Справа № 300/3439/20
Суддя: Онишкевич Тарас Володимирович
Дата ухвалення: 2023-12-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

12 грудня 2023 рокуЛьвівСправа № 300/3439/20 пров. № Н-А/857/6787/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Онишкевича Т.В.,

суддів Сеника Р.П., Судової-Хомюк Н.М.,

з участю секретаря судових засідань Максим Х.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові заяву ОСОБА_1 про перегляд постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 07 червня 2022 року за виключними обставинами у справі за його адміністративним позовом до Івано-Франківської обласної прокуратури про стягнення матеріальної шкоди,-

головуючий суддя Кузьмич С. М.,

судді Матковська З.М., Улицький В.З.,

час ухвалення рішення 12 год 23 хв,

місце ухвалення рішення м. Львів,

дата складення повного тексту рішення 13 червня 2022 року,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду із адміністративним позовом до Івано-Франківської обласної прокуратури про стягнення матеріальної шкоди у вигляді неотриманої частини заробітної плати, а саме посадового окладу, визначеного за частиною 3 статті 81 Закону України Про прокуратуру, завданої положеннями пункту 26 розділу VI Прикінцеві та перехідні положення Бюджетного кодексу України, що визнані неконституційними, за період з 01 липня 2015 року по 30 квітня 2020 року.

На обґрунтування позовних вимог вказував на те, що діями Держави Україна було порушено його право власності на отримання заробітної плати у повному розмірі, гарантованої частиною 3 статті 81 Закону України Про прокуратуру, статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки рішенням Конституційного Суду України № 6-р/2020 від 26 березня 2020 року було визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) окреме положення пункту 26 розділу VI Прикінцеві та перехідні положення Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України Про прокуратуру № 1697-VІІ від 14 жовтня 2014 року зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Позивачем у позовній заяві було наголошено на тому, що Конституційний Суд України не робить закон неконституційним, а тільки виявляє цей факт Тож говорити про ретроактивну дію рішення Конституційного Суду України некоректно, оскільки рішення Конституційного Суду України не є нормативними актами, а самі акти, які визнані неконституційними, втрачають чинність одночасно з винесенням рішенням Конституційного Суду України, але факт неконституційності був і раніше.

Виправлення помилок, допущених при ухваленні законів, передбачено статті 152 Конституції України, а право на захист прав та інтересів осіб, яким внаслідок дії законів, що не відповідали Конституції України, завдано матеріальної чи моральної шкоди, визначено нормою прямої дії - частиною 3 статті 152 Конституції України.

Окрім того, у позовній заяві зазначав, що до спірних правовідносин не може бути застосована стаття 1175 Цивільного кодексу України, оскільки вона регулює правовідносини виключно у частині відшкодування шкоди, завданої в результаті прийняття органом влади нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, у той час як Конституційний Суд України є органом конституційної юрисдикції, який забезпечує верховенство Конституції України, вирішує питання про відповідність Конституції України законів України та у передбачених Конституцією України випадках, інших актів, здійснює офіційне тлумачення Конституції України, а також інші повноваження відповідно до Конституції України, проте, повноважень на визнання незаконним чи скасування нормативно-правового акта не має.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 17 лютого 2022 року адміністративний позов було задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Івано-Франківської обласної прокуратури, яка полягає у ненарахуванні та невиплаті заробітної плати ОСОБА_1 з 26 березня 2020 року у порядку та у розмірах, передбачених статтею 81 Закону України Про прокуратуру № 1697-VII від 14 жовтня 2014 року. Зобов`язано Івано-Франківську обласну прокуратуру нарахувати та виплатити заробітну плату ОСОБА_1 з 26 березня 2020 року по 30 квітня 2020 року у порядку та в розмірах, передбачених статтею 81 Закону України Про прокуратуру № 1697-VII від 14 жовтня 2014 року. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 07 червня 2022 року апеляційну скаргу Івано-Франківської обласної прокуратури задоволено. Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 17 лютого 2022 року у справі №300/3439/20 у частині задоволення позову скасовано та прийнято у цій частині нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову. У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

19 жовтня 2023 року до апеляційного суду надійшла заява ОСОБА_1 про перегляд постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 07 червня 2022 року у справі № 300/3439/20 за виключними обставинами.

Приводом для звернення до суду з цією заявою ОСОБА_1 зазначив Рішення Конституційний Суд України від 13 вересня 2023 року № 8-р (II)/2023 у справі за конституційними скаргами ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 щодо конституційності абзацу третього пункту 3 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19 вересня 2019 року № 113-IX (щодо винагороди прокурора як гарантії його незалежності) (далі - Закон № 113-ІХ).

У цьому Рішенні Конституційний Суд України, відповідаючи на порушені заявниками питання, з покликанням, з-поміж іншого, на свої рішення від 26 березня 2020 року №6-р/2020, від 13 грудня 2019 року № 7-р(II)/2019, від 1 березня 2023 року № 1-р(II)/2023 виснував, що врегулювання законом, а не підзаконним актом питань матеріального, соціального, пенсійного забезпечення прокурорів становить гарантію забезпечення їх незалежності, унеможливлює втручання органів виконавчої влади в діяльність прокуратури, що інакше призведе до недодержання принципу поділу влади.

Конституційний Суд України зазначив також, що наділення Кабінету Міністрів України повноваженням урегульовувати питання винагороди прокурорів не можна визнати таким, що відповідає конституційній вимозі щодо здійснення органами державної влади своїх повноважень у встановлених Конституцією України межах і відповідно до законів України.

З огляду на ці міркування Конституційний Суд України дійшов висновку, що друге речення абзацу третього пункту 3 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX є таким, що суперечить статті 6 Конституції України у поєднанні з частиною другою статті 131-1 Конституції України.

За текстом Рішення, з набранням чинності Законом № 113-ІХ питання винагороди прокурорів, які пройшли атестацію та яких переведено до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури, регулює Закон України «Про прокуратуру» (далі Закон № 1697-VІІ), а питання винагороди тих прокурорів, які продовжували здійснювати свої повноваження до дня їх звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури, - підзаконний нормативний акт - постанова Кабінету Міністрів України.

Відтак оспорювані приписи Закону № 113-ІХ визначають відмінне від установленого статтею 81 Закону № 1697-VІІ регулювання оплати праці прокурорів, що свідчить про відмінність у підході законодавця до питання винагороди прокурорів, а отже, про неоднакове ставлення до прокурорів попри те, що їх наділено єдиним юридичним статусом за обсягом гарантій забезпечення їх незалежності як невіддільного складника цього статусу. З погляду Конституційного Суду України таку відмінність у ставленні до прокурорів, які мають єдиний юридичний статус, не можна вважати об`єктивно виправданою, а тому вона є дискримінаційною.

Зважаючи на висновки, висловлені у цьому Рішенні, заявник просить скасувати постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 07 червня 2022 року у справі №300/3439/201 та рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 17 лютого 2022 року залишити без змін.

Надаючи правову оцінку наявності підстав для перегляду постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 07 червня 2022 року у справі за виключними обставинами суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Згідно з пунктом 1 частини п`ятої статті 361 КАС України підставами для перегляду судових рішень у зв`язку з виключними обставинами є встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, якщо рішення суду ще не виконане.

За частиною шостою статті 361 Кодексу адміністративного судочинства України при перегляді судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами суд не може виходити за межі тих вимог, які були предметом розгляду при ухваленні судового рішення, яке переглядається, розглядати інші вимоги або інші підстави позову.

Відповідно до частини першої статті 365 Кодексу адміністративного судочинства України заява про перегляд судового рішення суду першої інстанції з підстав, визначених пунктом 1 частини п`ятої статті 361 цього Кодексу, подається до суду, який ухвалив судове рішення.

Заява про перегляд судових рішень судів апеляційної і касаційної інстанцій з підстав, зазначених у частині першій цієї статті, якими змінено або скасовано судове рішення, подається до суду тієї інстанції, яким змінено або ухвалено нове судове рішення (частина друга статті 365 Кодексу адміністративного судочинства України).

Питання про перегляд за виключними обставинами судових рішень, які набрали законної сили, у зв`язку з встановленою Конституційним Судом України неконституційністю (конституційністю) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, уже було предметом розгляду Верховного Суду.

Зокрема об`єднана палата Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду розглядала це питання у аспекті того, які судові рішення можуть переглядатися за виключними обставинами з цієї нормативної підстави.

У постанові від 19 лютого 2021 року у справі № 808/1628/18 об`єднана палата Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду з цього приводу висловила позицію, згідно з якою судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог не передбачає можливості його примусового виконання й тому не може вважатися «не виконаним» у розумінні пункту 1 частини п`ятої статті 361 Кодексу адміністративного судочинства України, а значить не може переглядатися за виключними обставинами з цієї нормативної підстави. У тій самій постанові зазначено також, що рішення Конституційного Суду України не змінює правового регулювання спірних правовідносин та не доводить факту допущення судом помилки при вирішенні спору, адже на час виникнення спірних правовідносин та на час ухвалення рішення суду першої інстанції положення норми були чинними та підлягали застосуванню.

Аналогічну позицію щодо застосування приписів пункту 1 частини п`ятої статті 361 Кодексу адміністративного судочинства України об`єднана палата Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду підтримала в ухвалі від 21 грудня 2022 року у справі № 140/2217/19, в ухвалі від 22 грудня 2022 року у справі № 805/1312/16-а та в постанові від 7 липня 2023 року у справі № 818/1793/18.

Аналогічний підхід до перегляду судових рішень у зв`язку з виключними обставинами на підставі встановленої Конституційним Судом України неконституційності (конституційності) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, якщо рішення суду ще не виконане, можна простежити також у практиці Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду (приміром у постановах від 27 серпня 2021 року у справі № 910/15151/17, від 5 жовтня 2021 року № 910/6790/18) та Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду (приміром, у постанові від 21 лютого 2023 року у справі № 591/4399/19).

Схожий підхід до перегляду судових рішень за виключними обставинами з мотивів встановленої Конституційним Судом України неконституційності (конституційності) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого судом при вирішенні справи раніше висловила також Велика Палата Верховного Суду, зокрема, у постанові від 18 листопада 2020 року у справі № 4819/49/19.

З уваги на текстуальний виклад пункту 1 частини першої статті 459 Кримінального процесуального кодексу України (в якому немає застереження «якщо рішення суду ще не виконане») - на підставі якого у справі № 4819/49/19 і розглядалося питання про можливість перегляду остаточного судового рішення за виключними обставинами - цій постанові акцентується на тому, що встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, має значення, перш за все, як рішення загального характеру, яким визначається правова позиція для вирішення наступних справ, а не як підстава для перегляду справи із ретроспективним застосуванням нової правової позиції і зміни таким чином стану правової визначеності, вже встановленої остаточним судовим рішенням.

Дотримуючись існуючої правової позиції щодо перегляду судових рішень, які набрали законної сили, з підстави, передбаченої у пункті 1 частини п`ятої статті 361 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд виходить із того, що постанова Восьмого апеляційного адміністративного суду від 07 червня 2022 року у справі №300/3439/20, щодо перегляду якої за виключними обставинами звернувся позивач, є судовим рішенням, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог, відповідно це судове рішення не підлягає примусову виконанню, тому - у значенні пункту 1 частини п`ятої статті 361 Кодексу адміністративного судочинства України - не може переглядатися за виключними обставинами.

Відповідно до пункту 1 частини четвертої статті 368 Кодексу адміністративного судочинства України за результатами перегляду рішення, ухвали за нововиявленими або виключними обставинами суд може відмовити в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами та залишити відповідне судове рішення в силі.

За частиною першою статті 369 Кодексу адміністративного судочинства України у разі відмови в задоволенні заяви про перегляд рішення, ухвали за нововиявленими або виключними обставинами суд постановляє ухвалу.

Керуючись статтями 241, 243, 325, 328, 361, 368, 369 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ :

відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 07 червня 2022 року у справі № 300/3439/20.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Т. В. Онишкевич
судді Р. П. Сеник
Н. М. Судова-Хомюк

Ухвала у повному обсязі складена 18 грудня 2023 року.