Справа № 200/3560/23
Суддя: Сіваченко Ігор Вікторович
Дата ухвалення: 2023-12-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2023 року справа №200/3560/23

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Сіваченка І.В., суддів: Блохіна А.А., Гаврищук Т.Г., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника позивача Дяченка Олексія Володимировича на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 18 вересня 2023 року (повне судове рішення складено 18 вересня 2023 року) у справі № 200/3560/23 (суддя в І інстанції Куденков К.О.) за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності і зобов`язання вчинити певні дії,

УСТАНОВИВ:

У липні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі ВЧ НОМЕР_1 ), в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність щодо ненарахування і невиплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 12.06.2021 по 19.06.2023 включно;

- зобов`язати нарахувати і виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 12.06.2021 по 19.06.2023 включно в сумі 73 684 гривні 98 копійок відповідно до вимог Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08 лютого 1995 року №100.

На обґрунтування позову посилається на те, що 20.06.2023 відповідачем на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 13.12.2022 у справі №200/17712/21 виплачено на його користь індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 28.02.2018 включно в сумі 61943,16 грн. Повідомленням про надходження коштів підтверджено факт несвоєчасного остаточного розрахунку з ним при звільненні за період з 12.06.2021 по 19.06.2023 - 3 роки. Вважає, що оскільки його було виключено зі списків особового складу 11.06.2021, а останню виплату відповідачем здійснено 20.06.2023, то відповідачем затримано розрахунок з 12.06.2021 по 19.06.2023 на 738 днів.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 18 вересня 2023 позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування і невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати і виплатити позивачу середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні в розмірі 5000 гривень 00 копійок.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з таким судовим рішенням, представник позивача подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення місцевого суду, прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що у разі невиплати з вини роботодавця сум належних працівнику при звільненні, роботодавець має виплатити працівнику середній заробіток за весь період затримки такого розрахунку.

Апеляційний розгляд здійснено в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, задовольнити частково, з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено наступне.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, що підтверджується копією паспорту громадянину України НОМЕР_2 , виданого 01.08.2003.

Позивач має право на пільги, установлені законодавством України для ветеранів війни учасників бойових дій, що підтверджується посвідченням серія НОМЕР_3 , виданого 30.04.2015.

Наказом начальника НОМЕР_4 прикордонного загону Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 11.06.2021 № 354-ОС, майора ОСОБА_1 ( НОМЕР_5 ), звільненого з військової служби наказом начальника Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 04.06.2021 № 277-ОС за підпунктом «б» пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення. Остаточна дата закінчення проходження військової служби - 11 червня 2021 року.

Позивач звернувся до Військової частини НОМЕР_1 із заявою від 22.09.2021, в якій просив, зокрема, провести перерахунок і доплату індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 11.06.2021.

Листом від 27.10.2021 № 11756 відповідач повідомив, що індексація нарахована відповідно до діючого законодавства.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 13.12.2021 (реєстраційний номер в Єдиному державному реєстрі судових рішень 101835392) відкрито провадження у справі № 200/17712/21 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій і бездіяльності та зобов`язання вчинити певні.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 13 грудня 2022 року у справі № 200/17712/21 (реєстраційний номер в Єдиному державному реєстрі судових рішень 107836795), яке набрало законної сили, задоволено частково позовні вимоги ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій і бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії. Визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо застосування січня 2015 року як місяця за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 в період з 01.12.2015 по 28.02.2018 включно. Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати і виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 28.02.2018 включно із застосуванням місяця, за яким починається обчислення індексу споживчих цін базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення - січень 2008 року з одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 «Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового начальницького складу», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 №44 з урахуванням раніше виплачених сум. В решті позовних вимог відмовлено.

У вказаному рішенні суду зазначено, що ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до військової частини НОМЕР_1 про:

- визнання протиправними дій щодо застосування січня 2015 року як місяця за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 в період з 01.12.2015 по 28.02.2018 включно;

- зобов`язання нарахувати і виплатити індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 28.02.2018 включно із застосуванням місяця, за яким починається обчислення індексу споживчих цін базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення - січень 2008 року в сумі 62868,43 гривень із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 «Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового начальницького складу», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 №44 з урахуванням раніше виплачених сум;

- визнання протиправною бездіяльності щодо невиплати в повному розмірі індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.03.2018 по 11.06.2021 включно із застосуванням щомісячної фіксованої індексації 4405,56 гривень відповідно до абзаців 4, 6 пункту 5 «Порядку проведення індексації грошових доходів населення», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078;

- зобов`язання нарахувати і виплатити щомісячну фіксовану індексацію грошового забезпечення 4405,56 гривень за період з 01.03.2018 по 11.06.2021 включно в сумі 173432,21 гривень відповідно до абзаців 4, 6 пункту 5 «Порядку проведення індексації грошових доходів населення», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07,2003 року №1078 із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб, відповідно до пункту 2 «Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового начальницького складу», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 №44 з урахуванням раніше виплачених сум.

Відповідно до довідки-розрахунку відповідача від 20.06.2023 № 431 індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.01.2015 по 11.06.2021 (на підставі рішення Донецького окружного адміністративного суду від 13.12.2022 у справі № 17712/21) позивачу нараховано індексацію грошового забезпечення в сумі 61943,16 грн.

У позовній заяві позивач зазначає, що 20.06.2023 відповідачем на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 13.12.2022 у справі №200/17712/21 виплачено на його користь індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 28.02.2018 включно у сумі 61943,16 грн.

Наведене підтверджується випискою з банківського рахунку позивача від 21.06.2023 № FBE5O4ST177RM9P9 (за 20.06.2023) і платіжною інструкцією № 3935 від 19.06.2023.

Листом відповідача від 21.06.2023 № 5169-23вих ОСОБА_1 повідомлено про те, що рішення Донецького окружного адміністративного суду від 13 грудня 2022 року у справі № 200/17712/21 стосовно виплати індексації грошового забезпечення виконане в повному обсязі.

Відповідач надав до суду копію довідки від 31.07.2023 № 541 про розмір грошового забезпечення за два календарні місяці перед звільненням позивача, в якій зазначено, що у квітні 2021 року за 30 днів позивачу нараховано 19 396,50 грн місячного грошового забезпечення, у червні 2021 року за 31 день позивачу нараховано 19 396,50 грн місячного грошового забезпечення. Також зазначено, що середній заробіток на день складає 635,95 грн.

Наведені нарахування також підтверджуються особистою карткою грошового позивача за 2021 рік.

Згідно з довідкою відповідача від 31.07.2023 № 542 про остаточний розрахунок грошового забезпечення та інших видів винагород, проведений при звільненні з військової служби, ОСОБА_1 за червень 2021 року випливає, що позивачу нараховано 332667,04 грн, а перераховано на рахунок 327 735,78 грн.

Спірні правовідносини виникли з приводу наявності підстав для виплати позивачу середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17 лютого 2015 року у справі № 21-8а15, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Статтею 116 Кодексу законів про працю України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно зі ст. 117 Кодексу законів про працю України, у редакції, чинній до 19.07.2022, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до ст. 117 Кодексу законів про працю України, у редакції, чинній з 19.07.2022, передбачено, що в разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

У постанові від 11 лютого 2015 року у справі № 6-223цс14 Верховним Судом України зазначено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

У разі не проведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. У разі часткового задоволення позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

У постанові від 05 жовтня 2016 року у справі № 6-2405цс15 Верховний Суд України зазначив, що «установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи по день прийняття рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності».

Верховний Суд у постанові від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19 зазначив, що статтею 117 КЗпП України визначено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Частиною першою цієї статті встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Синтаксичний розбір текстуального змісту цієї норми дає підстави суду зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми. Аналіз такого правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. Тобто залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (Постанова від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц).

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16).

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц): - розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; - ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; - інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

У постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що «якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.».

Згідно з п. 8 розділу ІІ Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи.

Загальні кількість днів затримки розрахунку при звільненні становить 738 календарних днів.

Середньоденне грошове позивача становить 635,95 грн ((19396,50 грн + 19396,50)/61 календарних днів травня і квітня 2021 року).

Отже, середнє грошове забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні (з 12.06.2021 до 19.06.2023 включно) становить 469331,10 грн (635,95 х 738).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції зазначив, що в силу приписів ст. 117 Кодексу законів про працю України суд у цій справі має визначити розмір відшкодування за час затримки з огляду на те, що рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 13 грудня 2022 року у справі № 200/17712/21 позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій і бездіяльності та зобов`язання вчинити певні задоволено частково. Водночас у вказаній судовій справі не визначені певні суми задоволених позовних вимог. Але зі змісту рішення випливає, що позивачу відмовлено в задоволені позовних вимог у частині зобов`язання нарахувати і виплатити щомісячну фіксовану індексацію грошового забезпечення 4405,56 гривень за період з 01.03.2018 по 11.06.2021 включно в сумі 173432,21 грн.

Застосовуючи на наведені правові висновки Верховного Суду, необхідно враховувати, що:

1) У справі № 200/17712/21 спір виник не щодо всієї суми, яка належала позивачу при звільненні, а лише щодо окремих виплат, а саме щодо індексації грошового забезпечення;

2) У справі № 200/17712/21 позов позивача в частині належних при звільненні витрат було задоволено частково;

3) Позивач тривалий час (з червня 2021 року до грудня 2021 року) не звертався до суду для вирішення спору щодо належних йому при звільненні сум;

4) Не наведення позивачем розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні його майнових втрат;

5) Розмір середнього грошового забезпечення за весь час затримки по день фактичного розрахунку, який заявлено позивачем до стягнення, перевищує розмір виплат, які були йому несвоєчасно виплачені.

Крім того, Верховний суд у постанові від 28 червня 2023 року у справі № 560/11489/22 зазначив наступне «Звертаємо увагу, що відповідно до статті 117 КЗпП України у чинній її редакції час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає оплаті середнім заробітком, обмежений шістьма місяцями.

Суди попередніх інстанцій під час вирішення цього спору керувалися приписами статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом № 2352-ІХ. Принаймні до такого висновку спонукає зміст їхніх судових рішень, надто суду апеляційної інстанції, який визначив суму, яка підлягає стягненню на користь позивача за 1743 днів (за період з 26 грудня 2017 року по 6 жовтня 2022 року), спираючись на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 30 листопада 2020 року в справі № 480/3105/19. Але наведений у тій постанові підхід щодо критеріїв/способів зменшення суми середнього заробітку, який підлягає стягненню у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, був побудований з урахуванням, зокрема, того, що оплаті середнім заробітком підлягав весь час затримки по день фактичного розрахунку. Іншими словами, на той час стаття 117 КЗпП України діяла дещо в іншій редакції, яка не обмежувала періоду, за який може стягуватися середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні.

Вже на дату звернення ОСОБА_1 (1 листопада 2022 року) до суду з цим позовом стаття 117 КЗпП України діяла в редакції, викладеній згідно із Законом № 2352-ІХ, і підлягала застосуванню».

Суд першої інстанції вважав, що середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 5000,00 грн відповідає засадам справедливості і співмірності з урахуванням установлених судом обставин.

Проте, колегія апеляційного суду не може погодитись з розміром відшкодування, визначеного місцевим судом.

Згідно з ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, окружним судом вірно наведено висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 28 червня 2023 року у справі № 560/11489/22, проте, не застосовані повною мірою до спірних правовідносин в цій справі.

У вказаній постанові Верховний Суд зазначив про помилковість висновків судів попередніх інстанцій, які спирались на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 30 листопада 2020 року в справі № 480/3105/19. Але наведений у тій постанові підхід щодо критеріїв/способів зменшення суми середнього заробітку, який підлягає стягненню у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, був побудований з урахуванням, зокрема, того, що оплаті середнім заробітком підлягав весь час затримки по день фактичного розрахунку. Іншими словами, на той час стаття 117 КЗпП України діяла дещо в іншій редакції, яка не обмежувала періоду, за який може стягуватися середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні.

Колегія суддів звертає увагу, що відповідно до статті 117 КЗпП України у чинній її редакції згідно із Законом № 2352-ІХ, час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає оплаті середнім заробітком, обмежений шістьма місяцями.

На дату звернення ОСОБА_1 до суду з цим позовом (14.07.2023) стаття 117 КЗпП України діяла в редакції, викладеній згідно із Законом № 2352-ІХ, і підлягала застосуванню.

Остаточний розрахунок з позивачем відбувся 20.06.2023, тому середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку підлягає виплаті позивачу за шість місяців з 20.12.2022 по 19.06.2023 - 182 дні.

Середньоденне грошове забезпечення позивача складає 635,95 грн, про що у сторін спір відсутній.

Таким чином, середній заробіток за шість місяців складає: 182 кал. дні х 635,95 грн = 115742,90 грн.

В той же час, в цій справі наявні підстави для зменшення розміру відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

По-перше, визначається відсоткове співвідношення загальної суми виплат, що підлягала виплаті, та суми, що не була виплачена в день звільнення, тобто виплату якої затримано.

Згідно з довідкою відповідача від 31.07.2023 № 542 про остаточний розрахунок грошового забезпечення та інших видів винагород, проведений при звільненні з військової служби, ОСОБА_1 за червень 2021 року випливає, що позивачу нараховано 332667,04 грн.

Відповідно до довідки-розрахунку відповідача від 20.06.2023 № 431 індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.01.2015 по 11.06.2021 (на підставі рішення Донецького окружного адміністративного суду від 13.12.2022 у справі № 17712/21) позивачу нараховано індексацію грошового забезпечення в сумі 61943,16 грн.

Тобто, загальна сума виплат на момент здійснення остаточного розрахунку повинна була становити 394 610,20 грн (332667,04 + 61943,16).

Невиплачена позивачу при звільненні сума на виконання судового рішення, з якою пов`язується стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, становить 61943,16.

Тож відсоткове співвідношення невиплаченої суми буде становити: 61943,16 / 394610,20 х 100% = 15,70%.

Отже, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку, з урахуванням істотності частки 15,70%, становить: 18 171,64 грн (115742,90 грн х 15,70% / 100%).

Судом апеляційної інстанції застосовано висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 30 листопада 2020 року в справі № 480/3105/19.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення допустив порушення норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення місцевого суду скасуванню.

Відповідно до положень ч.1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового судового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

При розгляді справи сторонами судові витрати не понесені, тому підстави для їх розподілу відсутні.

Керуючись статтями 250, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника позивача Дяченка Олексія Володимировича задовольнити частково.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 200/3560/23 змінити.

В абзаці третьому резолютивної частини рішення Донецького окружного адміністративного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 200/3560/23 слова і цифри «5000 (п`ять тисяч) гривень 00 копійок» замінити словами і цифрами «18 171 (вісімнадцять тисяч сто сімдесят одна) гривня 64 копійки».

В іншій частині рішення Донецького окружного адміністративного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 200/3560/23 залишити без змін.

Повне судове рішення 19 грудня 2023 року.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І. В. Сіваченко

Судді А. А. Блохін

Т. Г. Гаврищук