Справа № 260/3671/23
Суддя: Затолочний Віталій Семенович
Дата ухвалення: 2023-12-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2023 рокуЛьвівСправа № 260/3671/23 пров. № А/857/12770/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Затолочного В.С.,

суддів: Качмара В.Я., Коваля Р.Й.,

секретаря судового засідання Єршової Ю.С.,

представника відповідача Олійника Р.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Закарпатській області на ухвалу Закарпатського окружного адміністративного суду від 22 червня 2023 року про залишення позовної заяви без розгляду у справі № 260/3671/23 за адміністративним позовом Головного управління ДПС у Закарпатській області до приватного нотаріуса Венжеги Мар`яни Дмитрівни, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Відділ державної виконавчої служби у місті Ужгороді Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання дій протиправними і зобов`язання вчинити певні дії (ухвала суду першої інстанції прийнята суддею Плехановою З.Б. в м. Ужгороді Закарпатської області 22 червня 2023 року у відкритому судовому засіданні, повний текст ухвали виготовлено та підписано 27 червня 2023 року), -

ВСТАНОВИВ:

Головне управління ДПС у Закарпатській області (далі також ГУ ДПС у Закарпатській області, позивач) звернулося з адміністративним позовом до приватного нотаріуса Венжеги Мар`яни Дмитрівни (далі також приватний нотаріус, відповідач), в якому просило суд:

- визнати протиправними дії відповідача щодо видання свідоцтва від 10.05.2022 № 62 про придбання нерухомого майна (належного боржнику ПрАТ «Машинобудівний завод «Тиса»), будівлі літера «У, У-1» загальною площею 3370,60кв.м, що знаходиться за адресою Закарпатська область, м. Ужгород, вул. Мартина Сергія, 4, з електронного аукціону на підставі протоколу від 28.12.2021 № 564538 про проведення електронних торгів, акту про проведені електронні торги від 18.01.2022.

- визнати протиправними дії відповідача щодо проведення державної реєстрації нерухомого майна (номер запису про право власності № 46889421 на власника - ТОВ «Ужбуд» згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за реєстраційним номером об`єкту нерухомого майна № 37042135 при наявності податкової застави згідно акту опису від 24.06.2020 № 1/50, про що державним реєстратором внесено запис про обтяження від 25.06.2020 № 37042135.

- скасувати запис про право власності № 46889421 за реєстраційним номером об`єкту нерухомого майна № 100.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 22 червня 2023 року адміністративний позов залишено без розгляду.

З ухвалою суду першої інстанції про залишення позовної заяви без розгляду не погодився позивач та оскаржив її в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржена ухвала суду прийнята з невідповідністю висновків суду обставинам справи, неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, неправильним застосуванням норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а тому підлягає скасуванню з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

В обґрунтування апеляційних вимог позивач зазначає, що підстави для звернення з даним позовом до суду у нього виникли після набрання законної сили рішенням Господарського суду Закарпатської області від 14 грудня 2022 року у справі № 907/568/22, а саме 03 квітня 2023 року. Також звертає увагу суду, що ним було подано мотивоване клопотання про поновлення строку звернення до суду. Вважає, що суд першої інстанції безпідставно покликається на рішення Господарського суду Закарпатської області від 14 грудня 2022 року у справі № 907/568/22, оскільки таке рішення не долучалося до матеріалів справи №260/3671/23 та не досліджувалось судом при винесенні оскаржуваної ухвали.

За результатами апеляційного розгляду позивач просить скасувати оскаржувану ухвалу та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу заперечує вимоги такої, просить залишити оскаржувану ухвалу без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Представник відповідача, який приймає участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, заперечив проти задоволення апеляційної скарги.

Представник позивача, який був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явився, його неявка, з огляду на положення частини другої статті 313 Кодексу адміністративного судочинства (далі КАС України) не перешкоджає розгляду справи в суді апеляційної інстанції.

У відповідності до вимог статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційної скарги позивача, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції з урахуванням вимог статті 308 КАС України, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних міркувань.

Залишаючи без розгляду адміністративний позов, суд першої інстанції дійшов висновку, що звернення до адміністративного суду з позовом було здійснено поза межами тримісячного строку, встановленого абзацом 2 частини другої статті 122 КАС України.

Надаючи правову оцінку такому висновку суду першої інстанції колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 34 Закону України від 02.09.1993 № 3425-XII «Про нотаріат» (далі також Закон № 3425-XII), нотаріуси вчиняють такі нотаріальні дії, зокрема, видають свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів).

Відповідно, оскаржувана у межах даної справи дія нотаріуса по видачі свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів є нотаріальною дією.

Відповідно до статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій (частина перша статті 4 КАС України).

Згідно з правилами визначення юрисдикції адміністративних судів щодо вирішення адміністративних справ, наведеними у статті 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Ужитий у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадову чи службову особу, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України).

Водночас помилковим є застосування статті 19 КАС України та поширення юрисдикції адміністративних судів на усі спори, стороною яких є суб`єкт владних повноважень, оскільки при вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних, і господарських чи цивільних справ недостатньо застосування виключно формального критерію - визначення суб`єктного складу спірних правовідносин. Визначальною ознакою для правильного вирішення спору є характер правовідносин, з яких виник спір. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Публічно-правовим вважається, зокрема, спір, у якому сторони правовідносин виступають одна щодо іншої не як рівноправні і в якому одна зі сторін виконує публічно-владні управлінські функції та може вказувати або забороняти іншому учаснику правовідносин певну поведінку, давати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.

Необхідною ознакою суб`єкта владних повноважень є здійснення ним публічно-владних управлінських функцій. Ці функції суб`єкт повинен виконувати саме в тих правовідносинах, у яких виник спір.

Разом з тим, приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, зазвичай майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Отже, виходячи із вищевказаного, вбачається, що до юрисдикції адміністративного суду відносяться спори, пов`язані зі здійсненням суб`єктами владних повноважень саме владних управлінських функцій.

Відповідно до статті 1 Закону № 3425-XII нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності.

Тобто, при здійснені своїх повноважень нотаріуси позбавлені права владно керувати поведінкою іншого суб`єкта правовідносин, а відтак і підстави вважати, що вони в силу закону є виконавцями владних управлінських функцій відсутні.

Отже, нотаріуси є посадовими особами, яким надано повноваження щодо посвідчення прав та фактів, що мають юридичне значення та носять цивільно-правовий, індивідуально-визначений характер. В зв`язку з чим спори, що виникають з приводу вчинення нотаріальних актів мають саме цивільно-правовий характер, та мають розглядатися залежно від суб`єктного складу її учасників за правилами Цивільного процесуального кодексу України (далі також ЦПК України) чи Господарського процесуального кодексу України (далі також ГПК України).

Система нотаріату не входить до системи органів виконавчої влади. Проте вважати діяльність нотаріуса як таку, у межах якої здійснюються владні управлінські функції, не можна. У діях нотаріуса немає ані адміністративного примусу, ані управлінських повноважень, хоча він і є посадовою особою (але не державним службовцем), а нотаріальну діяльність слід характеризувати як публічно-правову, оскільки вона здійснюється від імені держави. Між нотаріальною та адміністративною діяльністю існує суттєва різниця за юридичним характером, колом суб`єктів та структурою їх правовідносин, цілями, результатами та методами регулювання.

Якщо метою виконавчо-розпорядчої діяльності є реалізація функції державного управління, а результатом цієї діяльності є управлінське рішення, яким один суб`єкт приписує певну поведінку іншому суб`єкту, то метою діяльності нотаріату є захист і охорона існуючих суб`єктивних прав та інтересів, а результатом нотаріальної діяльності є нотаріальний акт як різновид правозастосовного юрисдикційного акта, що офіційно підтверджує вже об`єктивно існуючі факти, права та обов`язки, які суб`єкти права покладають на себе за своїм бажанням.

Також слід зазначити, що структура нотаріату утворена таким чином, що вони не пов`язані між собою в організаційному відношенні і при вчиненні нотаріальних дій. Що ж до владності у нотаріальних правовідносинах, то вона виявляється лише в офіційній силі нотаріальних актів. Правовідносини, що виникають між нотаріусами та іншими суб`єктами нотаріальної діяльності, є суто процесуальними за своєю сутністю і не можуть характеризуватися як владні відносини у розумінні КАС України.

Незалежно від того, є нотаріус приватним чи працює у державній нотаріальній конторі, він не може вважатися суб`єктом владних повноважень при вчиненні нотаріальних дій. З урахуванням положень КАС України можна дійти висновку про неможливість розгляду в порядку адміністративного судочинства справ щодо оскарження нотаріальних дій або відмови в їх вчиненні.

Отже, виходячи з того, що предметом спірних правовідносин виступає, в тому числі правомірність видачі свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів, яке за своєю правовою природою є нотаріальним актом, то даний спір в частині оскарженні дій по видачі свідоцтва є цивільно-правовим та не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Правова позиція стосовно юрисдикції спорів (цивільної або господарської у залежності від суб`єктного складу сторін) щодо захисту порушених прав особи, які вона вбачає у наслідках, спричинених неправомірними (на думку цієї особи) рішенням, дією чи бездіяльністю нотаріуса, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, неодноразово висловлювалась Великою Палатою Верховного Суду, зокрема у постановах від 05 грудня 2018 року у справі № 757/1660/17-ц (провадження № 14-396цс18), від 27 березня 2019 року у справі № 640/4301/17 (провадження № 14-640цс18), від 03 липня 2019 року у справі № 804/4212/18 (провадження № 11-178апп19).

Колегія суддів також враховує норми частин першої та другої статті 61 Закону України від 02.06.2016 № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі також Закон № 1404-VIII), відповідно до яких реалізація арештованого майна (крім майна, вилученого з цивільного обороту, обмежено оборотоздатного майна та майна, зазначеного у частині восьмій статті 56 цього Закону) здійснюється шляхом проведення електронних аукціонів або за фіксованою ціною. Порядок проведення електронних аукціонів визначається Міністерством юстиції України.

Порядком реалізації арештованого майна, затвердженим наказом Міністерства юстиції України 29.09.2016 № 2831/5 (далі також - Порядок) встановлено, що електронний аукціон - продаж майна за допомогою функціоналу центральної бази даних системи електронних аукціонів, за яким його власником стає учасник, який під час аукціону запропонував за нього найвищу ціну.

Цим же Порядком передбачено правила, що визначають процедуру підготовки, проведення електронних аукціонів, правила, які регулюють сам порядок проведення електронних аукціонів та правила щодо оформлення їх результатів.

Правова природа процедури реалізації майна на електронному аукціоні полягає в продажі майна, тобто у забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернено стягнення, до покупця - учасника аукціону, та складанні за його результатами акта про проведений електронний аукціон, що передбачено розділом Х Порядку, та вказано, що акт про проведений електронний аукціон є документом, що підтверджує виникнення права власності на придбане майно, у випадках, передбачених законодавством. У випадку придбання нерухомого майна документом, що підтверджує виникнення права власності на придбане майно, є свідоцтво про придбання нерухомого майна з електронного аукціону, яке видається нотаріусом на підставі акта про проведений електронний аукціон.

Згідно матеріалів справи, 10 травня 2022 року приватним нотаріусом відповідно до статті 61 Закону № 1404-VIII та на підставі Акта про проведені електронні торги, виданого відділом державної виконавчої служби у місті Ужгороді Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано- Франківськ) від 18 січня 2022 року Товариству з обмеженою відповідальністю «УЖБУД» (далі також ТОВ «УЖБУД») було видано свідоцтво про право власності на будівлю під літерою У, У-1 (корпус №12, цех № 6), загальною площею 3370,6 кв.м за адресою м. Ужгород, вул. Мартина Сергія, 4 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 100) та проведена державна реєстрація права власності на вказане майно.

Положеннями частини 4 статті 5 КАС України передбачено, що суб`єкти владних повноважень мають право звернутися до адміністративного суду виключно у випадках, визначених Конституцією та законами України.

Відповідно до підпункту 41.1.1. пункту 41.1. статті 41 Податкового кодексу України (далі також ПК України) контролюючими органами є податкові органи (центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, його територіальні органи) - щодо дотримання законодавства з питань оподаткування (крім випадків, визначених підпунктом 41.1.2 цього пункту), законодавства з питань сплати єдиного внеску, а також щодо дотримання іншого законодавства, контроль за виконанням якого покладено на центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, чи його територіальні органи.

Підпунктом 20.1.30 пункту 20.1 статті 20 ПК України передбачено, що контролюючі органи, визначені підпунктом 41.1.1 пункту 41.1 статті 41 цього Кодексу, мають право звертатися до суду, у тому числі подавати позови до підприємств, установ, організацій та фізичних осіб, щодо визнання оспорюванних правочинів недійсними та застосування визначених законодавством заходів, пов`язаних із визнанням правочинів недійсними, а також щодо стягнення в дохід держави коштів, отриманих за нікчемними договорами.

З метою встановлення чіткого критерію визначення юрисдикції спорів щодо державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 вересня 2018 року по справі № 823/2042/16 відступила від висновків, викладених у постановах від 04 квітня 2018 року у справах № 817/567/16, 826/9928/15, від 10 квітня 2018 року у справі № 808/8972/15, від 16 травня 2018 року у справі № 826/4460/17, від 23 травня 2018 року у справі № 815/4618/16, від 05 червня 2018 року у справі № 04/20728/14, від 12 червня 2018 року у справі № 823/378/16, від 13 червня 2018 року у справах № 820/2675/17, 803/1125/17 щодо належності до юрисдикції адміністративних судів спорів за позовами осіб, які не були заявниками вчинення реєстраційних дій, до державного реєстратора про скасування його рішень чи записів у державному реєстрі стосовно державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Такий критерій визначення юрисдикції спору як наявність порушень вимог чинного реєстраційного законодавства у діях державного реєстратора під час державної реєстрації прав на нерухоме майно не завжди є достатнім та ефективним, адже ці порушення можна встановити лише при розгляді справи по суті, а не на момент звернення позивача з позовною заявою.

Крім того, скасування державної реєстрації права, належного одній особі, за заявою іншої особи в порядку адміністративного судочинства не дозволяє остаточно вирішити спір між цими особами. Тож не виконується основне завдання судочинства. У таких спорах питання правомірності укладення цивільно-правових договорів, на підставі яких відбулись реєстраційні дії, обов`язково постають перед судом, який буде вирішувати спір, незалежно від того, чи заявив позивач вимогу щодо оскарження таких договорів.

Отже, у зазначеній категорії справ вирішуються спори про цивільне право між особами, які вимагають скасування державної реєстрації, й особами, за якими зареєстровано право чи обтяження. А тому вони мають розглядатися судами господарської або цивільної юрисдикції залежно від суб`єктного складу сторін спору.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.10.2019 у справі № 814/2030/17, спір про скасування рішення, запису що додержавної реєстрації речового права на нерухоме майно чи обтяження такого права за іншою особою у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно є цивільно-правовим.

При цьому, колегія суддів зауважила, що позивач шляхом пред`явлення адміністративного позову з цим предметом спору в дійсності має намір вжити заходів щодо захисту своїх прав, скасувавши номер запису про право власності № 46889421 за реєстраційним номером об`єкту нерухомого майна № 100.

У справах про оскарження рішень, дій чи бездіяльності нотаріуса, прийнятих або вчинених ним під час реалізації функцій державного реєстратора, якщо позовні вимоги спрямовані на захист заснованого на приписах цивільного чи господарського законодавства приватного (майнового) права у відносинах з іншими особами, нотаріус має залучатися до участі у справі як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, а сама така справа - розглядатися залежно від суб`єктного складу її учасників за правилами Цивільного процесуального кодексу України чи Господарського процесуального кодексу України. Належним відповідачем у такій справі є особа, право на майно якої оспорюється та щодо якої прийнято оскаржуване рішення про реєстрацію права власності (аналогічний висновок щодо суб`єктного складу учасників справи зробила Велика Палата Верховного Суду у постановах від 29 серпня 2018 року у справі № 14-233цс18, від 13 березня 2019 року у справі № 202/30/17, від 20.11.2019 у справі №826/6720/17, від 27.11.2019 у справі №815/1915/18, від 04.02.2020 у справі №910/7781/19).

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01.04.2020 у справі № 520/13067/17, спір про визнання незаконною та скасування проведеної приватним нотаріусом державної реєстрації права власності не є спором учасників публічно-правових відносин. Приватний нотаріус, здійснюючи державну реєстрацію права власності, не мав публічно-правових відносин з позивачем, оскільки така реєстрація права відбувалася за іншим суб`єктом, а не за позивачем.

Відповідно до вимог частини п`ятої статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відтак, зважаючи на особливості правовідносин, спір не є публічно-правовим та не підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.

З обставин даної справи вбачається, що спірні правовідносини пов`язані із проведенням електронного аукціону та виникли з приводу реєстрації прав на нерухоме майно, придбане на такому аукціоні, за третьою особою (ТОВ «Ужбуд») через неправомірні, на думку позивача, дії нотаріуса як державного реєстратора. Колегія суддів вважає, що скасування спірного запису про право власності зачіпатиме права цієї третьої особи, що унеможливлює розгляд вказаної справи за правилами адміністративного судочинства.

Згідно з приписами частини першої статті 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних зі здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Відповідно до статті 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Предметна та суб`єктна юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена статтею 20 ГПК України. Так, згідно з частиною першою цієї статті господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках.

Отже, ознаками спору, на який поширюється юрисдикція господарського суду, є наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих Цивільним та Господарським кодексами України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин, наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом, відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції. Така правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 910/8729/18.

У пунктах 6 та 13 частини першої статті 20 ГПК України закріплені спеціальні юридичні норми, відповідно до яких до справ, що належать до юрисдикції господарських судів, входять справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, та вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, визнання недійсними актів, що порушують права на майно (майнові права), якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав чи спору, що виник з корпоративних відносин, якщо цей спір підлягає розгляду в господарському суді і переданий на його розгляд разом з такими вимогами.

З урахуванням викладеного, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України та судову практику, колегія суддів не погоджується з позицією суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для розгляду цього спору у порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі також - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом

У пункті 24 рішення від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» Європейський суд з прав людини (далі також - ЄСПЛ) вказав, що фраза «судом встановленим законом» поширюється не лише на правову основу самого існування суду, але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Крім того, ЄСПЛ у рішенні від 12 жовтня 1978 року у справі «Занд проти Австрії» зазначив, що поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, здійснює судовий розгляд на підставі практики, яка не передбачена законом.

Згідно з частиною першою статті 238 КАС України суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Відповідно до статті 319 КАС України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

Порушення правил юрисдикції адміністративних судів, встановлених статтею 19, є обов`язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів апеляційної скарги.

Відповідно до частини третьої цієї ж статті у разі закриття судом апеляційної інстанції провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 238 цього Кодексу суд за заявою позивача в порядку письмового провадження постановляє ухвалу про передачу справи до суду першої інстанції, до юрисдикції якого віднесено розгляд такої справи, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. У разі наявності підстав для підсудності справи за вибором позивача у його заяві має бути зазначено лише один суд, до підсудності якого відноситься вирішення спору.

Статтею 239 КАС України встановлено, що якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої статті 238 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи. Суд апеляційної або касаційної інстанції повинен також роз`яснити позивачеві про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства.

Заява подається до суду, який прийняв постанову про закриття провадження у справі.

У разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається. Наявність ухвали про закриття провадження у зв`язку з прийняттям відмови позивача від позову не позбавляє відповідача в цій справі права на звернення до суду за вирішенням цього спору.

Оскільки у справі, що розглядається, суд першої інстанції помилково залишив без розгляду позовні вимоги за правилами адміністративного судочинства, оскаржувана ухвала підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі.

Також суд вважає за необхідне роз`яснити позивачу право на звернення до суду в порядку господарського судочинства та право на подачу заяви відповідно до статті 239 КАС України протягом десяти днів з дня отримання цієї постанови.

Керуючись статтями 238, 308, 310, 315, 319, 321, 328 КАС України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Закарпатській області задовольнити частково.

Ухвалу Закарпатського окружного адміністративного суду від 22 червня 2023 року про залишення позовної заяви без розгляду у справі № 260/3671/23 скасувати, а провадження у справі закрити.

Роз`яснити позивачу право на звернення до суду в порядку господарського судочинства.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя В. С. Затолочний
судді В. Я. Качмар
Р. Й. Коваль
Повне судове рішення складено 19.12.2023