Справа № 420/24853/23
Суддя: Бойко О.Я.
Дата ухвалення: 2023-12-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2023 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючої судді Бойко О.Я.

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною відмову та зобов`язання звільнити зі служби, вирішив адміністративний позов задовольнити.

І. Суть спору:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовною заявою до відповідача Військової частини НОМЕР_1 , в якій просив суд:

(1). Визнати протиправною відмову військової частини НОМЕР_1 від 20.06.2023 року № 6942 щодо звільнення ОСОБА_1 , старшого солдата, навідника, який проходить службу у військовій частині НОМЕР_1 про звільнення з лав Збройних Сил України за сімейними обставинами за підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку з вихованням військовослужбовцем дитини з інвалідністю віком до 18 років.

(2). Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 звільнити ОСОБА_1 , старшого солдата, навідника, який проходить службу у військовій частині НОМЕР_1 про звільнення з лав Збройних Сил України за сімейними обставинами за підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку з вихованням військовослужбовцем дитини з інвалідністю віком до 18 років.

ІІ. Аргументи сторін

(а) Позиція Позивача

В обґрунтування позовних вимог вказав, що відповідно до па пункту пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військову службу та військовий обов`язок» військовослужбовець має право звільнитися зв`язку із вихованням військовослужбовцем дитини з інвалідністю віком до 18 років. Законодавством не передбачено саме обов`язку військовослужбовця утримувати дитину з інвалідністю до 18 років, а визначено, що саме виховання дитини з інвалідністю віком до 18 років є самостійною підставою для звільнення. Таким чином, у позивача наявні підстави для звільнення з військової служби зв`язку із вихованням ним. дитини з інвалідністю віком до 18 років

04.12.2023 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якій зазначено, зокрема, що законодавством не передбачено саме обов`язку військовослужбовця утримувати дитину з інвалідністю до 18 років, а визначено, що саме виховання дитини з інвалідністю віком до 18 років є самостійною підставою для звільнення; матеріали справи містять достатньо доказів того, що позивач виховує дитину з інвалідністю.

(б) Позиція Відповідача

20.11.2023 р. до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просив відмовити у задоволені позову.

Відповідачем зазначено, що оскільки Законом України «Про військову службу і військовий обов`язок» не передбачення підстава звільнення з військової служби у зв`язку з вихованням вітчимом дитини з інвалідністю, а також те, що до рапорту недодані документи, що підтверджують обов`язок виховання дитини з інвалідністю у задоволенні рапорту було відмовлено.

ІІІ Процедура та рух справи

18.09.2023 р. ухвалою Одеський окружний адміністративний суд, адміністративний позов залишено без руху.

09.10.2023 р. ухвалою Одеський окружний адміністративний суд, прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

ІV. Обставини справи встановлені судом та докази на їх підтвердження

Судом встановлено, що позивач проходить військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 .

08.06.2023 року позивач звернувся з рапортом до командира Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив клопотання командира перед вищим командуванням про звільнення його з військової служби відповідно підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» - для військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації через такі сімейні обставини - зв`язку з вихованням дитини з інвалідністю віком до 18 років. Проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України не бажає. Від проходження військово-лікарської комісії відмовився, бо вважає себе здоровим. Претензій до Міністерства оборони України, командування військової частини НОМЕР_1 , командира 37 ГСАДн не має. Особову справу після звільнення просив направити до ІНФОРМАЦІЯ_5 Миколаївської області. (а.с.29)

До рапорту додані документи: копія паспорту громадянина України (ID-картка) позивача; копія картки платника податків позивача; копія свідоцтва про шлюб Серія НОМЕР_2 від 28.04.2023 року; копія свідоцтва про народження дитини Серія НОМЕР_3 від 26.08.2015 року; копія медичного висновку № 281 від 23.05.2022 року; корінець медичного висновку № 281 від 23.05.2022 року; довідка ОСББ від 19.05.2023 року про склад родини за місцем реєстрації ОСОБА_2 ; акт обстеження житлово-побутових умов від 31.05.2023 року; довідка Управління соціального захисту населення Вознесенської міської ради № 28 від 31.05.2023 року; копія трудової книжки ОСОБА_2 .

Листом від 20.06.2023 року № 6942 командиром Військової частини НОМЕР_1 повідомлено, що серед документів, що додані до названого рапорту, відсутній документ, що вказує на обов`язок позивача щодо утримання дитини з інвалідністю першої групи. (а.с.27)

Надаючи належну правову оцінку спірним правовідносинам суд виходить з наступного.

IV. Джерела права та висновки суду

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Відповідно до ст. 106 Конституції України Президент України, зокрема, приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.

Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» № 2232-ХІІ (далі Закон № 2232-ХІІ) здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 1 Закону № 2232-ХІІ захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону № 2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Пунктом 6 ст. 2 Закону № 2232-XII передбачені наступні види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

Згідно пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України передбачено, що Президент України приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.

Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» (затвердженим Законом України від 24.02.2022 № 2102-ІХ), введено в Україні воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24.02.2022 строком на 30 діб.

Указом Президента України № 69/2022 «Про загальну мобілізацію» від 24.02.2022 було оголошено про загальну мобілізацію на території Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано- Франківської, Київської, Кіровоградської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, міста Києва.

Пунктом 8 цього Указу встановлено, місцевим органам виконавчої влади у взаємодії з територіальними центрами комплектування та соціальної підтримки, за участю органів місцевого самоврядування та із залученням підприємств, установ та організацій усіх форм власності, фізичних осіб - підприємців організувати та забезпечити в установленому порядку: своєчасне оповіщення і прибуття громадян, які призиваються на військову службу, прибуття техніки на збірні пункти та у військові частини; здійснення призову військовозобов`язаних, резервістів на військову службу, їх доставки до військових частин та установ Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, інших військових формувань України; виділення тимчасово будівель, споруд, земельних ділянок, транспортних та інших матеріально-технічних засобів, надання послуг Збройним Силам України, Національній гвардії України, Службі безпеки України, Державній прикордонній службі України, Державній спеціальній службі транспорту, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України та іншим військовим формуванням України відповідно до мобілізаційних планів.

Правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, визначає засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів встановлює Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 № 3543-XII.

Статтею 1 цього Закону встановлено, що мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

На момент розгляду адміністративної справи строк дії воєнного стану в Україні продовжено.

В той же час, позивач виявив своє небажання продовжувати проходити військову службу та подав рапорт про звільнення з військової служби у запас на підставі пп. «г» п. 2 ч. 4 статті 26 Закону №2232-ХІІ за сімейними обставинами, у зв`язку з вихованням військовослужбовцем дитини з інвалідністю віком до 18 років.

Так, підстави звільнення з військової служби передбачені статтею 26 Закону № 2232-XII.

Відповідно до абз. 8 пп. «г» п. 2 ч. 4 статті 26 Закону № 2232-ХІІ військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах: під час воєнного стану: через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу), зокрема виховання військовослужбовцем дитини з інвалідністю віком до 18 років.

Так, позивач звернувся з рапортом до командира Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив клопотання командира перед вищим командуванням про звільнення його з військової служби відповідно підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» - для військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації через такі сімейні обставини - зв`язку з вихованням дитини з інвалідністю віком до 18 років.

Проте, листом від 20.06.2023 року № 6942 командиром Військової частини НОМЕР_1 повідомлено, що серед документів, що додані до названого рапорту, відсутній документ, що вказує на обов`язок позивача щодо утримання дитини з інвалідністю першої групи.

Разом з тим, судом встановлено, що між позивачем та ОСОБА_3 26.04.2023 року зареєстровано шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 . (а.с.8)

В той же час, ОСОБА_4 є матір`ю ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьком зазначено ОСОБА_6 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 . (а.с.10)

Згідно з медичним висновком № 281 про дитини з інвалідністю віком до 18 років від 23.05.2022 року дитина, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , має захворювання: дитячий аутизм з порушенням комунікативної функції мови, соціальної адаптації, когнітивною недостатністю. (а.с.12)

Відповідно до ст. 3 Сімейного кодексу України сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Права члена сім`ї має одинока особа.

Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Згідно з ч.ч. 7, 8 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Сімейного кодексу України подружжя, батьки дитини, батьки та діти, інші члени сім`ї та родичі, відносини між якими регулює цей Кодекс, можуть врегулювати свої відносини за домовленістю (договором), якщо це не суперечить вимогам цього Кодексу, інших законів та моральним засадам суспільства.

Згідно з ч. 1 ст. 14 Сімейного кодексу України сімейні права є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі.

Відповідно до. 1 ст. 15 Сімейного кодексу України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.

Статтею 260 Сімейного кодексу України, зазначено, що якщо мачуха, вітчим проживають однією сім`єю з малолітніми, неповнолітніми пасинком, падчеркою, вони мають право брати участь у їхньому вихованні.

З аналізу вищезазначених норм вбачається, що у позивача наявне право брати участь у вихованні малолітнього пасинка, ОСОБА_5 .

Судом встановлено, що відповідно до довідки ОСББ « Пушкінська, будинок 1» від 19.05.2023 року, виданої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що вона дійсно проживає в АДРЕСА_1 . Разом з нею проживають ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ).

Актом Служби у справах дітей апарату Виконавчого комітету Вознесенької міської ради Миколаївської області обстеження житлово-побутових умов від 31.05.2023 р. на підставі заяви громадянки ОСОБА_7 , проведено з метою обстеження житлово-побутових умов проживання родини ОСОБА_7 , складено висновок, що матір`ю та вітчимом створені усі необхідні умови для проживання, виховання та всебічного розвитку дитини. Вітчим приймає активну участь у житті та лікуванні дитини, матеріально його забезпечує відповідно до особливих потреб, підтримуючи з дитиною теплі родинні стосунки. (а.с.15)

Отже, з урахуванням встановлених обставин, позивачем доведено факт виховання ОСОБА_5 , дитини з інвалідністю віком до 18 років

Позиція відповідача щодо встановлення наявності обов`язку виховання є помилковою, у зв`язку з тим, що відповідно до абз. 8 пп. «г» п. 2 ч. 4 статті 26 Закону № 2232-ХІІ передбачено підставою звільнення саме виховання військовослужбовцем дитини з інвалідністю віком до 18 років, а отже, сам факт виховання дитини з інвалідністю віком до 18 років, а не наявність тільки обов`язку щодо такого виховання.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною першою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною другою статті 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Враховуючи викладене вище, суд робить висновок, що позовні вимоги належать до задоволення.

VI. Розподіл судових витрат

Відповідно до квитанції від 14.08.2023 року позивач сплатив судовий збір у сумі 1073,60 грн., який належить до розподілу на користь позивача на підставі ч. 3 ст. 139 КАС України.

У процесі розгляду справи не встановлено інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 77, 161,245, 255, 293, 295 КАС України, суд -

В И Р І Ш И В:

1.Адміністративний позов задовольнити.

2.Визнати протиправною відмову військової частини НОМЕР_1 від 20.06.2023 року № 6942 щодо звільнення ОСОБА_1 , старшого солдата, навідника, який проходить службу у військовій частині НОМЕР_1 про звільнення з лав Збройних Сил України за сімейними обставинами за підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку з вихованням військовослужбовцем дитини з інвалідністю віком до 18 років.

3.Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 звільнити ОСОБА_1 , старшого солдата, навідника, який проходить службу у військовій частині НОМЕР_1 про звільнення з лав Збройних Сил України за сімейними обставинами за підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку з вихованням військовослужбовцем дитини з інвалідністю віком до 18 років.

4.Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_5 ) судові витрати у справі - судовий збір у розмірі у розмірі 1073 (одна тисяча сімдесят три),60 грн.

Відповідно до статті 255 КАС України рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно з частиною першою статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на постанову суду подається протягом тридцяти днів. Якщо розглянуто справу в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту рішення.

Апеляційна скарга подається учасниками справи відповідно до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Суддя Оксана БОЙКО