Справа № 240/2170/22
Суддя: Драчук Т. О.
Дата ухвалення: 2023-12-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/2170/22

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Липа В.А.

Суддя-доповідач - Драчук Т. О.

13 грудня 2023 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Драчук Т. О.

суддів: Полотнянка Ю.П. Смілянця Е. С. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Житомирській області на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 03 серпня 2023 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Житомирській області про визнання протиправною та скасування вимоги,

В С Т А Н О В И В :

в січні 2022 року позивач, - ОСОБА_1 , звернувся до Житомирського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Житомирській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ф-234099-51 У від 24.02.2021, прийняту ГУ ДПС у Житомирській області в частині нарахованої недоїмки в сумі 12320,66 грн.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 03.08.2023 адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправною та скасовано вимогу Головного управління ДПС у Житомирській області №Ф-234099-51 У від 24.02.2021 за період січень-березень, травень, вересень 2017 року, квітень-жовтень 2018 року, січень-березень, червеню, серпень, жовтень-грудень 2019 року, січень-лютий, червень - вересень 2020 року на суму 23933,14 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій апелянт просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні адміністративного позову, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Враховуючи, що матеріали справи містять достатньо доказів для вирішення спору, колегія суддів вважає за можливе розглядати справу в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 був зареєстрований, як фізична особа-підприємець з 23.05.2003.

Станом на 17.12.2021 в реєстрі страхувальників державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування зазначається ознака "фізична особа-пенсіонер за віком" з 15.05.2021.

Головним управлінням Державної податкової служби у Житомирській області було сформовано вимогу про сплату ОСОБА_1 боргу (недоїмки) з ЄСВ від №Ф-234099-51 У від 24.02.2021 на суму 37788,74 грн.

Водночас, зі змісту вимоги №Ф-8944-25-У від 24.02.2021 з єдиного соціального внеску на загальну суму 37788,74 грн не можливо встановити період за який нараховано борг.

Разом з тим, зі змісту листа ГУ ДПС у Житомирській області від 17.12.2021 №22778/6/06-30-13-03 слідує, що за ОСОБА_1 обліковується недоїмка зі сплати ЄСВ на суму 37788,74 грн., яка виникла за рахунок наступних нарахувань:

- за 2017 рік на суму 8448,00 грн по терміну сплати до 09.02.2018;

- за січень - березень 2018 року на суму 2457,18 грн по терміну сплати 19.04.2018;

- за квітень - червень 2018 року на суму 2457,18 грн по терміну сплати 19.07.2018;

- за липень - вересень 2018 року на суму 2457,18 грн по терміну сплати 19.10.2018;

- за жовтень - грудень 2018 року на суму 2457,18 грн по терміну сплати 21.01.2019;

- за січень - березень 2019 року на суму 2754,18 грн по терміну сплати 19.04.2019;

- за квітень - червень 2019 року на суму 2754,18 грн по терміну сплати 19.07.2019;

- за липень - вересень 2019 року на суму 2754,18 грн по терміну сплати 21.10.2019;

- за жовтень - грудень 2019 року на суму 2754,18 грн по терміну сплати 21.10.2020;

- за січень - лютий 2020 року на суму 2078,12 грн по терміну сплати 21.04.2020;

- за червень 2020 року на суму 1039,06 грн. по терміну сплати 20.07.2020;

- за липень-вересень 2020 року на суму 3178,12 грн по терміну сплати 19.10.2020;

- за жовтень-листопад 2020 року на суму 2200,00 грн по терміну сплати 19.01.2021. Сума заборгованості станом на 17.12.2021 становила 37788,74 грн.

Вважаючи протиправною вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-234099-51 У від 24.02.2021, прийняту ГУ ДПС у Житомирській області в частині нарахованої недоїмки в сумі 12320,66 грн, позивач звернувся до суду.

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що з урахуванням особливостей форми діяльності осіб, що зареєстровані як фізичні особи підприємці або як самозайняті особи, проте фактично не здійснюють та не ведуть господарську діяльність та доходи не отримують, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

З наявних у матеріалах справи індивідуальних відомостей з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового соціального страхування за формою ОК-5 ОСОБА_1 слідує, що у період з 2017 року по листопад 2020 року, тобто за період нарахування недоїмки з ЄСВ, яка є предметом даного спору, сума страхового внеску позивачем не була сплачена у квітні, червні-серпні, жовтні - грудні 2017 року, січні-березні 2018 року, листопаді-грудні 2018 року, квітні-травні, вересні 2019 року, жовтні-листопаді 2020 року. У інші періоди, а саме: у січні-березні, травні, вересні 2017 року, квітні-жовтні 2018 року, січні-березні, червні-серпні, жовтні-грудні 2019 року, січень-вересень 2020 року сплата страхових внесків проведена роботодавцями позивача.

Відповідно до Закону України "Про Державний бюджет України на 2017 рік" встановлено у 2017 році мінімальну заробітну плату у розмірі 3200,00 грн, Закону України "Про Державний бюджет України на 2018 рік" встановлено у 2018 році мінімальну заробітну плату у розмірі 3723 гривень, Закону України "Про Державний бюджет України на 2019 рік" встановлено у 2019 році мінімальну заробітну плату у розмірі 4173 гривень, Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" встановлено у 2020 році мінімальну заробітну плату у розмірі 4723 гривень.

З огляду на наведені норми законодавства, розмір мінімального страхового внеску за місяць у 2017 році становив 704 грн, у 2018 році - 819,06 грн, у 2019 році - 918,06 грн, у 2020 році -1039,06 грн.

Тобто, позивачем не сплачено мінімальну суму страхового внеску у:

- квітні, червні - серпні, жовтні - грудні 2017 року - 4928,00 грн

- січні -березні, листопаді-грудні 2018 року - 4095,30 грн ,

- квітні, травні, вересні 2019 року - 2754,18 грн,

- жовтні-листопаді 2020 року - 2078,12 грн.

Докази працевлаштування ОСОБА_1 у відповідні періоди та сплати єдиного внеску роботодавцями суду надано не було.

Зважаючи на те, що у ході судового розгляду було встановлено, що ОСОБА_1 суму страхового внеску було сплачено у січні-березні, травні, вересні 2017 року, квітні-жовтні 2018 року, січні-березні, червні, серпні, жовтні-грудні 2019 року, січні-вересні 2020 року, то оскаржувана вимога за цей період є протиправною та підлягає скасуванню на суму 23933,14 грн, у іншій частині вимога є правомірною, оскільки не доведено сплату позивачем мінімального страхового внеску.

З урахуванням вказаного, суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та їх задоволення частково.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

У відповідності до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог ч.1 ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Згідно з вимогами ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до пп.14.1.226 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України (далі-ПК України) самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою-підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності. Незалежна професійна діяльність - участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою - підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб.

Відповідно до п.14.1.195 п.14.1 ст.14 ПК України працівник - це фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону.

Спірні правовідносини регулюються Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08 липня 2010 року № 2464-VI (далі - Закон № 2464-VI), який визначає правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку.

Статтею 2 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» передбачено, що дія цього Закону поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.

Пунктом 2 ч.1 ст.1 ЗУ "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" визначено, що єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) консолідований страховий внесок здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Згідно з п.3 ч.1 ст.1 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" застрахована особа це фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Згідно з абз. 2 п. 1, п.4 ч. 1 ст.4 ЗУ "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами; фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Платник єдиного внеску зобов`язаний, зокрема, своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок; вести облік виплат (доходу) застрахованої особи та нарахування єдиного внеску за кожним календарним місяцем і календарним роком, зберігати такі відомості в порядку, передбаченому законодавством; виконувати інші вимоги, передбачені цим Законом (ч.2 статті 6 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування»).

Відповідно до ч.12 ст.9 ЗУ "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника.

Базою нарахування єдиного внеску для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 ч.1 ст.4 цього Закону є сума доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладанню податком на доходи фізичних осіб.

При цьому, сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

Відповідно до абз.1 п.1 та п.3 ч.1 ст.7 ЗУ "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" єдиний внесок нараховується:

- для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абз.7), ч.1 статті 4 цього Закону, на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;

- для платників, зазначених у п.4 ч.1 статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Відповідно до п.5 ч.1 ст.1 ЗУ "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" мінімальний страховий внесок сума єдиного внеску, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та підлягає сплаті щомісяця.

Сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, є недоїмкою (п.6 ч.1 ст.1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування»).

Однак, відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї статусу фізичної особи-підприємця Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» не врегульовано.

Головним управлінням Державної податкової служби у Житомирській області було сформовано вимогу про сплату ОСОБА_1 боргу (недоїмки) з ЄСВ від №Ф-234099-51 У від 24.02.2021 на суму 37788,74 грн.

Зі змісту листа ГУ ДПС у Житомирській області від 17.12.2021 №22778/6/06-30-13-03 слідує, що за ОСОБА_1 обліковується недоїмка зі сплати ЄСВ на суму 37788,74 грн., яка виникла за рахунок наступних нарахувань:

- за 2017 рік на суму 8448,00 грн по терміну сплати до 09.02.2018;

- за січень - березень 2018 року на суму 2457,18 грн по терміну сплати 19.04.2018;

- за квітень - червень 2018 року на суму 2457,18 грн по терміну сплати 19.07.2018;

- за липень - вересень 2018 року на суму 2457,18 грн по терміну сплати 19.10.2018;

- за жовтень - грудень 2018 року на суму 2457,18 грн по терміну сплати 21.01.2019;

- за січень - березень 2019 року на суму 2754,18 грн по терміну сплати 19.04.2019;

- за квітень - червень 2019 року на суму 2754,18 грн по терміну сплати 19.07.2019;

- за липень - вересень 2019 року на суму 2754,18 грн по терміну сплати 21.10.2019;

- за жовтень - грудень 2019 року на суму 2754,18 грн по терміну сплати 21.10.2020;

- за січень - лютий 2020 року на суму 2078,12 грн по терміну сплати 21.04.2020;

- за червень 2020 року на суму 1039,06 грн. по терміну сплати 20.07.2020;

- за липень-вересень 2020 року на суму 3178,12 грн по терміну сплати 19.10.2020;

- за жовтень-листопад 2020 року на суму 2200,00 грн по терміну сплати 19.01.2021.

Сума заборгованості станом на 17.12.2021 становила 37788,74 грн.

Разом з тим, матеріалами справи підтверджується (індивідуальними відомостями з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового соціального страхування за формою ОК-5 ОСОБА_1 та трудовою книжкою серії НОМЕР_1 ), у січні-березні, травні, вересні 2017 року, квітні-жовтні 2018 року, січні-березні, червні-серпні, жовтні-грудні 2019 року, січені-вересні 2020 року позивач був найманим працівником (здійснена сплата страхових внесків роботодавцями).

Тобто, вказане свідчить про те, що недоїмка зі сплати єдиного внеску на суму 37788,74 грн була нарахована відповідачем за період 2017-2020 роки, коли позивач частково працював.

Аналізуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що нарахування позивачу (як фізичній особі - підприємцю) недоїмки із сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування частково відбувалося протягом періоду, за який сплату внесків за ОСОБА_1 здійснював роботодавець.

При цьому, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Наведене правове врегулювання дає підстави для висновку, що з урахуванням особливостей форми діяльності осіб, що зареєстровані як фізичні особи підприємці, проте фактично не здійснюють та не ведуть господарську діяльність та доходи не отримують, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

Отже, особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, однак господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.

Інше тлумачення норм Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДПС і зареєстровані як фізичні особи-підприємці (однак господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують), та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 440/2149/19, від 23 січня 2020 року у справі № 480/4656/18 та від 18 березня 2020 року у справі №140/1777/19.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскільки ОСОБА_1 у період (у січні-березні, травні, вересні 2017 року, квітні-жовтні 2018 року, січні-березні, червні-серпні, жовтні-грудні 2019 року, січені-вересні 2020 року) був застрахованою особою і єдиний внесок за нього нараховував та сплачував роботодавець, у розмірі не менше мінімального, то відповідачем частково протиправно винесено вимогу про сплату боргу (недоїмки) Ф-234099-51 У від 24.02.2021 з єдиного внеску в сумі 37788,74 грн.

В частині відмови у задоволенні позовних вимог, колегія суддів не переглядає рішення суду першої інстанції в порядку ч.1 ст.308 КАС України.

Відповідно ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Отже, ст.2 КАС України та ч.4 ст.242 КАС України вказують, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Оскільки, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції надав належну оцінку наявним у справі доказам та зробив вірний висновок щодо часткового задоволення позовних вимог.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315,316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного та приймаючи до уваги, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного судового рішення вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку, та прийняв законне і обґрунтоване судове рішення, висновки суду відповідають обставинам справи, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Житомирській області залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 03 серпня 2023 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених пп. "а"-"г" п.2 ч.5 ст. 328 КАС України.

Головуючий Драчук Т. О.

Судді Полотнянко Ю.П. Смілянець Е. С.