Справа № 380/2130/23
Суддя: Сидор Наталія Теодозіївна
Дата ухвалення: 2023-12-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 грудня 2023 рокусправа №380/2130/23

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Сидор Н.Т., розглянувши у м. Львові у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, Головного управління Пенсійного фонду України у місті Києві про визнання протиправним та скасування рішення , зобов`язання вчинити дії,

в с т а н о в и в :

на розгляді суду перебуває справа за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, Головного управління Пенсійного фонду України у місті Києві, в якій позивачка просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві від 13.12.2022 №50 про відмову у призначенні позивачці пенсії за віком із зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області призначити та виплачувати позивачці з 06.01.2023 пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

В обґрунтування позовних вимог вказує, що вона звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області із заявою про призначення їй пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» із заниженням пенсійного віку відповідно до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», втім рішення Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві їй у призначенні пенсії відмовлено. Позивачка вважає таке рішення протиправним, оскільки на її переконання, надала всі необхідні документи, які підтверджують її проживання та роботу в зоні гарантованого відселення до 01.01.1993 не менше 3 років. Наведене зумовило її звернення до суду з цим позовом.

Щодо процесуальних дій, вчинених у зв`язку із розглядом цієї справи, суд зазначає наступне.

Ухвалою судді від 08.02.2023 позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії залишено без руху.

Ухвалою судді від 16.02.2023 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами.

Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області (далі відповідач-1) подало відзив на позовну заяву, у якому проти задоволення позовних вимог заперечує. Вказує, що за результатом розгляду заяви позивачки та долучених до неї документів, Головним управління Пенсійного фонду України у м. Києві правомірно прийнято рішення №50 від 13.12.2022 про відмову у призначенні пенсії за віком, оскільки не підтверджено проживання (роботу) станом на 01.01.1993 не менше 3 років у зоні гарантованого добровільного відселення.

Ухвалою суду від 17.08.2023 виправлено описку, допущену в тексті ухвали 16.02.2023 у справі №380/2130/23, вказавши відповідачами Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області та Головне управління Пенсійного фонду України у м. Києві.

Головне управління Пенсійного фонду України у м. Києві (далі відповідач-2) заперечує проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Вказує, що з аналізу долучених до заяви документів вбачається, що позивачка станом на 01.01.1993 дійсно проживала та працювала в зоні гарантованого добровільного відселення з 26.02.1987 по 08.02.1990. Однак згідно записів трудової книжки позивачка навчалась з 01.09.1984 по 25.02.1987 в Київському медичному училищі. Таким чином позивачка прожила та відпрацювала у зоні гарантованого добровільного відселення за період з 26.02.1987 по 08.02.1990 02 роки 11 місяців 13 днів, що є недостатнім для призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку відповідно до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги і відзив, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.

Позивачка звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області із заявою про призначення їй пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» із заниженням пенсійного віку відповідно до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Головне управління Пенсійного фонду України у м. Києві прийняло рішення від 13.12.2022 №50, яким у призначенні пенсії відмовлено у зв`язку із не підтвердженням проживання (роботи) станом на 01.01.1993 не менше 3 років у зоні гарантованого добровільного відселення.

Вважаючи таке рішення протиправним, позивачка звернулась до суду з цим позовом.

Вирішуючи даний спір, суд застосовує такі норми права та виходить з таких мотивів.

Закон України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 №796-ХІІ (далі Закон №796-ХІІ) визначає основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та створює єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення.

Частиною 1 ст. 5 Закону №796-ХІІ передбачено, що особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.

Пунктом 2 цієї частини передбачено, зокрема, що потерпілі від Чорнобильської катастрофи - це особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років мають право на зменшення пенсійного віку на 3 роки та додатково 1 рік за 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років. При цьому, початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.

Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-VI (далі Закон №1058-VI) особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу:

з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року - не менше 25 років;

з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - не менше 26 років;

з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - не менше 27 років;

з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - не менше 28 років;

з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років;

з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років;

з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року;

з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 років;

з 1 січня 2026 року по 31 грудня 2026 року - не менше 33 років;

з 1 січня 2027 року по 31 грудня 2027 року - не менше 34 років;

починаючи з 1 січня 2028 року - не менше 35 років.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що умовою зменшення пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону Закон №1058-VI є наявність факту проживання та (або) праці такої особи у зоні гарантованого добровільного відселення протягом трьох років до 01.01.1993.

Рішенням від 13.12.2022 №50 відповідач-2 відмовив позивачці у призначенні пенсії у зв`язку із не підтвердженням проживання (роботи) станом на 01.01.1993 не менше 3 років у зоні гарантованого добровільного відселення.

Відтак, спір між позивачкою та відповідачами у цій справі фактично виник щодо наявності чи відсутності факту постійного проживання у зоні гарантованого добровільного відселення та, відповідно, права користуватися пільгами, встановленими Законом №796-ХІІ, зокрема, щодо призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку.

Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» затверджено постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1 (далі Порядок 22-1).

Підпунктом 7 пункту 2.1 Розділу ІІ Порядку №22-1 передбачено, що документи, які підтверджують право на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку потерпілим від Чорнобильської катастрофи:

документи про період (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення, видані органами місцевого самоврядування (підприємствами, установами, організаціями), або довідка про евакуацію із зони відчуження у 1986 році, видана Волинською, Житомирською, Київською, Рівненською або Чернігівською облдержадміністраціями;

посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (для осіб, які належать до категорії 4 постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи - за наявності) (при призначенні пенсії згідно зі статтею 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»).

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 11 Закону №796-ХІІ до потерпілих від Чорнобильської катастрофи належать особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років.

У матеріалах справи міститься копія посвідчення громадянина (громадянки), який постійно працював чи працює, або проживає чи проживав у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення у 1986-1990 рр (категорія 3) серія НОМЕР_1 видане 12.11.1992.

Також до позовної заяви долучено: копію довідки від 19.12.2019 №232, виданої виконавчим комітетом Коростенської міської ради, про період проживання на території, яка згідна Постанови КМУ №106 від 23.07.1991 віднесена до зони гарантованого добровільного відселення (3 зона), згідно з якою ОСОБА_1 постійно проживала та була зареєстрована в АДРЕСА_1 з 01.03.1973 по 14.07.1987; копію довідки від 20.04.2021 №955, виданої виконавчим комітетом Коростенської міської ради, про період проживання на території, яка згідно Постанови КМУ №106 від 23.07.1991 віднесена до зони гарантованого добровільного відселення (3 зона), згідно з якою ОСОБА_1 постійно проживала та була зареєстрована в АДРЕСА_2 з 14.07.1987 по 29.06.1989.

Втім, в оскаржуваному рішенні відповідач-2 покликається на те, що згідно записів трудової книжки позивачка навчалась з 01.09.1984 по 25.02.1987 в Київському медичному училищі.

Відтак, при вирішення питання щодо наявності у позивачки права на призначення пенсії за віком із заниженням пенсійного віку відповідно до Закону №796-ХІІ, відповідачем-2 враховано строк проживання та роботи в зоні гарантованого добровільного відселення починаючи з 26.02.1987 (наступний день після завершення навчання позивачки в Київському медичному училищі).

З цього приводу суд зазначає, що довідками від 19.12.2019 №232 та від 20.04.2021 №955, виданими виконавчим комітетом Коростенської міської ради, підтверджується факт реєстрації та проживання позивача в м. Коростені Житомирської області, що є зоною гарантованого добровільного відселення, оскільки факт проживання особи на території зони гарантованого добровільного відселення засвідчує виключно довідка органу державної влади чи органу місцевого самоврядування.

Така позиція узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 27.03.2019 у справі №569/7589/17 (№14-560цс18), від 10.04.2019 у справі №162/760/17 (№14-550цс18).

Аналогічну позицію підтримав Верховний Суд у постанові від 26.07.2023 у справі №460/2589/20.

З огляду на викладене, суд вважає, що дані трудової книжки не можуть спростувати факту постійного проживання позивачки у зоні гарантованого добровільного відселення, що підтверджено відповідними довідками органу місцевого самоврядування.

Також в оскаржуваному рішенні відповідач-2 вказує, що до страхового стажу позивачка не зараховано період з 12.02.1990 по 22.02.1990, оскільки дата звільнення та дата наказу про звільнення містять виправлення.

Разом з тим, записи у трудову книжку вносяться відповідальним працівником підприємства, а не особисто позивачем.

Суд зауважує, що працівник не відповідає за правильність записів у трудовій книжці та не повинен контролювати роботодавця щодо її заповнення. На особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у трудовій книжці.

В свою чергу, неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист.

Трудовим законодавством України не передбачено обов`язку працівника здійснювати контроль за веденням обліку та заповнення роботодавцем, іншими органами трудової книжки, а тому працівник не може нести негативних наслідків порушення порядку заповнення його трудової книжки.

Зважаючи на наведене, суд доходить висновку про протиправність рішення Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві від 13.12.2022 №50, а відтак про наявність підстав для його скасування.

Крім того, позивачка просить зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області призначити та виплачувати їй з 06.01.2023 пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Як вже зазначалось судом, пунктом 2 цієї частини передбачено, зокрема, що потерпілі від Чорнобильської катастрофи - це особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років мають право на зменшення пенсійного віку на 3 роки та додатково 1 рік за 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років.

Зважаючи на те, що матеріалами справи підтверджено факт реєстрації та постійного проживання позивачки у м. Коростені понад 3 роки станом на 1 січня 1993 року, суд доходить висновку, що вона має право на зменшення пенсійного віку, передбаченого ч. 1 ст. 26 Закону №1058-VI, на 4 роки (3 роки + додатково 1 рік за 2 роки проживання), що становить 56 років.

Відтак, позивачка досягнула пенсійного віку 05.01.2023.

Строки призначення (перерахунку) та виплати пенсії передбачено ст. 45 Закону №1058-VI.

Відповідно до пункту 1 частини 1 цієї статті пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

Отже, зважаючи на досягнення позивачкою пенсійного віку (56 років) та наявність і неї необхідного страхового стажу (понад 30 років), суд доходить висновку про задоволення позовних вимог в цій частині у спосіб: зобов`язати відповідача-1 призначити позивачці з 06.01.2023 (дня, що настає за днем досягнення особою пенсійного віку) пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону №796-ХІІ.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України та ч. 2 ст. 2 КАС України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з вимогами ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову (ч. 2 ст. 77 КАС України).

Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок доказування в спорі покладається на відповідача орган публічної влади, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.

Відповідно до ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши кожен доказ, який є у справі щодо його належності, допустимості, достовірності та їх достатності і взаємного зв`язку у сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 244 КАС України, під час ухвалення рішення суд вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, поверненню позивачці за рахунок бюджетних асигнувань відповідачів підлягає сума у розмірі 1073,60 грн.

Керуючись ст. ст. 2, 72-77, 139, 242-246, 255, 293, 295-297 КАС України, суд

в и р і ш и в:

позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, Головного управління Пенсійного фонду України у місті Києві про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві від 13.12.2022 №50 про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком із зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 №796-ХІІ.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області призначити ОСОБА_1 з 06.01.2023 пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 №796-ХІІ..

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 536 (п`ятсот тридцять шість) гривень 80 копійок.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві на користь ОСОБА_1 збір у розмірі 536 (п`ятсот тридцять шість) гривень 80 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивачка ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 ; РНОКПП НОМЕР_2 ).

Відповідач-1 Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області (79016, м. Львів, вул. Митрополита Андрея, 10; ).

Відповідач-2 Головне управління Пенсійного фонду України у м. Києві (04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, 16; ).

СуддяСидор Наталія Теодозіївна