Справа № 420/11016/23
Суддя: Єресько Л.О.
Дата ухвалення: 2023-12-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

19 грудня 2023 року

м. Київ

справа № 420/11016/23

адміністративне провадження № К/990/40538/23

Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Єресько Л.О., перевіривши касаційну скаргу Департаменту патрульної поліції на постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 10 листопада 2023 року у справі №420/11016/23 за позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

ВСТАНОВИВ:

06 травня 2023 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до адміністративного суду з позовом до Департаменту патрульної поліції (далі - відповідач, ДПП), в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати п. 5 наказу ДПП від 06 квітня 2023 року №198 в частині притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення зі служби в поліції;

- визнати протиправним та скасувати наказ ДПП по особовому складу від 01 травня 2023 року №516о/с про звільнення позивача зі служби в поліції;

- зобов`язати ДПП поновити позивача на посаді командира роти №6 батальйону №1 полку УПП в Одеській області з 01 травня 2023 року;

- стягнути з ДПП на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01 травня 2023 року по день поновлення на роботі.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 10 серпня 2023 року у задоволенні адміністративного позову було відмовлено.

Не погоджуючись із постановленим у справі судовим рішенням позивач подав апеляційну скаргу.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 10 листопада 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10 серпня 2023 року скасовано та ухвалено у справі нове рішення суду, яким адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано пункт 5 наказу ДПП від 06 квітня 2023 року №198 в частині притягнення командира роти №6 батальйону №1 полку УПП в Одеській області капітана поліції ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення зі служби в поліції. Визнано протиправним та скасовано наказ ДПП по особовому складу від 01 травня 2023 року №516 о/с про звільнення зі служби в поліції командира роти №6 батальйону №1 полку УПП в Одеській області капітана поліції ОСОБА_1 . Поновлено ОСОБА_1 на посаді командира роти №6 батальйону №1 полку УПП в Одеській області з 02 травня 2023 року. Стягнуто з ДПП на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 02 травня 2023 року по 10 листопада 2023 року в сумі 180520,62 грн.

Не погоджуючись із цим судовим рішенням, ДПП звернулося із касаційною скаргою до Верховного Суду як суду касаційної інстанції.

За правилами частини першої статті 334 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.

Перевіривши матеріали касаційної скарги, суд дійшов висновку про необхідність її повернення з таких підстав.

Пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України серед основних засад судочинства закріплює забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Наведеним конституційним положенням кореспондує стаття 14 Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

Отже, оскарження рішень судів у касаційному порядку можливе лише у випадках, якщо таке встановлено законом.

З 08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року №460-IХ "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ", яким унесено зміни до розділу 3 Глави 2 "Касаційне провадження", зокрема, щодо визначення підстав касаційного оскарження судових рішень та порядку їхнього розгляду.

Так, відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Аналіз наведеного законодавства дозволяє дійти висновку про те, що особи, які беруть участь у справі, у разі, якщо не погоджуються із ухваленими судовими рішеннями після їх перегляду в апеляційному порядку, можуть скористатися правом їх оскарження у касаційному порядку лише у визначених законом випадках.

За правилами частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що перелік підстав для касаційного оскарження судових рішень є вичерпним і касаційна скарга повинна бути обґрунтована виключно такими доводами.

У касаційній скарзі скаржник в обґрунтування підстав касаційного оскарження посилається на підпункти "а", "в" пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України та вказує, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, а справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для скаржника.

Поряд із цим, зазначення у касаційній скарзі доводів щодо фундаментального значення для формування єдиної правозастосовчої практики, суспільного інтересу та виняткового значення для скаржника не звільняє особу від обов`язку щодо належного обґрунтування підстав касаційного оскарження у взаємозв`язку із посиланням на частину четверту статті 328 КАС України та не є достатнім для відкриття касаційного провадження у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження.

В обґрунтування загальних підстав касаційного оскарження судового рішення скаржник посилається на пункти 1 та 3 частини 4 статті 328 КАС України.

Так, у касаційній скарзі скаржник зазначає підставою касаційного оскарження судового рішення - пункт 3 частини 4 статті 328 КАС України відповідно до якого відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування частини 2 статті 29 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, затвердженого Законом України "Про Дисциплінарний статут Національної поліції України" від 15 березня 2018 року №2337-VIII (далі - Дисциплінарний статут).

Так, пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадках, зокрема, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

За приписами частини четвертої статті 328 КАС України оскарження судових рішень з підстав, передбачених пунктом 3 цієї норми КАС України вимагає не лише констатації факту відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, а й визначення норми (норм) права, що потребує висновку, підстав необхідності такого висновку у подібних правовідносинах (усунення колізій норм права, визначення пріоритету однієї норми над іншою, тлумачення норми, т. і.), а також зазначення, у чому, на думку скаржника, полягає неправильне застосування норми права, щодо якої необхідний висновок Верховного Суду та який вплив такий висновок буде мати для вирішення спору по суті.

Проте, подаючи касаційну скаргу на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України, скаржник, вказавши норму права, яку на його думку, суд апеляційної інстанції неправильно застосував, щодо питання застосування якої відсутній висновок Верховного Суду, водночас не обґрунтував належним чином, у чому саме полягала помилка суду апеляційної інстанції при застосуванні відповідної норми права.

З огляду на викладене, Суд вважає необґрунтованим посилання скаржника на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу касаційного оскарження.

У касаційній скарзі скаржник також посилається на наявність підстави для відкриття касаційного провадження, визначеної пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, та зазначає, що суд апеляційної інстанції застосував норми права без урахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 07 березня 2019 року у справі № 819/736/18, від 19 травня 2022 року у справі № 480/4079/18.

Однак скаржник не зазначає яку саме норму права судом апеляційної інстанції застосовано без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у вищевказаних постановах Верховного Суду та не указує щодо застосування якої саме норми права в ній викладено висновок.

Водночас, суд касаційної інстанції звертає увагу скаржника, що обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України є зазначення у касаційній скарзі: 1) норми матеріального права, яку неправильно застосовано судами; 2) постанови Верховного Суду і який саме висновок щодо застосування цієї ж норми у ній викладено; 3) висновок судів, який суперечить позиції Верховного Суду; 4) в чому полягає подібність правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду i у якій подається касаційна скарга).

При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах розуміються такі рішення, в яких аналогічними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, і, відповідно, має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Правовим висновком Верховного Суду є висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, сформульований внаслідок казуального тлумачення цієї норми при касаційному розгляді конкретної справи, та викладений у мотивувальній частині постанови Верховного Суду, прийнятої за наслідками такого розгляду.

Так, при встановленні доцільності посилання на постанови Верховного Суду на які посилається скаржник у касаційній скарзі як підставу для перегляду оскаржуваного рішення за пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, кожен правовий висновок Верховного Суду потребує оцінки на релевантність у двох аспектах: чи є правовідносини подібними та чи зберігає ця правова позиція юридичну силу до спірних правовідносин, зважаючи на редакцію відповідних законодавчих актів.

У такому випадку правовий висновок розглядається "не відірвано" від самого рішення, а через призму конкретних спірних правовідносин та відповідних застосовуваних редакцій нормативно-правових актів.

Так, у справі № 819/736/18 спір виник у зв`язку із накладення на позивача дисциплінарного стягнення, за результатами реалізації якого позивача звільнено зі служби. При цьому, судом касаційної інстанції враховано наявність постанови Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 трпавня 2018 року у справі №607/5343/18 в питанні відсутності в діях скаржника події та складу адміністративного правопорушеастиною першою статті 130 КУпАП. Але при цьому, враховуючи те, що позивача притягнуто до дисциплінарної відповідальності не у зв`язку з вчиненням адміністративного правопорушення, адміністративний суд під час розгляду справи на підставі встановлених ним обставин, у тому числі з урахуванням преюдиційних обставин, повинен самостійно кваліфікувати поведінку особи і дійти власних висновків щодо правомірності такої поведінки з відповідним застосуванням необхідних матеріально-правових норм. Суд касаційної інстанції погодився з висновками судів попередніх інсатнцій про те, що факт порушення позивачем службової дисципліни підтверджено належними та допустимими доказами, які встановлені службовим розслідуванням, в тому числі щодо фіксування факту перебування позивача за кермом транспортного засобу з явними ознаками алкогольного сп`яніння, відмови в проходженні огляду на стан сп`яніння, відмови у наданні пояснень при проведенні службового розслідування, письмовими поясненнями працівників патрульної поліції та свідків. Як підсумок, Верховний Суд зазначив, що позивачем недодержано приписів статті 7 Дисциплінарного статуту, Правил етичної поведінки поліцейських, і, відповідно, передбачених пункту 1 частини першої статті 18 Закону України "Про Національну поліцію" зобов`язань в частині неухильного дотримання нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського. При цьому, посилання скаржника на те, що під час події він знаходився поза службою і не виконував службові обов`язки не впливає на правильність висновків судів попередніх інстанцій, оскільки за змістом наведених приписів Правил етичної поведінки поліцейських, скаржник зобов`язаний був дотримуватися норм професійної етики і в неробочий час, що також відповідає приписам статті 7 Дисциплінарного статуту.

У справі № 480/4079/18 підставою застосування до позивача дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби в поліції стали висновки комісії службового розслідування про порушення позивачем службової дисципліни, що виразилася у ігноруванні завдань та обов`язків визначених посадовою інструкцією, Присяги працівника поліції, статті 64 Закону України "Про Національну поліцію", статей 1,7 Дисциплінарного статуту, статті 3, п.п. 1,2 частини 1 статті 18 Закону України "Про Національну поліцію", вимог розділу 1 Правил етичної поведінки поліцейських, які затверджені наказом МВС України від 09.11.2016 №1179, негідну поведінку у позаслужбовий час, яка не відповідає високому званню працівника поліції, у частині обов`язку бути прикладом у дотриманні громадського порядку та беззаперечному дотриманні законодавства, зокрема, відмову 21 серпня 2018 року від проходження медичного огляду на встановлення стану алкогольного сп`яніння, що дозволяло зняти підозру (звинувачення) у керуванні транспортним засобом у такому стані. При цьому, судом касаційної інстанції враховано наявність постанови Зарічного районного суду м. Суми від 06 листопада 2018 року у справі №591/5058/18 в питанні відсутності в діях скаржника події та складу адміністративного правопорушення за частиною 1 статті 130 КУпАП. Але при цьому, враховуючи те, що позивача притягнуто до дисциплінарної відповідальності не у зв`язку з вчиненням адміністративного правопорушення, адміністративний суд під час розгляду справи на підставі встановлених ним обставин, у тому числі з урахуванням преюдиційних обставин, повинен самостійно кваліфікувати поведінку особи і дійти власних висновків щодо правомірності такої поведінки з відповідним застосуванням необхідних матеріально-правових норм, а саме Закону України "Про національну поліцію", Правил етичної поведінки поліцейських, Дисциплінарного статуту, інструкції про порядок проведення службових розслідувань в органах внутрішніх справ тощо. При цьому, Верховний Суд звернув увагу на те, що закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення свідчить про відсутність складу адміністративного, однак не дисциплінарного проступку.

Натомість у цій справі, що розглядається, спір виник у зв`язку із накладення на позивача дисциплінарного стягнення, за результатами реалізації якого позивача звільнено зі служби. При цьому, судом апеляційної інстанції встановлено, що Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року №2102-IX, в Україні введений воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, надалі строку дії воєнного стану продовжувався, воєнний стан діяв у період прийняття спірного наказу. Положеннями статті 29 Дисциплінарного статуту встановлено особливості застосування дисциплінарних стягнень у період дії воєнного стану, зокрема, відповідно до частини другої зазначеної статті Статуту дисциплінарні стягнення застосовуються в порядку зростання від менш суворого, яким є зауваження, до більш суворого - звільнення зі служби в поліції. Отже, у період дії воєнного стану підлягає застосуванню стаття 29 Дисциплінарного статуту у частині другій якої імперативно визначено чіткий порядок застосування дисциплінарні стягнення, а саме в порядку зростання від менш суворого до більш суворого. Відтак, суд апеляційної інстанції зазначив, що до позивача безпідставно застосовано найбільш суворе дисциплінарне стягнення - звільнення із служби в поліції, що свідчить про протиправність та необхідність скасування спірного наказу в частині притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення зі служби в поліції.

Отже, нормативне регулювання справ № 819/736/18, № 480/4079/18 є відмінними від тих, що маємо у цій справі.

Тому наведені скаржником постанови ухвалені за інших фактичних обставин справи, установлених судами, а також врегульовуються іншими нормами матеріального права, а тому посилання заявника касаційної скарги на те, що судові рішення у цій справі ухвалені без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 07 березня 2019 року у справі № 819/736/18, від 19 травня 2022 року у справі № 480/4079/18 є безпідставними.

Отже, касаційна скарга не містить належних доводів та обґрунтувань щодо підстав оскарження судових рішень у цій справі на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

Виходячи з визначених процесуальним законом меж, предметом касаційного перегляду можуть бути виключно питання права, а не факту.

Посилання на приписи статті 242 КАС України не підміняє визначення таких підстав касаційного оскарження.

Посилання скаржника у касаційній скарзі на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права зводяться до незгоди із висновками суду апеляційної інстанції щодо обставин справи та наполяганні на переоцінці наявних у справі доказів, що не є належним обґрунтуванням підстави касаційного оскарження судового рішення відповідно до частини четвертої статті 328 КАС України.

Враховуючи межі перегляду судом касаційної інстанції, визначені статтею 341 КАС України, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Суд касаційної інстанції не може самостійно визначати підстави касаційного оскарження, такий обов`язок покладено на особу, яка оскаржує судові рішення, натомість, в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина третя статті 334 КАС України), а в подальшому саме в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення (частина перша статті 341 КАС України).

Відповідно до пункту 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

За таких обставин, касаційна скарга підлягає поверненню особі, що її подала.

Повернення Верховним Судом касаційної скарги та надання заявнику права в межах розумних строків та при дотриманні всіх інших вимог процесуального закону на повторне звернення до Верховного Суду з такою скаргою, не є обмеженням доступу до суду (зокрема, що гарантовано пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України), та забезпечує практичну можливість реалізації права особи на суд у формі касаційного оскарження судового рішення учасником справи.

Ураховуючи викладене та керуючись статтею 332 Кодексу адміністративного судочинства України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Департаменту патрульної поліції на постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 10 листопада 2023 року у справі №420/11016/23 за позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - повернути особі, яка її подала.

Копію ухвали про повернення касаційної скарги надіслати учасникам справи.

Скаржнику надіслати копію ухвали про повернення касаційної скарги разом з касаційною скаргою та доданими до скарги матеріалами.

Роз`яснити заявникові, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до Верховного Суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

СуддяЛ.О. Єресько