Справа № 600/6834/23-а
Суддя: Кушнір Віталіна Олександрівна
Дата ухвалення: 2023-12-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2023 р. м. Чернівці справа № 600/6834/23-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кушнір В.О., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до суду, у якому просить:

- визнати протиправною бездіяльності Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області, що полягає у не нарахуванні та невиплаті грошового забезпечення ОСОБА_1 за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16.08.2022р. по 11.02.2023р. (шість місяців - 180 календарних днів);

- стягнути з Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16.08.2022р. по 11.02.2023р. (шість місяців - 180 календарних днів) в розмірі 85 755,60грн (вісімдесят п`ять тисяч сімсот п`ятдесят п`ять гривень шістдесят копійок).

Позов обґрунтований тим, що при звільненні позивача з військової служби відповідачем самостійно не нараховано та не виплачено позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні щорічної основної оплачуваної відпустки за 2019-2021 року у кількості 76 діб. На виконання рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 20.04.2023р. у справі №600/4145/22-а відповідачем проведено її виплату лише 06.10.2023р. Таким чином, відповідно до положень статті 117 Кодексу законів про працю України позивач має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні з 16.08.2022р. по 11.02.2023р. (шість місяців - 180 календарних днів).

Ухвалою суду відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні). Вказаною ухвалою, серед іншого, відповідачу встановлено 15-денний термін з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву.

Відповідач подав до суду відзив, у якому наполягав на необґрунтованості позовних вимог та відмові у їх задоволенні. Зазначив, що у ГУНП у Чернівецькій області відсутні підстави для здійснення виплати, про яку просить позивач у даному позові, оскільки вважають, що позивач набув право на виплату компенсації за невикористану відпустку лише після набранням законної сили рішенням суду у справі №600/4145/22-а 03.08.2023р., виплата зазначеної компенсації була здійснена у найкоротші терміни, відтак затримки виплати компенсації за невикористану відпустку ними допущено не було.

Ухвалою суду від 23.11.2023р. у задоволенні клопотання представника відповідача про залишення позовної заяви без розгляду відмовлено.

Судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Позивач проходив службу в Головному управлінні Національної поліції в Чернівецької області на посаді поліцейського офіцера громади сектору превенції Дністровського районного відділу поліції ГУНП та з 15.08.2022р. був звільнений за пунктом 7 частини 1 статті 77 Закону України "Про Національну поліцію" (наказ від 03.08.2022 № 209 о/с).

Головним управлінням Національної поліції в Чернівецькій області при звільненні позивача не здійснено нарахування та не виплачено позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні щорічної основної оплачуваної відпустки за 2019-2021рр.

Позивач, вважаючи протиправною бездіяльність ГУНП в Чернівецькій області, яка полягає у не нарахуванні та невиплаті йому під час звільнення компенсації за невикористані календарні дні щорічної основної оплачуваної відпустки за 2019-2021 роки у кількості 76 діб, звернувся до суду з позовом.

Рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 20.04.2023р. у справі №600/4145/22-а визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області, що полягає у не нарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 компенсації за невикористані календарні дні щорічної основної оплачуваної відпустки за 2019-2021 роки у кількості 76 діб; зобов`язано Головне управління Національної поліції в Чернівецькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за невикористані календарні дні щорічної основної оплачуваної відпустки за 2019-2021 роки у кількості 76 діб.

06.10.2023р. відповідачем на виконання рішення суду №600/4145/22-а виплачено позивачу компенсацію за невикористані календарні дні щорічної основної оплачуваної відпустки за 2019-2021 роки в сумі 36853,98грн, що підтверджується банківською випискою по картковому рахунку позивача з відміткою призначення платежу "відшкодування по рішенню суду по справі №600/4145/22-а від 20.04.2023р. компенсація за невикористані календарні дні щорічної основної оплачуваної відпустки" (а.с.36).

Не погоджуючись із бездіяльністю відповідача щодо не проведення нарахування та виплати грошового забезпечення (середнього заробітку) за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 16.08.2022р. по 11.02.2023р. (шість місяців - 180 календарних днів), позивач звернувся до суду з цим позовом.

До вказаних правовідносин суд застосовує наступні положення чинного законодавства та робить висновки по суті спору.

Відповідно до статті 19 Конституції України суд, як орган державної влади, зобов`язаний діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами.

Згідно з ч.1 ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Відповідно до ч.7 ст.43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Спеціальне законодавство, що регламентує порядок проходження публічної служби в поліції, не містить норм щодо регулювання виплати звільненому поліцейському середнього заробітку у зв`язку із затримкою з вини роботодавця всіх належних йому виплат при звільненні.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 7 травня 2002 року №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних зі спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Отже, за загальним правилом норми спеціального законодавства є пріоритетними, тоді як норми Кодексу Законів про працю України підлягають застосуванню у разі, коли нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.

Згідно з правовою позицією, висловленою колегією суддів Верховного Суду України в постанові від 17 лютого 2015 року (справа № 21-8а15), за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Враховуючи те, що нормами спеціального законодавства стосовно поліцейських не врегульований порядок виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення Кодексу законів про працю України.

Так, відповідно до статті 47 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Отже, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок та виплатити всі суми, що йому належать до виплати.

Оскільки позивача звільнено зі служби в поліції - з 16.08.2022року, а виплату належної йому при звільненні суми компенсації за невикористані календарні дні щорічної основної оплачуваної відпустки за 2019-2021 роки в сумі 36853,98грн проведено лише на виконання рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 20.04.2023р. у справі №600/4145/22-а - 06.10.2023р., суд доходить висновку про порушення відповідачем строку розрахунку при звільненні, встановленого статтею 116 КЗпП України, з вини відповідача.

Статтею 117 КЗпП України, яка встановлює відповідальність за затримку розрахунку при звільненні (у редакції, чинній на момент звільнення зі служби) передбачено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

З аналізу статті 117 КЗпП України слідує, що для роботодавця, з вини якого звільненому працівникові не виплачено у день звільнення належні йому суми, наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність у вигляді сплати працівникові середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Спірні правовідносини між сторонами склались з приводу відповідальності роботодавця за невчасний розрахунок при звільненні з військової служби в частині виплати компенсації за невикористані календарні дні щорічної основної оплачуваної відпустки за 2019-2021 роки. Суд наголошує, що рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 20.04.2023р. у справі №600/4145/22-а була визнана протиправною бездіяльність відповідача у ненарахуванні та невиплаті позивачу компенсації за невикористані календарні дні щорічної основної оплачуваної відпустки за 2019-2021 роки. Зокрема рішенням суду було встановлено невиконання обов`язку відповідачем виплати позивачу саме в день звільнення компенсації за невикористані дні відпустки.

Таким чином, суд вважає безпідставними твердження відповідача про те, що обов"язок виплати компенсації за невикористану відпустку в нього виник лише після набрання рішенням у справі №600/4145/22-а законної сили.

У відповідності до частини 1 статті 24 Закону України "Про відпустки" від 15.11.1996р. №504/96-ВР№ 504/96-ВР у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 29 березня 2023 року по справі №640/24361/19 компенсація за всі не використані працівником дні щорічної відпустки є державною гарантією, а спір про стягнення цієї компенсації та середнього заробітку за час затримки розрахунку у зв`язку із її несвоєчасною виплатою на підставі статті 117 КЗпП України є трудовим спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про оплату праці. Грошова компенсація за невикористані дні відпустки є одноразовою виплатою, яка включається до додаткового фонду заробітної плати, є виплатою за невідпрацьований час, і має компенсаційний характер, пов`язаний, як правило, із фактом звільнення працівника.

Конституційний Суд України у Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 (справа №1-13/2013) указав, що під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Таким чином, судом встановлено, що позивача звільнено зі служби 16.08.2022р., однак виплата, зокрема, компенсація за невикористані дні відпустки відбулась лише 06.10.2023р., тобто із порушенням строків, встановлених ст.116 КЗпП України, а відтак у відповідності до вимог ст.117 КЗпП України це є підставою для стягнення середнього заробітку за шість місяців затримки розрахунку при звільненні.

Встановлюючи право позивача для виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд вважає за необхідне визначити розмір такого відшкодування.

Критерії виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських (далі - ВНЗ МВС із специфічними умовами навчання) визначені приписами Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.04.2016 № 260 (далі - Порядок № 260).

Згідно з пунктом 9 розділу І Порядку №260 при виплаті поліцейським грошового забезпечення за неповний місяць розмір виплати за кожний календарний день визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення за повний місяць на кількість календарних днів у місяці, за який здійснюється виплата.

Відповідно до абз.10 пункту 8 розділу III Порядку №260 виплата грошової компенсації за невикористану відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства, на день звільнення із служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів. Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку вказується в наказі про звільнення. У випадку призупинення виплати грошового забезпечення з підстав, зазначених у пункті 7 цього розділу, виплата компенсації за невикористану відпустку проводиться з розміру грошового забезпечення, яке було встановлено на день призупинення, крім премії.

Таким чином, суд робить висновок, що середній заробіток для поліцейським вираховується виходячи з календарних, а не робочих днів місяця.

Так, згідно довідки ГУНП в Чернівецькій області від 07.11.2023р. №262 середньоденне грошове забезпечення позивача обраховується наступним чином: 15635,01грн* грошове забезпечення за липень 2022р. (останній повний місяць роботи) ділене на 31 календарний день та складає 504,35грн (а.с.74).

Матеріалами справи підтверджується, та не заперечується відповідачем, що остаточний розрахунок із позивачем проведений на виконання рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 20.04.2023р. у справі №600/4145/22-а 06.10.2023р., тобто фактична виплата всіх належних при звільненні сум здійснена із затримкою у 417 дні.

Таким чином, сума компенсації за затримку розрахунку при звільненні за вказаний період, яка визначена з урахуванням положень ст.117 КЗпП України (шість місяців з 16.08.2022р. по 15.02.2023р.) становить 92800,40грн (504,35грн - середньоденний заробіток позивача х 184 дні).

Суд звертає увагу на те, що Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц зазначено щодо необхідності застосування судом критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України.

Згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладені у згаданій постанові, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Тобто, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Разом з цим, 30 листопада 2020 року Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду ухвалив постанову у справі № 480/3105/19, у частині, що стосується виплати середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку, зазначив про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. Тобто, залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

Наведений підхід до вирішення питання обрахунку належного до виплати розміру середнього заробітку підтримано Верховним Судом у низці постанов, зокрема від 23 грудня 2020 року у справі №825/1732/17, від 29 грудня 2020 року у справі № 520/11337/18.

Таким чином, враховуючи, що середній заробіток за час затримки виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні відпустки становить 92800,40грн, яка виникла за 184 дні за період з 16.08.2022 по 15.02.2023, і є в рази більшою ніж неотримана сума грошової компенсації за невикористані календарні дні основної відпустки, суд доходить висновку про застосування до спірних правовідносин принципу співмірності.

Так, істотність частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає 36853,98грн/92800,40грн (сума компенсації/середній заробіток за час затримки розрахунку) = 0,39. Сума, яка підлягає відшкодуванню становить: 504,35грн (середня заробітна плата позивача за один день) х 0,39 (істотність частки) х 184 (календарні дні затримки розрахунку) = 36192,16 гривень.

Отже, з врахуванням принципу справедливості та співмірності, суд доходить висновку, що середній заробіток за час затримки розрахунку має бути виплачений позивачу у розмірі 36192,16грн з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника.

Аналогічна правова позиція щодо застосування принципу співмірності до подібних правовідносин викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року по справі №806/345/16, від 18 липня 2018 року у справі №825/325/16, від 04.04.2018 у справі №524/1714/16-а, у постанові Верховного Суду України від 24.10.2011 у справі №6-39цс11 та постанові Верховного Суду від 10.05.2019 у справі № 815/714/16.

За таких обставин, обираючи належний спосіб захисту порушеного права позивача, суд, на підставі приписів статей 2, 9 КАС України та керуючись повноваженнями, визначеними ст.245 КАС України, вважає за необхідне стягнути з ГУНП в Чернівецькій області на користь позивача середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 36192,16грн. Відповідно позов підлягає задоволенню частково.

За змістом ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно із ч.1 та ч.2 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Зважаючи на встановлені в ході розгляду фактичні обставини справи та враховуючи вищенаведені норми законодавства, якими врегульовані спірні правовідносини, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Щодо розподілу судових витрати у цій справі суд зазначає таке.

У відповідності до ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору (ч.3 ст.139 КАС України).

З огляду на те, що позивач звільнений від сплати судового збору, підстави для розподілу судових витрат у цій частині відсутні.

В частині судових витрат на правничу допомогу, суд зазначає наступне.

Пунктом 1 частини 3 статті 132 КАС України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Частинами 1, 2 статті 134 КАС України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Згідно з частиною 4 статті 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частиною 7 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що розмір суми витрат на правничу допомогу адвоката визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу та вартості виконаних робіт.

Станом на дату ухвалення рішення у даній справі на підтвердження понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу не надано доказів. При цьому, позивач у поданому позові зазначив, що очікує понести судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4000грн.

З огляду на викладене, наразі сума судових витрат на правничу допомогу розподілу між сторонами не підлягає.

Керуючись статтями 241 - 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд-

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16.08.2022р. по 15.02.2023р. (шість місяців - 184 календарних дні).

3. Зобов`язати Головне управління Національної поліції в Чернівецькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16.08.2022р. по 15.02.2023р. (шість місяців - 184 календарних дні) в розмірі 36192,16 (тридцять шість тисяч сто дев"яносто дві)грн 16коп.

4. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Згідно статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У відповідності до статей 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду першої інстанції можуть бути оскаржені в апеляційному порядку повністю або частково. Апеляційна скарга на рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення (складання).

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне найменування учасників процесу:

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 )

Відповідач - Головне управління Національної поліції в Чернівецькій області (вул. Головна, 24, м. Чернівці, 58002; )

Суддя В.О. Кушнір