Справа № 420/2843/23
Суддя: Крусян А.В.
Дата ухвалення: 2023-12-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 грудня 2023 р.м. ОдесаСправа № 420/2843/23

Головуючий першої інстанції Самойлюк Г.П.

Час та місце ухвалення судового рішення «--:--», м. Одеса

Повний текст судового рішення складений 08.05.2023р.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Крусяна А.В.,

суддів Єщенка О.В., Яковлєва О.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 08 травня 2023 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про скасування наказу та зобов`язання прийняти рішення, -

В С Т А Н О В И В:

08.05.2023р. ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу від 03.02.2023р. №25 про відмову в прийнятті заяви про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язання прийняти рішення про прийняття заяви про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилається на те, що він є громадянином Гвінеї, у передбаченому законом порядку звернувся до міграційної служби з метою отримання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту через загрозу для свого життя в державі походження. Однак, йому було в цьому безпідставно відмовлено, оскільки міграційною службою не взято до уваги реальні побоювання за власне життя та інші обставини вказані ним в заяві.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 08.05.2023р. відмовлено у задоволенні позову, оскільки оскаржуваний наказ про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно позивача, прийнятий міграційним органом за наявності достатніх та переконливих підстав для відмови позивачу в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з підстав того, що заява є очевидно необґрунтованою.

Не погоджуючись з ухваленим у справі судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом першої інстанції при вирішенні справи норм матеріального та процесуального права, тому просить рішення суду скасувати та прийняти нове про задоволення позову.

Апелянт посилається на те, що оцінка обґрунтованості та реальності наведених побоювань стати жертвою переслідувань в країні своєї громадянської належності, повинна здійснюватися міграційними органами вже на стадії після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. При цьому, обов`язок встановлення всіх фактичних обставин особової справи не може перекладатися з відповідного працівника державної міграційної служби на особу, що звертається за захистом.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянином Республіки Гвінея відповідно до закордонного паспорта серії НОМЕР_1 , та у листопаді 2008р. він прибув в Україну на підставі студентської візи. /т.1 а.с.41-44/

20.01.2023р. ОСОБА_1 звернувся до Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області з заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з підстав неможливості повернення на батьківщину в зв`язку з переслідуваннями та ймовірного застосування фізичної розправи, як результат упередженого ставлення з боку родини, через його сексуальну орієнтацію, оскільки він відноситься до ЛГБТ; тюремного ув`язнення, як результат упередженого ставлення з боку влади Гвінеї, через сексуальну орієнтацію (одностатеві відносини). /т.1 а.с.37-39/

20.01.2023р. позивач отримав довідку про звернення за захистом в Україні. /а.с.51/

Наказом Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 03.02.2023р. №25, на підставі висновку, відповідно до ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», п.п.4.3, 4.4 Правил наказу Міністерства внутрішніх справ Ук4раїни від 07.09.2011р. №649, позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. /т.1 а.с.181/

Відповідно до зазначеного висновку Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області по справі №2023ОD0004 міграційною службою було встановлено, що заявник не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме у нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності д певної соціальної групи або політичних переконань. /т.1 а.с.161-176/

Не погоджуючись з вказаним наказом позивач звернувся до суду з даним позовом.

Перевіривши матеріали справи, судова колегія вважає, що суд першої інстанції, при вирішенні справи, дійшов до обґрунтованого висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог з наступних підстав.

Згідно з п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 ч.1 ст.1 вказаного Закону передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися (ч.6 ст. 8 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).

Таким чином, відповідний орган ДМС приймає рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про відмову в оформленні документів для вирішення такого питання, лише у випадках, визначених положеннями вищевказаного Закону.

Небажання особи, яка звертається до міграційної служби про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, повернутися в країну громадянської належності має бути обґрунтоване об`єктивними обставинами, які стали причинами побоювання цієї особи за своє життя, безпеку чи свободу.

Відповідно до ч. 2 ст. 13 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язана, зокрема, подати центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно абз.5 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п.1 чи 13 ч.1 статті 1 цього Закону, відсутні.

Аналізуючи доводи апелянта про те, що в країну походження вона не може повернутися у зв`язку побоюваннями за своє життя у зв`язку із можливим катуванням, колегія суддів зазначає наступне.

Так, згідно з п.п. 45, 66 Керівництва УВКБ ООН особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Відповідно до Позиції УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов`язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Згідно з п. 5 ст. 4 Директиви № 8043/04, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Так, в анкеті особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту ОСОБА_1 вказує на причину виїзду з країни громадянської належності з переслідуваннями та ймовірного застосування фізичної розправи, як результат упередженого ставлення з боку родини, через його сексуальну орієнтацію, оскільки він відноситься до ЛГБТ; тюремного ув`язнення, як результат упередженого ставлення з боку влади Гвінеї, через сексуальну орієнтацію (одностатеві відносини). /т.1 а.с.37-39/

Разом з тим, в протоколі співбесіди від 27.01.2023р. позивач вказує, що він не зазнавав переслідувань за ознаками своєї сексуальної орієнтації, раси, громадянства, національності, віросповіданням або належності до певної соціальної групи на території країни громадської належності; ніколи не виникало проблем з представниками органів державної влади на території країни громадянської належності. /а.с.137-145/

Отже, як вбачається з протоколів співбесіди, у заявника відсутні умови, які можуть бути розглянуті для визнання його біженцем або особою яка потребує додаткового захисту в Україні, відповідно до вимог п.1, 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», ст.3,14 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950р., ст.3 Конвенції ООН протикатувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження та покарання 1984р., а саме відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань також через відсутність доведених фактів загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішньогозбройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини. За час перебування заявника в Україні подій або нововиявлених обставин для обґрунтованого побоювання щодо вищевказаних умов виявлено не було.

Крім того, вперше Діалло Ібрахім Сіра Діума Самба звернувся за міжнародним захистом до міграційного органу 27.04.2017р., де причиною неможливості повернення до країни громадянської належності ним зазначено загрозу вбивства через одруження з українською православною дівчиною.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 28.07.2017р. у справі №815/2950/17 (набрала законної сили 26.09.2017р.) позивачу відмовлено у задоволенні позовних вимог про визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 16.05.2017р. №90, яким відмовлено позивачу в прийнятті заяви про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вдруге позивач звернувся за міжнародним захистом до міграційного органу 30.07.2018р., де причиною неможливості повернення до країни громадянської належності ним зазначено побоювання повернення до батьківщини, як для себе так і для його цивільної дружини зі спільними дітьми, через звернення до поліції його батьків.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 11.12.2018р. у справі №1540/4181/18 (набрала законної сили 18.06.2019р.) позивачу відмовлено у задоволенні позовних вимог про визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 08.08.2018р. №151, яким відмовлено позивачу в прийнятті заяви про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку, що звернення позивача втрете із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту вважається елементом зловживання процедурою набуття міжнародного захисту та вказує на інші причини звернення (економічні, пошуки кращого життя тощо, бажання працевлаштування), аніж побоювання стати жертвою переслідувань.

Таким чином, оскільки позивач бажає легалізуватися на території України з метою кращого життя, його життю і здоров`ю на Батьківщині нічого не загрожує, тому він не підпадає під критерії біженця, або особи, яка потребує додаткового захисту, отже його заява є явно необґрунтованою та не підлягає задоволенню.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

На підставі викладеного, оскільки суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права та вирішив справу по суті правильно, тому рішення суду першої інстанції в порядку ст.316 КАС України підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга залишенню без задоволення.

Керуючись ст.ст.311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 08 травня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня отримання судового рішення.

Суддя-доповідач А.В. Крусян
Судді О.В. Єщенко О.В. Яковлєв