Справа № 480/7180/23
Суддя: Любчич Л.В.
Дата ухвалення: 2023-12-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2023 р. Справа № 480/7180/23
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Любчич Л.В.,

Суддів: Присяжнюк О.В. , Спаскіна О.А. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Юсан Інни Олександрівни на ухвалу Сумського окружного адміністративного суду від 02.08.2023, головуючий суддя І інстанції: О.В. Соп`яненко, вул. Герасима Кондратьєва, 159, м. Суми, 40021, повний текст складено 02.08.23 по справі № 480/7180/23

за позовом ОСОБА_1

до Виконавчого комітету Конотопської міської ради , Конотопської міської ради

про визнання протиправним та скасування розпорядження, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

05.07.2023 ОСОБА_1 , через свого представника - адвоката Юсан Інну Олександрівну (далі представник позивача) звернулася до суду з адміністративним позовом до Конотопської міської ради (далі відповідач-1) та Виконавчого комітету Конотопської міської ради (далі відповідач-2) в якому просила:

- визнати протиправним та скасувати розпорядження відповідача-1 від 22.07.2022 №106-ОС «Про звільнення ОСОБА_1 »;

- поновити ОСОБА_1 на посаді адміністратора центру надання адміністративних послуг міської ради виконавчого комітету Конотопської міської ради з 25.07.2022;

- стягнути з відповідача-2 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 25.07.2022 в сумі 58792,56 грн.

02.08.2023 ухвалою Сумського окружного адміністративного суду відмовлено у задоволенні заяви позивача про поновлення строку звернення до адміністративного суду. Позовну заяву ОСОБА_1 повернуто позивачу.

Позивачка, не погодившись із ухвалою суду першої інстанції, через свого представника, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просила скасувати ухвалу Сумського окружного адміністративного суду від 02.08.2023 і направити справу для продовження розгляду справи до суду першої інстанції.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги, зазначила, що з моменту початку бойових дій у зв`язку зі збройною агресією росії, задля збереження життя її дитини та свого власного, до вирішення питання про евакуацію, нею було прийняте рішення про тимчасове перебування в найбільш безпечному місті. Після отримання можливості евакуюватися, вона разом із своєю дитиною переїхала на Західну Україну, після чого вони вирушили закордон.

Повернувшись із закордону, позивачка отримала трудову книжку у якій було зазначено, що 25.07.2022 її звільнено із займаної посади у зв`язку з відсутністю на роботі та інформації про причини відсутності понад чотири місяці поспіль, п. 8-3 ч.1 ст. 36 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України). Однак, надавши трудову книжку, відповдач не надав копію оскаржуваного розпордження, а тому фактично зі змістом розпорядження ознайомлена не була.

Адвокатом підготовлено адвокатський запит від 21.04.2023, про надання інформації: щодо підстав звільнення ОСОБА_1 з посади адміністратора центру надання адміністраиних послуг міської ради виконавчого комітету міської ради та надання належним чином завіреної копії розпорядження міського голови від 22.07.2022 №106-ОС. Також просила повідомити чи надсилалось це розпорядження ОСОБА_1 , якщо надсилалось надати копії підтверджуючих документів; вказати чи проведено на дату звільнення остаточний розрахунок з позвачкою та надати відповідну копію остаточого розрахунку.

Відповідь на адвокатський запит в строк визначений законодавством отримано не було, у зв`язку з чим адвокат 25.05.2023 повторно направила запит, відповідь на який остання отримала 08.06.2023.

Представник позивача в апеляційні скарзі звернув увагу на неправильне застосування судом першої інстанції місячного строку на звернення до суду. Відповідно до ч.2 ст. 233 КЗпП України із заявою про вирішення питання трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення. Зважаючи на гарантоване конституційне право на своєчасне одержання винагороди за працю та рівність усіх працівникі, положення ст. 233 КЗпП України в частині, що стосується строку звернення до суду у справах, пов`язаних з недоотриманням законодавства про працю, мають перевагу застосування перед ч. 5 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Відповідачі подали відзиви на апеляційну скаргу, в яких просили ухвалу Сумського окружного адміністративного суду від 02.08.2023 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

В обґрунтування своєї позиції зазначили, що у справах про поновлення на роботі застосовується найкоротший строк позовної давності, а саме 1 місяць, відлік якого розпочинається з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Вказали, що позивачці розпорядження про звільнення та повідомлення про необхідність забрати трудову книжку були направлені 25.07.2022 рекомендованими листами на її адресу, яка вказана в особовій справі (повідомлень щодо зміни місця проживання ОСОБА_1 не надавала).

У відповіді на відзив представник позивача зазначила, що позивачці розпорядження про звільнення було направлено 25.07.2022, однак доказів того, що направлений лист позивачка отримала не надано. Доказів зворотнього відповідачами не надано. Тобто позивачка зі змістом розпорядження не знайома. Посилання виконкому на переписку у Вайбер вважає безпідставними, оскільки жодним нормативно-правовим актом така переписка не передбачена. Жодним доказом не підтверджено посилання відповідачів, про направлення розпорядження про звільнення на адвокатський запит. Представник позивача підтримала вимоги апеляційної скарги та просила скасувати оскаржувану ухвалу.

Відповідно до ч. 2 ст. 312 КАС України, апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції, зазначені в пунктах 3, 5-7, 11, 14, 26 ч. 1 ст. 294 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження).

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши ухвалу суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, доводи відзивів на апеляційну скаргу, відповіді на відзив на апеляційну скаргу, заперечення на відповідь на відзив на апеляційну скаргу дослідивши докази по справі, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судом встановлено обставини, які не оспорено сторонами.

Предметом розгляду цієї справи є розпорядження Конотопської міської ради від 22.07.2022 №106-ОС «Про звільнення ОСОБА_1 ».

До суду позовна заява надійшла 11.07.2023.

Залишаючи без руху позовну заяву ОСОБА_1 суд першої інстанції в ухвалі від 17.07.2023 виходив з того, що позивачкою не надано до суду заяву про поновлення строку на звернення до адміністративного суду.

На виконання вимог ухвали суду позивачка надала заяву про поновлення строку, обґрунтовану тим, що вона не була належним чином повідомлена про підстави такого звільнення, про які дізналася 08.06.2023, отримавши відповідь на адвокатський запит.

Повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції зазначив, що отримання представником позивачки оскаржуваного розпорядження 08.06.2023 не змінює моменту, з якого позивачка могла і повинна була дізнатись про порушення її прав. Наведені позивачем причини пропуску строку звернення до суду не підтверджують об`єктивну неможливість чи ускладнення для звернення до суду з позовом у встановлений законом строк та не можуть бути визнані поважними.

Колегія суддів погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції та зазначає таке.

Відповідно до ст. 6 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Відповідно до ч.1, абз.2 ч.2, ч.3, ч.5 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Відповідно до ч. 1,2 ст. 123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху.

При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

За пунктом 1 частини 4 ст. 169 КАС України позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк.

Установлення законом процесуальних строків передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених КАС України певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Поновлення встановленого процесуальним законом строку для звернення до адміністративного суду здійснюється у розумних межах та лише у виняткових, особливих випадках, виключно за наявності обставин об`єктивного і непереборного характеру (підтверджених доказами), які істотно ускладнили або унеможливили своєчасну реалізацію права звернення до адміністративного суду за захистом порушених прав, свобод або законних інтересів.

Отже, поновленню підлягають лише порушені з поважних причин процесуальні строки, встановлені законом.

Згідно зі ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику ЄСПЛ як джерело права.

ЄСПЛ у пунктах 37 та 38 рішення від 18 листопада 2010 року у справі «Мушта проти України» нагадав, що право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, і має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями. Норми, які регламентують строки подання скарг, безумовно, передбачаються для забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані. Водночас такі норми або їх застосування мають відповідати принципу юридичної визначеності та не перешкоджати сторонам використовувати наявні засоби.

У рішенні від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» ЄСПЛ указав, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією з таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні в часі, ні в підставах для поновлення строків (пункт 41).

Отже, за практикою ЄСПЛ застосування судами наслідків пропущення строків звернення до суду не є порушенням права на доступ до суду.

Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору в публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. Початок перебігу строку звернення до суду починається з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були об`єктивно непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

За загальним правилом перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на звернення з позовом, тобто коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Порівняльний аналіз словоформ «дізналася» та «повинна була дізнатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх прав. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Таким чином, предметом спору є правовідносини щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби для яких, ч. 5 ст. 122 КАС України встановлено місячний строк звернення до суду.

Встановлений ст. 122 КАС України строк звернення до суду обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Як вбачається з матеріалів справи та зазначено представником позивачки, про порушення своїх прав позивачка дізналася, коли отримала свою трудову книжку. Згідно з копією особової картки ОСОБА_1 , яка була надана відповідачами до відзивів, трудову книжку нею було отримано 14.04.2023. Позивачка звернулася до суду 05.07.2023.

Разом з тим, представник позивачки стверджує, що про порушення своїх прав позивачка дізналася лише 08.06.2023, отримавши відповіді на адвокатський запит.

Колегія суддів зазначає, що факт отримання 08.06.2023 відповіді на адвокатський запит не змінює часу, з якого позивачка дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав. Зазначена дата свідчить лише про час, коли позивачка почала вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду, а є лише фактично штучно створеною новою часовою передумовою звернення з позовом до суду.

Вирішення питання щодо дотримання позивачем строку звернення до суду з адміністративним позовом не ставиться в залежність від вказаних обставин, а вирішується з огляду на факт, коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення такого права та не може змінювати момент, з якого позивач дізнався про порушення такого права.

Для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час, коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів. При зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом шести місяців від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання такою особою строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.

Суд наголошує, що поважними причинами пропуску строку звернення до суду можуть бути визнані лише ті обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійними істотними перешкодами та труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами. Суд вважає, що чітко визначені та однакові для всіх учасників справи строки звернення до суду, здійснення інших процесуальних дій є гарантією забезпечення рівності сторін та інших учасників справи, а для цього має бути також виконано умову щодо недопустимості безпідставного поновлення судами пропущеного строку.

Право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Реалізація позивачем права на звернення до суду з позовною заявою в рамках строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності посадових осіб відповідача. Позивач, необґрунтовано не дотримуючись такого порядку, позбавляє себе можливості реалізовувати своє право на звернення до суду в межах строків звернення до суду, не реалізація цього права зумовлена його власною пасивною поведінкою.

Натомість, заявляючи клопотання про визнання поважними причини пропуску строку звернення до суду та їх поновлення, позивачка не надала доказів поважності причин пропуску цього строку, доказів наявності обставин, які були об`єктивно непереборними, не залежали від волевиявлення позивачки та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного звернення до суду з цим позовом, починаючи з моменту, коли вона дізналася про порушення своїх прав, а саме з 14.04.2023, коли отримала трудову книжку.

Наведене узгоджується з висновком Верховного Суду викладеним у постанові від 09.11.2023 по справі №520/12478/22.

Щодо посилання апелянта на необхідність застосування до спірних правовідносин приписів ст. 233 КЗпП України, замість приписів ст. 122 КАС України колегія суддів зазначає наступне.

Спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений ч. 5 ст. 122 КАС України.

Водночас ч. 1 ст. 233 КЗпП України, яка регулює строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів, встановлено норму про те, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Про необхідність застосування тримісячного строку позовної давності для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався, офіційно розтлумачено і в Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу.

Проте слід мати на увазі, що відповідно до ст. 3 і 221 КЗпП України в порядку, передбаченому главою XV цього Кодексу, підлягають розгляду індивідуальні трудові спори працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої приналежності.

За приписами ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України справи, що виникають з трудових правовідносин, суди розглядають у порядку цивільного судочинства. При цьому норми Цивільного кодексу України визначають загальну позовну давність тривалістю у три роки (ст. 257) та передбачають можливість установлення законом для окремих видів вимог спеціальної позовної давності (ст. 258), яка може бути скороченою або більш тривалою за загальну позовну давність.

Виходячи з цього, встановлений у частині першій статті 233 КЗпП України тримісячний строк є скороченим строком позовної давності, в межах якого працівник може звернутися до суду в порядку цивільного судочинства з вимогою про вирішення трудового спору.

Натомість строки звернення до суду в порядку адміністративного судочинства визначені у ст. 122 КАС України і ч. 5 цієї статті, яка передбачає місячний строк звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, є спеціальною нормою щодо частини другої цієї статті з установленим у ній загальним строком у шість місяців.

Усталеною є позиція Верховного Суду щодо застосування приписів КЗпП України у разі неврегульованості нормами спеціального законодавства правовідносин, щодо яких виник спір.

Отже, з огляду на те, що строк звернення до суду за вирішенням цього публічно-правового спору щодо скасування розпорядження про звільнення та поновлення на роботі охоплюється спеціальною нормою ч. 5 ст. 122 КАС України, відсутні підстави для застосування у спірних правовідносинах ч. 1 ст. 233 КЗпП України.

Враховуючи викладене, висновок щодо обмеження права на звернення до суду з цим адміністративним позовом місячним строком з дня отримання трудової книжки ґрунтується на правильному застосуванні ст. 122 КАС України та не суперечить Рішенню Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012, яким розтлумачено ст. 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями ст. 117, 237-1 цього Кодексу в аспекті неоднозначної судової практики розгляду трудових спорів у порядку цивільного судочинства.

Наведене узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 11.02.2021 по справі №240/532/20.

Окрім того, колегія суддів звертає увагу на той факт, що позивачка копію трудової книжки отримала 14.04.2023, отже місячний строк звернення до суду сплив 14.05.2023, як за приписами ст. 233 КЗпП України, так і за приписами ст. 122 КАС України.

Із врахуванням вищевикладеного колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відсутні підстави для визнання поважними причин пропуску позивачем строку на звернення до суду та позовну заяву необхідно повернути позивачу.

Ухвалюючи дане судове рішення колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення Серявін та інші проти України) та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу без змін, оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та постановив ухвалу з додержанням норм процесуального права.

З урахуванням вище зазначеного колегія суддів прийшла до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог апеляційної скарги, оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та постановив ухвалу з додержанням норм процесуального права.

Керуючись ст. ст. 229, 308, 312, 316, 322, 325, 326, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Юсан Інни Олександрівни - залишити без задоволення.

Ухвалу Сумського окружного адміністративного суду від 02.08.2023 по справі № 480/7180/23 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Л.В. Любчич
Судді О.В. Присяжнюк О.А. Спаскін