Справа № 260/8661/23
Суддя: Рейті С.І.
Дата ухвалення: 2023-12-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2023 рокум. Ужгород№ 260/8661/23

Закарпатський окружний адміністративний суд у складі: головуючого - судді Рейті С.І., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області, про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області (далі відповідач 1, ГУ ПФУ у Київській області), Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області (далі відповідач 2, ГУ ПФУ в Закарпатській області), яким просить:

1) Визнати протиправними дії ГУ ПФУ у Київській області та скасувати рішення про відмову у призначенні пенсії від 25.08.2023 № 89 щодо відмови ОСОБА_1 в призначенні та виплаті пенсії відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 № 1789-ХІІ в редакції Закону № 2663-ІІІ від 12.07.2001 починаючи з 18.08.2023.

2) Зобов`язати ГУ ПФУ в Закарпатській області призначити та виплачувати ОСОБА_1 пенсію за вислугу років відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» 2663-ІІІ від 12.07.2001 в розмірі 90 % суми щомісячного заробітку без обмеження її максимального розміру, з урахуванням довідки про складові заробітної плати Закарпатської обласної прокуратури від 15.08.2023 з дня звернення, тобто з 18.08.2023 і сплатити заборгованість, що виникне внаслідок такого призначення.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що 18.08.2023 звернулася до територіальних органів Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру».

ГУ ПФУ у Київській області 25.08.2023 року, за принципом екстериторіальності, прийнято рішення за № 89, яким позивачу відмовлено у призначенні пенсії, посилаючись на положення ст. 86 Закону України "Про прокуратуру" та зазначенням, що право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку мають прокурори за наявності на день звернення вислуги років не менше 25 років, у тому числі стажу на посадах прокурорів не менше 15 років.

Зазначено, що на час звернення до Пенсійного фонду із заявою, стаж за вислугу років загальний стаж трудової діяльності становить 28 років 1 місяць 2 дні, стаж роботи на посадах прокурорів становить 23 роки 1 місяць 7 днів.

Зараховано періоди роботи на посаді прокурора з 16.11.1999 по 20.12.2022. До стажу не зараховано період роботи з 21.12.2022 по 18.08.2023, оскільки надано ксерокопію трудової книжки, що не відповідає пункту 2.23 розділу II Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове пенсійне страхування".

Вважаючи таке рішення протиправним, позивач звернулася до суду із даним позовом про його скасування та зобов`язання призначити їй пенсію.

Ухвалою судді від 16.10.2023 відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

01.11.2023 до суду надійшов відзив на позовну заяву від ГУ ПФУ в Закарпатській області, зі змісту якого вважає подану заяву необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Так, станом на момент звернення позивача до органу ПФУ із заявою про призначення пенсії, засади пенсійного забезпечення працівників прокуратури визначені статтею 86 Закону України від 14.10.2014 № 1697-VІІ "Про прокуратуру", зокрема: пенсія призначається в розмірі 60 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії (частина друга); пенсії за вислугу років відповідно до цієї статті призначаються, перераховуються і виплачуються уповноваженими на це державними органами (частина тринадцята); тимчасово, по 31.12.2017 максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, встановлених для осіб, які втратили працездатність; умови та порядок перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури визначаються Кабінетом Міністрів України (частина двадцята).

На час звернення позивача із заявою про перерахунок пенсії стаття 50-1 Закону № 1789-ХII відповідно до пункту 3 Прикінцевих положень Закону № 1697-VІІ у частині перерахунку пенсії втратила чинність. З огляду на наведене, на спірні правовідносини поширюються положення частини другої статті 86 Закону № 1697-VІІ, у силу вимог яких пенсія працівникам прокуратури призначається (перераховується) в розмірі 60 відсотків від суми місячної (чинної) заробітної плати. Отже, позовні вимоги ОСОБА_1 у частині здійснення перерахунку пенсії у розмірі 90 відсотків від суми місячної заробітної плати, є необгрунтованими та задоволенню не підлягають.

Відтак, на підставі повного, всебічного та об`єктивного розгляду заяви та доданих до неї документів, ГУ ПФУ у Київській області (структурний підрозділ, що розглядав вказану заяву за принципом екстериторіальності) прийнято рішення від 25.08.2023 № 89 про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 в зв`язку з відсутністю необхідного стажу роботи для призначення пенсії відповідно до Закону України "Про прокуратуру".

06.11.2023 позивачем до суду подано відповідь на відзив ГУ ПФУ в Закарпатській області. Позивач вказує, що у відзиві на позовну заяву не зазначено і не спростовано жодного доводу з приводу помилкового незастосування ГУ ПФУ у Київській області частини 1 статті 50-1 Закону України "Про прокуратуру" від 05.11.1991 в редакції Закону України № 2663-ІІІ від 12.07.2001. Відповідачем процитовано норми ст.86 Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014, викладено правові висновки, наведені у постановах Верховного Суду у справах № 580/5962/20 від 21.12.2021, №580/5238/20 від 10.09.2021 та зазначено, що право на перерахунок пенсії не може грунтуватись на законі, який втратив чинність.

Однак у справах, наведених відповідачем у відзиві, спірними були питання щодо розміру відсотку, який підлягає застосуванню при перерахунку пенсії, призначеної працівнику прокуратури відповідно до Закону № 1789-ХІІ, а також застосування при перерахунку такої пенсії обмеження десятьма прожитковими мінімумами, установленими для осіб, які втратили працездатність.

Зважаючи на те, що у відзиві на позовну заяву не вказано жодного судження щодо помилковою незастосування ГУ ПФУ у Київській області вимог частини 1 статті 50-1 Закону України "Про прокуратуру" від 05.11.1991 в редакції Закону України № 2663-ІІІ від 12.07.2001, слід вважати, що у цій частині подана позовна заява - відповідачем визнана.

13.11.2023 до суду надійшов відзив на позовну заяву від ГУ ПФУ у Київській області, зі змісту якого, позов вважає необгрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Пенсійне забезпечення працівників прокуратури станом на час звернення позивача за призначенням пенсії регулюється правилами ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VII відповідно до ч.ч.1,2 якої прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: - з 1.10.2020 - 25 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 15 років.

Пенсія призначається в розмірі 60 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 01.01.2011 - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії.

Крім того, звертає увагу на те, що станом на 01.10.2011 (дата набрання чинності Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» від 08 липня 2011 року, яким змінено ч. 1 ст.50- 1 Закону України "Про прокуратуру" від 05.11.1991 №1789-ХІІ) у позивача був відсутній стаж роботи не менше 20 років, що давав право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку, а тому під час прийняття Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 №1697-VII звуження прав позивача не відбулось.

Відтак, позивачу відмовлено в призначенні пенсії за вислуги років відповідно до статті 86 Закону України "Про прокуратуру", оскільки не набула необхідної вислуги років.

24.11.2023 до суду надійшла відповідь на відзив ГУ ПФУ у Київській області. Так, позивач вказує, що у відзиві на позовну заяву ГУ ПФУ у Київській області зазначено про наявність у неї стажу на посадах прокурорів 23 роки 1 місяць 7 днів, який не надає право на призначення пенсії за вислугу років згідно з вимогами ст. 86 Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014.

Також зазначено про обгрунтованість неврахування стажу роботи на період з 21.12.2022 по 18.08.2023 та необхідності надання оригіналу трудової книжки.

Однак у відзиві не спростовано доводів, наведених у позовній заяві щодо того, що поетапне підвищення на 5 років віку виходу на пенсію на пільгових умовах з урахуванням відповідного стажу роботи за вислугу років для працівників порушують легітимні очікування таких осіб, а отже, суперечать частині першій статті 8 Конституції України, тобто порушують принцип верховенства права, складовою якого є юридична визначеність (Рішення Великої палати Конституційного Суду від 23.01.2020 № І-р/2020 у справі № 1- 5/2018(746/15).

Позивач зазначає, що до заяви про призначення пенсії на підставі ст. 50-1 Закону України "Про прокуратуру" від 05.11.1991 в редакції Закону України № 2663-ІІІ від 12.07.2001 нею було долучено довідку та протоколи засіданні комісії по встановленню трудового стажу для виплати надбавки за вислугу років з якої вбачається, що загальний стаж в органах прокуратури складає 25 років 6 місяців 25 днів.

Крім того, позивачем подано видану Закарпатською обласною прокуратурою 15.08.2023 довідку про складові заробітної для призначення пенсії за вислугою років, у якій, зокрема, визначено заробітну плату за періоди роботи з 21.12.2022 по 01.08.2023, сумнівів у достовірності довідки у органу Пенсійного фонду не виникало, тому з урахуванням відомостей, що містяться у цій довідці та персоніфікованому обліку/системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, рішення про відмову у зарахування періоду роботи з 21.12.2022 по 18.08.2023, що становить 7 місяців 29 днів, до стажу за вислугу років є неправомірним.

Згідно ч. 5 ст. 262 КАС України, суд розглядає справу в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, у зв`язку з наявним трудовим стажем, 18.08.2023 ОСОБА_1 звернулася до ГУ ПФУ в Закарпатській області із заявою щодо призначення пенсії за вислугу років відповідно до відповідно до ст. 50-1 Закону України "Про прокуратуру" від 05.11.1991 в редакції Закону України № 2663-ІІІ від 12.07.2001.

До заяви про призначення пенсії, серед іншого, позивачем додано: копію трудової книжки НОМЕР_1 від 28.12.1994 року, довідку про складові заробітної плати для призначення пенсії (за будь-які 60 календарних місяців роботи підряд перед зверненням за пенсією) від 15.08.2023 № 21-42вих23; протокол засідання комісії прокуратури Закарпатської області по встановленню трудового стажу для виплати надбавки за вислугу років від березня 2013, згідно якого, стаж роботи ОСОБА_1 в органах прокуратури становить 15 років 2 дні, а також, протокол № 134 засідання комісії прокуратури Закарпатської області по встановленню трудового стажу для виплати надбавки за вислугу років від січня 2016, згідно якого, стаж роботи ОСОБА_1 в органах прокуратури становить 17 років 9 місяців 25 днів.

За принципом екстериторіальності вказану заяву було розглянуто ГУ ПФУ у Київській області та рішенням № 89 від 25.08.2023 позивачу відмовлено в призначенні пенсії за вислугу років з огляду на відсутність необхідної вислуги років.

Відповідач 2 в оскарженому рішенні зазначив, що на даний час пенсія працівникам прокуратури призначається відповідно до ст. 86 Закону України "Про прокуратуру", відповідно до якої пенсія призначається незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше 25 років.

За наданими документами вислуга років відповідно до ч. 6 ст. 86 Закону України "Про прокуратуру" становить 23 роки 1 місяць 7 днів. Стаж на посадах прокурорів 23 роки 1 місяць 7 днів.

За доданими документами до стажу за вислугу років не зараховано: періоди роботи з 21.12.2022 по 18.08.2023, оскільки надано ксерокопію трудової книжки, що не відповідає пункту 2.23. розділу ІІ Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Вважаючи протиправними дії відповідача 2 щодо відмови у призначенні пенсії за вислугою років за наслідками її звернення, позивач звернулася до суду з позовом за захистом своїх прав та інтересів.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд вказує таке.

Суд зазначає, що на початку вступу позивача на роботу до органів прокуратури діяв Закон України "Про прокуратуру" № 1789-ХІІ, статтею 50-1 якого (в редакції від 12.07.2001) було встановлено, що прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку.

До стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугу років, зараховується час роботи на прокурорських посадах, перелічених у статті 56 цього Закону, в тому числі у військовій прокуратурі, стажистами в органах прокуратури, слідчими, суддями, на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ, офіцерських посадах Служби безпеки України, посадах державних службовців, які займають особи з вищою юридичною освітою, в науково-навчальних закладах Генеральної прокуратури України працівникам, яким присвоєно класні чини, на виборних посадах у державних органах, на посадах в інших організаціях, якщо працівники, що мають класні чини, були направлені туди, а потім повернулися в прокуратуру, строкова військова служба, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах, частково оплачувана відпустка жінкам по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років.

Стаття 56 Закону № 1789-ХІІ роз`яснює поняття "прокурор": Генеральний прокурор України та його заступники, підпорядковані прокурори та їх заступники, старші помічники і помічники прокурора, начальники управлінь і відділів, їх заступники, старші прокурори і прокурори управлінь і відділів, які діють у межах своєї компетенції.

Статтею 47 Закону № 1789-ХІІ передбачалось, що прокурорам, працівникам науково-навчальних закладів прокуратури присвоюються класні чини, військовослужбовцям військової прокуратури - військові звання залежно до займаних посад і стажу роботи.

Зі змісту спірного рішення, судом встановлено, що загальний трудовий стаж за вислугу років на день звернення позивача для призначення пенсії (за умови неврахованого відповідачем) складає 23 роки 1 місяць 7 днів.

Суд зазначає, що наразі діє Закон України від 14.10.2014 року № 1697-VII, ч. 1 ст. 86 якого збільшено стаж роботи, що дає право на пенсію, а ч. ч. 2, 15 цієї статті встановлений розмір пенсії суттєво зменшено - до 60 відсотків від суми місячної (чинної) заробітної плати та взагалі обмежено її максимальний розмір, що є звуженням прав позивача у розумінні Конституції України через суттєве погіршення становища запровадженням зворотної дії закону в часі на вже існуючі правовідносини.

Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу та пріоритет над іншими нормативно-правовими актами. Закони та підзаконні нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції і повинні відповідати їй (п. 4 рішення Конституційного Суду України від 09.07.2007 у справі № 1-29/2007).

Статтею 46 Конституції України закріплено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право за забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Статтею 58 Конституції України закріплено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

На початок проходження позивачем служби в органах прокуратури України (10.03.1998) діяв Закон України № 1789-ХII, статтею 50-1 якого (в редакції від 12.07.2001) було встановлено, що прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку.

За приписами ст. ст. 21, 22 Конституції України права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними; при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

У рішенні Конституційного Суду України від 22.09.2005 № 5-рп/2005 зазначено, що згідно зі ст. 22 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані, при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод є їх обмеженням. У традиційному розумінні діяльності визначальним поняттям змісту прав людини є умови і засоби, які становлять можливості людини, необхідні для задоволення потреб її існування та розвитку. Обсяг прав людини -це їх сутнісна властивість. Загальновизнаним є право, згідно з яким сутність змісту основного права в жодному разі не може бути порушена.

Таким чином, враховуючи положення статей 22, 58 Конституції України, можливо стверджувати, що у разі, якщо в подальшому у чинному законодавстві відбуваються зміни щодо правового регулювання призначення пенсії за вислугу років, які, зокрема підвищують необхідний стаж для призначення пенсії, зменшують розмір пенсії у відсотковому виразі до посадового окладу, то такі зміні звужують зміст і обсяг існуючих прав зазначеної категорії осіб, незалежно від того, коли наступить можливість його реалізації.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до ст. 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 06.07.1999 у справі № 8-рп/99 щодо права на пільги та від 20.03.2002 у справі № 5-рп/2002 щодо пільг, компенсацій і гарантій).

Водночас пункт 3.2. рішення Конституційного Суду України від 09.07.2007 у справі №1-29/2007 визначає, що утверджуючи і забезпечуючи права і свободи громадян, держава окремими законами України встановила певні соціальні пільги, компенсації і гарантії, що є складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права, а тому відповідно до ч. 2 ст. 6, ч. 2 ст. 19, ч. 1 ст. 68 Конституції України вони є загальнообов`язковими, однаковою мірою мають додержуватися органами державної влади, місцевого самоврядування, їх посадовими особами. Невиконання державою своїх соціальних зобов`язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави.

Конституційний суд України у рішенні від 11.10.2005 у справі № 8-рп/2005 чітко визначив критерії, за якими можливо встановити, чи відбулося таке звуження: "звуження обсягу прав та свобод це зменшення кола суб`єктів, розміру території, часу, розміру або кількості благ чи будь-яких інших кількісно вимірюваних показників використання прав та свобод, тобто їх кількісні характеристики".

Також Конституційний суд України у своєму рішенні від 09.07.2007 у справі № 6-рп/2007 зазначив, що «невиконання державою взятих на себе соціальних зобов`язань порушує принцип соціальної, правової держави». Встановлення певних соціальних пільг, компенсацій та гарантій є «складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права».

Рішенням Конституційного Суду України від 18.06.2007 у справі № 4-рп/2007 встановлено, що Конституційний Суд України неодноразово розглядав проблему, пов`язану з реалізацією права на соціальний захист, неприпустимістю обмеження конституційного права громадян на достатній життєвий рівень, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція та закони України виокремлюють певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, яким пенсія призначається за спеціальними законами. У рішеннях Конституційного Суду України підкреслюється, що пільги, компенсації, гарантії є видом соціальної допомоги і необхідною складовою конституційного права на достатній життєвий рівень, тому звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за ст. 22 Конституції України не допускається (рішення Конституційного Суду України від 06.07.1999 у справі № 8-рп/99, 20.03.2002 у справі № 5-РП/2002, 17.03.2004 у справі № 7-рп/2004, 01.12.2004 у справі № 20-РП/2004).

Отже, правова позиція Конституційного Суду України з питань обмеження пільг, компенсацій і гарантій військовослужбовців та працівників правоохоронних органів у зазначених рішеннях Конституційного Суду України полягає в тому, що комплекс організаційно-правових та економічних заходів, спрямованих на забезпечення соціального захисту їх та їхніх сімей, зумовлений особливістю професійних обов`язків, пов`язаних з ризиком для життя та здоров`я, жорсткими вимогами до дисципліни, професійної придатності, певним обмеженням конституційних прав і свобод. Здійснення таких заходів не залежить від розміру доходів цих осіб чи наявності фінансування з бюджету, а має безумовний характер. Ці гарантії не можуть бути скасовані чи знижені без відповідної компенсації (абз. 5 п. 6 рішення Конституційного Суду України від 11.10.2005 у справі № 1-21/2005).

З огляду на вищевикладене суд зазначає, щодо гарантій працівників правоохоронних органів, зокрема, працівників прокуратури, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства.

Положеннями статті 86 Закону України "Про прокуратуру" № 1697-VII від 14.10.2014 року збільшено стаж роботи позивача, який дає право на пенсію за вислугою років, у порівнянні зі ст.50-1 Закону України "Про прокуратуру" №1789-ХП (в редакції 12.07.2001 року), з 20 до 25 років, що є звуженням прав в розумінні Конституції України.

Таким чином суд дійшов висновку, що позивачем набуто право виходу на пенсію після набуття стажу роботи не менше 20 років, у тому числі на посадах прокурорів і слідчих не менше 10 років.

Частинами 1-3 статті 8 КАС України встановлено, що суд при вирішенні адміністративної справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави; застосовує принцип верховенства права з урахуванням практики Європейського Суду з прав людини; звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Принцип правової визначеності є невід`ємним елементом верховенства права, який охоплює такі складові, як непорушність і нескасовуваність набутих законних прав (vestedrights); законні очікування (legitimate) застосування закону до особи, яка не могла знати про його існування (non-retroactivity).

Принципи соціальної держави втілено також у ратифікованих Україною міжнародних актах: Міжнародному пакті про економічні, соціальні і культурні права 1966 року, Європейській соціальній хартії (переглянутій) 1996 року, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, та рішеннях Європейського суду з прав людини. Зокрема, згідно зі ст. 12 Європейської соціальної хартії (переглянутої) 1996 року держава зобов`язана підтримувати функціонування системи соціального забезпечення, її задовільний рівень, докладати зусиль для її поступового посилення тощо.

Ідея передбачуваності (очікуваності) суб`єктом відносин правових наслідків, правового результату, відображена в практиці Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ): статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 № 3477-ІУ встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколів до неї та практику Суду як джерело права.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Так, у справі Salumi Європейський суд наголосив, що дія (наслідки) співтовариства має бути чітко передбачуваною на тих, на кого воно розповсюджується. Далі Суд послався на свої попередні рішення у справі Racke та HauptzollamtMainz (1979), HauptzollamtLandau (1979).

У п.п. 21, 24 рішення від 01.06.2006 у справі "Федоренко проти України", здійснюючи прецедентне тлумачення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, сформулював правову позицію про те, що право власності може бути "існуючим майном" або "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи "законними сподіваннями" отримання права власності (cf., Pressos Compania Naviera S. A. V. Belgium, рішення від 20.11.1995, серія А, № 332, c.21, n.31).

Аналогічна правова позиція щодо права власності особи сформульована Європейським судом з прав людини і у справі Стреч проти Сполученого Королівства (Stretch - United Kingdom, №44277/98, рішення від 24.04.2003.

Отже, згідно з усталеною прецедентною практикою Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Реквеньї проти Угорщини", "Санд Тайме проти Сполученого Королівства", "Коккінакіс проти Греції", "Бесарабська метрополія проти Молдови", однією із вимог, що випливає зі слів "встановлений законом", є вимога передбачуваності.

Поняття легітимності очікувань пов`язується із застосуванням в практиці ЄСПЛ концепції автономного тлумачення, результатом застосування якої є сформульовані ЄСПЛ так звані автономні поняття, одним з яких є поняття "майно" (ст.1 Першого протоколу до Конвенції), про що я також зазначала вище.

Аналіз практики розгляду ЄСПЛ справ щодо порушення права володіння майном, дає можливість зробити висновок, що поняття "майно" та "власність" має досить широке тлумачення й охоплює низку економічних інтересів (активів) - як матеріальних, так і нематеріальних та включає в себе право на пенсію.

При чому, ЄСПЛ законні очікування розглядаються як елемент правової визначеності, в тому числі і тоді, коли ідеться про захист законних очікувань щодо здійснення права власності і саме у зв`язку із автономним поняттям майна і власності.

У справі "Пічкур проти України" від 07.11.2013 ЄСПЛ зазначив, що якщо у договірній державі чинне законодавство, яким передбачено право на соціальні виплати, зумовлені або не обумовлені попередньою сплатою внесків, це законодавство має вважатися таким, що породжує майновий інтерес, який підпадає під дію ст. 1 Першого протоколу до Конвенції.

У справі "Міллер проти Австрії" від 16.12.1974 суд зазначив, що обов`язок сплачувати внески у фонд соціального забезпечення може створювати право власності на частку активів, які формуються відповідним чином. У справі "Гайгузус проти Австрії" від 16.03.1996 вказано про те, що якщо особа робила внески у певні фонди, у тому числі пенсійні, то такі внески є часткою спільних коштів фонду, яка може бути визначена у будь-який момент, що, в свою чергу, може свідчити про виникнення у відповідної особи права власності.

Характеристика очікувань як легітимних поєднує в собі: 1) їх законність, яка зумовлена реалізацією особою належного їй суб`єктивного права; 2) їх обґрунтованість, тобто зумовлену законом раціональних сподівань учасників суспільних відносин.

У матеріально-правовому сенсі легітимні очікування суб`єктів мають захищатися від непередбачуваних змін законодавства, яким встановлено відповідний правовий режим (власності, інвестиційної діяльності тощо). У процедурному сенсі легітимні очікування стосуються однакової та послідовної правозастосовної практики уникнення вибіркового правосуддя.

Отже, в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції, позивач перебуваючи на службі в органах прокуратури, мав законні сподівання для отримання права на пенсію за вислугу років за наявності 20-річного стажу, які ґрунтувалися на нормах ст.50-1 Закону України "Про прокуратуру" №1789-XII (в редакції 12.07.2001) та були звужені статтею 86 Закону України "Про прокуратуру" № 1697-VII від 14.10.2014.

Крім того суд зазначає, що Велика палата Конституційного Суду України 23.01.2020 ухвалила рішення №1-р/2020 у справі № 1-5/2018 (746/15) щодо відповідності Конституції України (конституційності)) окремих положень розділу І, пункту 2 розділу III "Прикінцеві положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 № 213-VIII (далі - Закон № 213).

Конституційний Суд України, дослідивши правовідносини, пов`язані зі змінами підстав реалізації права на пенсію на пільгових умовах з урахуванням відповідного стажу роботи та на пенсію за вислугу років, зазначає, що ці зміни вплинули на очікування осіб стосовно настання юридичних наслідків, пов`язаних із реалізацією права виходу на пенсію.

Зокрема, зазначив, що, особи, які належать до певної категорії працівників, були учасниками правовідносин, у яких вони об`єктивно передбачали настання відповідних наслідків, а саме призначення пенсій, тобто їх легітимні очікування були пов`язані саме з положеннями Закону № 1788 у редакції до внесення змін Законом № 213.

Отже, зміна умов призначення пенсій особам, які належать до певної категорії працівників, з урахуванням наявності відповідного стажу роботи, призвела до такого нормативного регулювання призначення пенсій, яке суттєво вплинуло на очікування вказаних осіб, погіршило їх юридичне становище стосовно права на призначення пенсій, що має реалізовуватися при зміні нормативного регулювання лише у разі справедливого поліпшення умов праці та впевненості у настанні відповідних юридичних наслідків, пов`язаних із реалізацією права виходу на пенсію.

Таким чином, стаття 13, частина друга статті 14, пункти "б"- "г" статті 54 Закону № 1788 зі змінами, внесеними Законом № 213, якими передбачено поетапне підвищення на 5 років віку виходу на пенсію на пільгових умовах з урахуванням відповідного стажу роботи та на пенсію за вислугу років для працівників, визначених у вказаних нормах, порушують легітимні очікування таких осіб, а отже, суперечать частині першій статті 8 Конституції України, тобто порушують принцип верховенства права, складовою якого є юридична визначеність.

За таких обставин суд висновує, що рішення від 25.08.2023 № 89 ГУ ПФУ у Київській області про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії за вислугою років згідно з Законом України "Про прокуратуру" - є протиправним та підлягає скасуванню.

Щодо вимоги позивача про зобов`язання ГУ ПФУ в Закарпатській області призначити та виплачувати ОСОБА_1 пенсію за вислугу років відповідно до ст. 50-1 Закону України "Про прокуратуру" 2663-ІІІ від 12.07.2001 в розмірі 90 % суми щомісячного заробітку без обмеження її максимального розміру, з урахуванням довідки про складові заробітної плати Закарпатської обласної прокуратури від 15.08.2023 з дня звернення, тобто з 18.08.2023 і сплатити заборгованість, що виникне внаслідок такого призначення, суд констатує наступне.

Оскільки у випадку з позивачем судом встановлено наявність усіх умов для призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону України "Про прокуратуру" зазначена вимога також підлягає до задоволення, однак, обираючи спосіб захисту порушеного права, суд, відповідно до частини 5 статті 242 КАС України, враховує правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 07.03.2018 року у справі № 233/2084/17, відповідно до якої вирішення питання призначення пенсії є виключною компетенцією Пенсійного фонду, відтак, належним способом захисту прав позивача є зобов`язання ГУ ПФУ у Київській області повторно розглянути заяву про призначення пенсії.

При цьому суд враховує, що пенсія за вислугу років призначається відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення" із застосуванням норм Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", тобто порядок обчислення спеціального стажу та умов, за яких визначається право на пенсію за вислугу років, передбачені положеннями Закону України "Про пенсійне забезпечення", а страховий стаж, залежно від якого визначається розмір пенсії, обчислюється відповідно до норм Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Відповідно до ч. 1 ст. 45 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" пенсія за вислугу років призначаються з дня звернення за пенсією. Днем звернення за призначенням пенсії вважається день прийняття органами Пенсійного фонду України відповідної заяви.

При цьому, щодо вимог позовної заяви стосовно того - у якому відсотковому розмірі відносно заробітної плати пенсія підлягає виплаті та чи підлягає зазначена пенсія виплаті без обмеження її граничного розміру, суд зазначає наступне.

Так, ключовим правовим питанням у справі, щодо якого фактично виник спір, є право позивача на призначення пенсії за вислугу років. Питання щодо виплати пенсії повинно вирішуватися відповідачем після прийняття рішення про призначення пенсії. З огляду на це, до вирішення питання про призначення пенсії вимоги про її виплату у розмірі 90 % суми щомісячного заробітку без обмеження її максимального розміру, є передчасними і до задоволення не підлягають. Крім того, не підлягає задоволенню вимога про зобов`язання сплатити заборгованість, що виникне внаслідок призначення пенсії, з огляду на те, що розрахунок належної позивачці заборгованості по пенсії судом не здійснюється.

Отже, розглянувши усі подані документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги позивача є частково обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню.

Керуючись ст. ст. 5, 19, 77, 243, 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_2 ) до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області (м. Київ, вул. Ярославська, буд. 40 ), Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області (Закарпатська область, м. Ужгород, пл. Народна, буд. 4 ), про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області № 89 від 25.08.2023 року про відмову в призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугу років згідно з Законом України "Про прокуратуру".

3. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 18.08.2023 року про призначення їй пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру».

4. В задоволенні інших позовних вимог відмовити.

5. Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 255 КАС України, та може бути оскаржено до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.

СуддяС.І. Рейті