідувань за №0000945.

Ця постанова вмотивована тим, що наявна в отриманих органами слідства ухвалах слідчих суддів інформація підлягає захисту від розголошення, її оприлюднення зашкодить належному розслідуванню і збиранню доказів в межах кримінального провадження.

На виконання указаної постанови ДП ІСС обмежило до перегляду судові рішення, ухвалені в межах кримінального провадження №0000945.

Листами від 18 листопада 2019 року (вих. №5446/0/2-19 вих.) та 28 листопада 2019 року (вих. №5654/0/2-19 вих.) Державне підприємство Інформаційні судові системи повідомило адвокатське об`єднання Головань та партнери про те, що доступ до матеріалів кримінального провадження №0000945 від 27 червня 2019 року, в рамках якого прийняті судові рішення, обмежено на підставі постанови про недопустимість розголошення відомостей досудового розслідування від 28 жовтня 2019 року, постановленої слідчим третього слідчого відділу Першого управління організації досудових розслідувань (управління з розслідування злочинів у сфері службової діяльності та корупції) Державного бюро розслідувань Козловим М.Б.

Зазначеним листом ДП ІСС також повідомило адвокатське об`єднання Головань та партнери про відсутність можливості надання інформації щодо судових рішень, прийнятих в межах кримінального провадження №0000945 від 27 червня 2019 року, а також надати будь-які документи без відповідного дозволу, оскільки вони містять відомості досудового розслідування.

27 листопада 2019 року адвокатське об`єднання Головань та партнери подало скаргу до ДП ІСС, у якій заявник наполягав на протиправності дій підприємства щодо обмеження доступу в Єдиному державному реєстрі судових рішень до 11 судових рішень, ухвалених у кримінальному провадженні №0000945, досудове розслідування якого здійснює Державне бюро розслідувань, що були розміщенні за посиланнями: http://reyestr.court.gov.ua/Review/83972033, http://reyestr.court.gov.ua/Review/83972117, http://reyestr.court.gov.ua/Review/83972118, http://reyestr.court.gov.ua/Review/84754202, http://reyestr.court.gov.ua/Review/84754203, http://reyestr.court.gov.ua/Review/84754168, http://reyestr.court.gov.ua/Review/84754170, http://reyestr.court.gov.ua/Review/845042804, http://reyestr.court.gov.ua/Review/585157112, http://reyestr.court.gov.ua/Review/85157163, http://reyestr.court.gov.ua/Review/85157165 і стосуються надання тимчасового дозволу до речей та документів, проведення обшуків.

Листом від 10 грудня 2019 року (вих. №5818/0/2-19 вих.) Державне підприємство Інформаційні судові системи знову повідомило позивача про обмеження доступу до судових рішень в межах кримінального провадження №0000945 на підставі постанови про недопустимість розголошення відомостей досудового розслідування від 28 жовтня 2019 року.

06 грудня 2019 року адвокатське об`єднання Головань та партнери подало скаргу до ДП ІСС, у якій зазначило про обмеження доступу до судових рішень в межах кримінальних проваджень №0000945 та №0001219.

Вважаючи дії ДП ІСС щодо обмеження доступу до судових рішень, внесених до Єдиного державного реєстру судових рішень у межах кримінального провадження №0000945 протиправними, ОСОБА_1 у січні 2020 року звернувся до адміністративного суду з метою їхнього оскарження.

Відмовляючи в задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що ДП ІСС правомірно виконало постанову про недопустимість розголошення відомостей досудового розслідування, оскільки цього вимагають положення статей 40, 110 КПК України. Водночас, коли Закон № 3262-IV не передбачає згаданої підстави для дій, не робить останніх автоматично незаконними, адже ці дії, як видно в цій справі, є наслідком виконання іншого закону, який переслідує інші мету і завдання.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та фактам, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

За положенням частини 1 статті 11 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судові рішення, судові засідання та інформація щодо справ, які розглядаються судом, є відкритими, крім випадків, установлених законом. Ніхто не може бути обмежений у праві на отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа має право на вільний доступ до судового рішення в порядку, встановленому законом.

За змістом пункту 6 частини першої статті 129 Конституції України та статті 11 Закону № 1402-VIII вільний, відкритий доступ до судових рішень, як складову конституційної засади гласності судового процесу, може бути обмежено виключно законом.

Оскільки, задекларований на рівні Основного закону принцип гласності передбачає, що доступ до судових рішень може бути обмежено виключно законом, то такий закон повинен містити конкретно визначені підстави такого обмеження.

Частиною 2 статті 2 Закону України Про доступ до судових рішень 22 грудня 2005 року N 3262-IV (далі Закон № 3262) передбачено, що всі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання, крім ухвал про арешт майна та тимчасовий доступ до речей та документів у кримінальних провадженнях, які підлягають оприлюдненню не раніше дня їх звернення до виконання. Судові рішення також можуть публікуватися в друкованих виданнях із додержанням вимог цього Закону.

За положенням статті 3 Закону № 3262, для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень є автоматизованою системою збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень. Порядок ведення Реєстру затверджується Вищою радою правосуддя.

Загальні засади доступу до судових рішень визначені статтею 4 цього Закону.

Відповідно до частини 1 - 4 статті 4 Закону № 3262, судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України.

Загальний доступ до судових рішень на офіційному веб-порталі судової влади України забезпечується з дотриманням вимог статті 7 цього Закону.

Для реалізації права доступу до судових рішень, внесених до Реєстру, користувачу надаються можливості пошуку, перегляду, копіювання та роздрукування судових рішень або їхніх частин.

Обмеження права вільного користування офіційним веб-порталом судової влади України допускається настільки, наскільки це необхідно для захисту інформації, яка за рішенням суду щодо розгляду справи у закритому судовому засіданні підлягає захисту від розголошення.

Загальний доступ до ухвал про дозвіл на обшук житла чи іншого володіння особи, про відмову у задоволенні клопотання про обшук житла чи іншого володіння особи, про дозвіл на проведення негласної слідчої (розшукової) дії, про відмову у задоволенні клопотання про проведення негласної слідчої (розшукової) дії забезпечується через один рік після внесення таких ухвал до Реєстру.

Отже, за змістом статті 4 Закону №3262-IV можливість обмеження доступу до судових рішень є компетенцією суду.

. Відповідно до частини першої статті 7 Закону № 3262-IV ( у редакції на час спірних правовідносин) у текстах судових рішень, що відкриті для загального доступу, не можуть бути розголошені такі відомості: 1) місце проживання або перебування фізичних осіб із зазначенням адреси, номери телефонів чи інших засобів зв`язку, адреси електронної пошти, реєстраційні номери облікової картки платника податків, реквізити документів, що посвідчують особу, унікальні номери запису в Єдиному державному демографічному реєстрі; 2) реєстраційні номери транспортних засобів; 3) номери банківських рахунків, номери платіжних карток; 4) інформація, для забезпечення захисту якої розгляд справи або вчинення окремих процесуальних дій відбувалися у закритому судовому засіданні; 5) інші відомості, що дають можливість ідентифікувати фізичну особу.

Такі відомості замінюються літерними або цифровими позначеннями.

З мотивів безпеки у текстах судових рішень у кримінальних справах, відкритих для загального доступу відповідно до цього Закону, можуть не зазначатися відомості щодо імен (ім`я, по батькові, прізвище) суддів, які розглядали судову справу, та учасників судового процесу (частина друга).

Відповідно до п. 3 ч. 1 розділу І Порядку ведення Єдиного державного реєстру судових рішень, затвердженого рішенням Вищої ради правосуддя від 19.04.2018 №1200/0/15-18 встановлено, що адміністратор Єдиного державного реєстру судових рішень - адміністратор Єдиної судової інформаційної системи державне підприємство "Інформаційні судові системи", віднесене до сфери управління Державної судової адміністрації України. Адміністратор вживає заходи, пов`язані із технічним та організаційно-технологічним забезпеченням функціонування Реєстру, у тому числі такі: створення, вдосконалення та супроводження державної інформаційної системи Реєстру; адміністрування Реєстру; надання доступу до Реєстру; забезпечення зберігання та захисту даних, що містяться в Реєстрі, у тому числі шляхом визначення моделі захисту від загроз витоку інформації та засобів обробки електронних документів у Реєстрі та надання до них безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі "Судова влада України"; виконання інших функцій, передбачених цим Порядком.

Згідно з пунктом 1 розділу 3 Порядку електронний примірник судового рішення або окремої думки судді оприлюднюється шляхом надсилання до Реєстру у день його виготовлення засобами АСДС. Реєстраційні відомості, зазначені в пункті 3 розділу II цього Порядку, надсилаються до Реєстру у складі електронного документа, який вони описують.

Відповідно до пункту 4 розділу 8 Порядку для реалізації права доступу до судових рішень та окремих думок суддів, внесених до Реєстру, неавторизованим користувачам надаються можливості пошуку, перегляду, копіювання та роздрукування судового рішення або його частини з дотриманням вимог цього Порядку. Авторизованим користувачам можуть додатково надаватися інші можливості роботи з образами інформаційних ресурсів Реєстру.

За пунктом 1 розділу 10 Порядку обов`язок щодо своєчасного надсилання електронних примірників судового рішення та окремої думки судді для їх внесення до Реєстру шляхом формування та підписання відповідного електронного примірника в АСДС покладається на суддю (суддю-доповідача), який ухвалив таке рішення.

Згідно з пунктом 2 розділу 12 Порядку адміністратор може обмежити доступ авторизованому користувачу до Реєстру в електронному кабінеті у разі порушення останнім вимог законодавства, цього Порядку або Правил використання Єдиного державного реєстру судових рішень.

Отже, Закон № 3262-IV не передбачає такої підстави для обмеження доступу до судових рішень в Реєстрі, як постанова слідчого, прокурора про недопустимість розголошення відомостей досудового розслідування, ухвалена в рамках кримінального провадження.

КПК України визначає порядок здійснення кримінального провадження, питання доступу до судових рішень не регулює і норм, які передбачають підстави для обмеження доступу до судових рішень, не містить (Постанова Верховного Суду від 23 листопада 2023 року справа №990/164/23).

Проте, предметом оскарження у цій справі є рішення та дії відповідачів як суб`єктів владних повноважень щодо обмеження доступу до судових рішень на підставі постанови слідчого.

На думку позивача неправомірність дій відповідачів щодо обмеження доступу до судових рішень пов`язується з неправомірністю постанов посадових осіб органів, які проводять досудове розслідування, які в такий спосіб порушили не тільки положення кримінального процесуального закону, зокрема статті 222 КПК України, але й Закону № 3262-IV.

Порядок та підстави прийняття процесуальних рішень слідчими в межах здійснення досудового розслідування у кримінальних справах визначені Кримінальним процесуальним кодексом України.

Суд зазначає, що гласність і відкритість судового провадження є також загальними засадами і кримінального провадження, яким повинні відповідати його зміст та форма (стаття 7 КПК України).

Відповідно до статті 27 КПК України учасники судового провадження, а також особи, які не брали участі у кримінальному провадженні, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси чи обов`язки, не можуть бути обмежені у праві на отримання в суді як усної, так і письмової інформації щодо результатів судового розгляду та у праві на ознайомлення з процесуальними рішеннями й отримання їх копій. Ніхто не може бути обмежений у праві на отримання в суді інформації про дату, час і місце судового розгляду та про ухвалені в ньому судові рішення, крім випадків, установлених законом.

У разі, якщо здійснення провадження у відкритому судовому засіданні може призвести до розголошення таємниці, що охороняється законом слідчий суддя, суд може прийняти рішення про здійснення кримінального провадження у закритому судовому засіданні впродовж усього судового провадження або його окремої частини (пункт 4 частини 2 статті 27 КПК України).

Згідно з пп. 5 частини 1 статті 3 КПК України, досудовим розслідуванням є стадія кримінального провадження, яка починається з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань і закінчується закриттям кримінального провадження або направленням до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотання про звільнення особи від кримінальної відповідальності.

Відповідно до приписів статті 222 КПК України, відомості досудового розслідування можна розголошувати лише з письмового дозволу слідчого або прокурора і в тому обсязі, в якому вони визнають можливим.

Отже, процесуальним законом передбачено заборону розголошення відомостей досудового розслідування, процесуальний механізм забезпечення виконання такого обов`язку.

Частиною 5 статті 40 КПК України передбачено, що слідчий, здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог цього Кодексу, є самостійним у своїй процесуальній діяльності, втручання в яку осіб, що не мають на те законних повноважень, забороняється. Органи державної влади, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації, службові особи, інші фізичні особи зобов`язані виконувати законні вимоги та процесуальні рішення слідчого.

Відповідно до приписів ст. 110 КПК України, рішення органів досудового розслідування, прокурора, слідчого судді, суду, є процесуальними рішеннями. Рішення слідчого, прокурора приймається у формі постанови. Постанова виноситься у випадках, передбачених цим Кодексом, а також коли слідчий, прокурор визнає це за необхідне.

Частинами 6 та 7 статті 110 КПК України передбачено, що постанова слідчого, прокурора виготовляється на офіційному бланку та підписується службовою особою, яка прийняла відповідне процесуальне рішення. Постанова слідчого, прокурора, прийнята в межах компетенції згідно із законом, є обов`язковою для виконання фізичними та юридичними особами, прав, свобод чи інтересів яких вона стосується.

Аналізуючи зазначені вимоги законодавства, колегія суддів дійшла до висновку, що відповідач у відповідності до вимог КПК України зобов`язаний виконувати постанови слідчого.

Системний аналіз наведених норм права в контексті конкретних обставин справи дає підстави для такого висновку, що відповідач, отримавши постанови про недопустимість розголошення відомостей досудового розслідування, яким його зобов`язано обмежити користувачів у доступі до судових рішень, мав їх виконати.

Судом встановлено, що постановою про недопустимість розголошення відомостей досудового розслідування від 28 жовтня 2019 року, постановленою слідчим третього слідчого відділу Першого управління організації досудових розслідувань (Управління з розслідування злочинів у сфері службової діяльності та корупції) Державного бюро розслідувань Козловим М.Б., обмежено повний та загальний доступ користувачів Єдиного державного реєстру судових рішень до судових рішень, винесених у кримінальному провадженні, відомості про яке 27 червня 2019 року внесені до Єдиного реєстру судових розслідувань за №0000945.

На виконання цієї постанов, відповідачем обмежено до перегляду судові рішення, ухвалені в межах кримінального провадження.

Неможна залишити поза увагою, що вказана постанова на час спірних правовідносин не була оскаржена та не скасована.

Ці постанови слідчого, прокурора видані компетентними органами (посадовими особами), на законних підставах і в межах процедури, врегульованої КПК України, тож ставити під сумнів їхню обов`язковість чи доцільність, а чи законність в ДСА України не було.

Отже, постанови слідчого, прокурора, видані компетентними посадовими особами й на законних підставах, ДСА України як орган держави правомірно виконала, так, як цього вимагають положення статей 40, 110 КПК України.

Аналогічні правові висновки містяться в постанові Верховного Суду від 23 лютого 2022 року у справі № 560/7790/20.

Стосовно посилання апелянта на незаконності постанов про недопустимість розголошення відомостей досудового розслідування, суд зазначає, що надання оцінки такої постанови не входить до компетенції суду адміністративної юрисдикції, оскільки а ні КАС, а ні КПК України, не передбачено право суду адміністративно юрисдикції визнавати незаконним рішення прийняті в рамках кримінального провадження та як наслідок визнавати дії суб`єкта владних повноважень, на виконання вказаних рішень, неправомірними і більш того зобов`язати суб`єкт владних повноважень не виконувати вказані рішення. Відсутність процесуально передбаченого права на оскарження таких постанов у межах кримінального процесу не свідчить про виникнення такого права в межах адміністративного процесу, оскільки це питання не відноситься до повноважень адміністративного суду.

Відповідно до встановленого КПК України порядку кримінального провадження, особа, якої стосується постанова слідчого, прокурора, якщо вона не погоджується з її правомірністю, чи права, свободи чи інтереси якої вона (постанова слідчого, прокурора) порушує, може оскаржити її у порядку кримінального судочинства. В інший спосіб ставити під сумнів правомірність і обов`язковість постанови слідчого, прокурора, як-от самостійно ревізувати їхній зміст (на відповідність вимогам законів України) і таким чином на власний розсуд вирішувати виконувати їх чи ні, видається неприйнятним.

На час спірних правовідносин, постанова слідчого не була скасована.

Крім того, слідчі у своїх постановах про недопустимість розголошення відомостей досудового розслідування визначили порядок скарження постанови у відповідності до ст. 314-316 КПК України.

Також, подібну правову позицію щодо виконання постанов слідчого Верховний Суд висловив у постанові від 07 серпня 2019 року у справі № 826/2212/17. В окресленій площині спірні правовідносини тієї справи є подібними, адже там йдеться про виконання постанови слідчого, скерованої органу держави для виконання. З-поміж іншого суд касаційної інстанції зазначив, що постанова слідчого є обов`язковою для виконання, але може бути оскаржена до слідчого судді, якщо особа вважає її незаконною. За результатами розгляду скарги на постанову слідчого постановляється ухвала слідчого судді, зокрема, про скасування рішення слідчого або про відмову у задоволенні скарги. Крім того, питання щодо перевірки на предмет законності постанови слідчого, наслідком чого є скасування рішення слідчого або про відмову у задоволенні скарги, не може бути вирішено в рамках адміністративної справи, оскільки віднесено до кримінального судочинства.

Щодо посилання скаржника на те, що незаконність зазначеної постанови слідчого встановлена компетентним судом в порядку кримінального судочинства, а саме, компетентним судом в порядку кримінального судочинства визначено, що слідчий при прийнятті відповідної постанови вийшов за межі повноважень, визначених КПК України, суд зазначає, що наведеними позивачем судовими рішеннями не було скасовано постанову слідчого, яка стала підставою для обмеження доступу у цій справі. Суд наголошує, що вказані обставини свідчать, що саме компетентний суд у межах своїх повноважень може надавати оцінку такій постанові та її скасовувати.

Посилання апелянта на рішення Верховного Суду в даному випадку не доречні, оскільки відповідач виконував постанову слідчого, права та обов`язки якого визначені нормами КПК України. Крім того, обставини у цій справі є відмінними від тих які були предметом розгляду Верховного Суду на які посилається позивач.

Посилання позивача на рішення Європейського суду з прав людини у справі Рякіб Бірюков проти Росії (рішення від 17 січня 2008 року, п. 43-45) суд вважає помилковим з огляду на те, що судом надавалась оцінка відсутності у громадськості отримати інформацію мотиви, якими суд обґрунтовував своє рішення, оскільки мотиви, які б давали зрозуміти підстави для відмови у задоволенні позову заявника, не були доступні громадськості. Зазначеним рішенням не надавав оцінку щодо можливості, передбаченої законом, виконання або невиконання постанов слідчого іншими суб`єктами правовідносин, яких вона стосується.

Щодо посилання скаржника на порушення норм процесуального права в частині розгляду справи в порядку спрощеного провадження, суд зазначає наступне.

За положенням частинами 1-3 статті 12 КАС України, адміністративне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку позовного провадження (загального або спрощеного).

Спрощене позовне провадження призначене для розгляду справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

Відповідно до частини 1-2 статті 257 КАС України, за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.

За правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

За частиною 1 статті 260 КАС України, питання про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Частина 4 статті 12 та частиною 4 статті 257 КАС України визначає спори (випадки) коли справа розглядається виключно за правилами загального позовного провадження, до яких спірні правовідносини не відносяться.

При цьому, за пунктом 10 частини 4 статті 12 КАС України, для цілей цього Кодексу справами незначної складності є справи щодо: інші справи, у яких суд дійде висновку про їх незначну складність, за винятком справ, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження.

Отже, суд самостійно може розглянути справу в порядку спрощеного провадження якщо дійде висновку про їх незначну складність.

Суд не приймає посилання позивача на те, що розгляд справи в порядку спрощеного провадження може здійснюватися судом тільки за клопотанням позивача (крім справ, прямо віднесених процесуальним законом до справ незначної складності), оскільки за положенням законодавства подання такого клопотання є правом позивача. При цьому, КАС України не встановлює такого обов`язку у суду як розгляд справи в порядку спрощеного провадження виключно за клопотанням позивача.

Щодо посилання скаржника порушення судом порядку залучення третьої особи, а саме усупереч ч. 5 ст. 49 КАС України не зазначено, на які саме права, свободи, інтереси та обов`язки цієї особи може вплинути рішення суду, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 6 статті 353 КАС України, висновки і мотиви, з яких скасовані рішення , є обов`язковими для суду першої або апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

За положенням пп. «г» п. 3 ч.1 ст. 356 КАС України, постанова суду касаційної інстанції складається з мотивувальної частини із зазначенням дій, що їх повинні виконати суд першої та (або) апеляційної інстанції у разі скасування судового рішення і передачі справи на новий розгляд.

Верховний Суд направляючи цю справу на новий розгляду у своєму рішенні зазначив, що результат розгляду справи має безпосередній вплив на права й обов`язки не лише для позивача, але й для Державного бюро розслідувань, однак ця особа судом до участі у справі не була залучена. Суд дійшов висновку, що вирішення цього спору та ухвалення судових рішень може мати безпосередній вплив на права й обов`язки Державного бюро розслідувань, яке не є учасником справи. У порушення наведених норм процесуального закону та принципів адміністративного судочинства, суд першої інстанції не залучив зазначену особу до участі у справі в якості третьої особи.

Отже, суд першої інстанції не мав права не врахувати висновки і мотиви Верховного Суду у цій справі.

Щодо посилання скаржника на те, що передача справи на новий розгляд до суду першої інстанції здійснена без належних причин і може бути прихованою формою відмови особі в правосудді, суд зазначає, що суд апеляційної інстанції не наділений повноваженням надавати оцінку обґрунтованості, законності тощо рішенням суду касаційної інстанції та відповідно їх переглядати у тому числі прийнятих в межах однієї справи.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п.1 ст.32), зокрема у п.58 рішення у справі Seryavin та інші проти України від 10.02.2010, 4909/04 зазначив, що згідно з його усталеною практикою, що відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (Ruiz Torija проти Іспанії від 09.12.1994, п.29).

Статтею 316 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, колегія суддів не знаходить правових підстав для задоволення апеляційної скарги і відповідно для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, правові висновки суду першої інстанції скаржником не спростовані.

Керуючись 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 09 травня 2023 р. у справі № 200/257/20-а - залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 09 травня 2023 р. у справі № 200/257/20-а - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та не підлягає касаційному оскарженню до Верховного Суду, крім випадків, встановлених п.2 ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повне судове рішення складено та підписано колегією суддів 20 грудня 2023 року.

Суддя-доповідач Е.Г. Казначеєв

Судді А.В. Гайдар

І.В. Геращенко