Справа № 440/557/21
Суддя: Подобайло З.Г.
Дата ухвалення: 2023-12-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2023 р. Справа № 440/557/21

Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Подобайло З.Г.,

Суддів: Присяжнюк О.В. , Бартош Н.С. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 04.04.2023, головуючий суддя І інстанції: Г.В. Костенко, м. Полтава, повний текст складено 04.04.23 по справі № 440/557/21

за позовом ОСОБА_1

до Держави Україна в особі Полтавської обласної прокуратури, Кабінету Міністрів України, Офісу Генерального прокурора

про відшкодування шкоди, заподіяної незаконними рішеннями, діями, бездіяльністю суб`єкта владних повноважень,

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 04.04.2023 року адміністративну справу №440/557/21 за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Полтавської обласної прокуратури, Кабінету Міністрів України, Офісу Генерального прокурора про відшкодування шкоди, заподіяної незаконними рішеннями, діями, бездіяльністю суб`єкта владних повноважень передано для розгляду до Київського окружного адміністративного суду.

Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 04.04.2023 року про направлення справи за підсудністю до Київського окружного адміністративного суду, повернути справу для розгляду по суті до Полтавського окружного адміністративного суду іншому складу суду у складі колегії з трьох суддів. В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що зі змісту позовних вимог не вбачається, що позивач оскаржує норми постанови Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 року №505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури» та просить суд скасувати повністю чи частково зазначений нормативно-правовий акт. Вказує, що позовні вимоги стосуються невжиття Державою заходів щодо приведення у відповідність постанови Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 року №505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури» до вимог статей 81 та 87 Закону України «Про прокуратуру» №1697-VII в частині перегляду розмірів посадових окладів прокурорів, не проведення аналізу наявних фінансових ресурсів та приведення у відповідність до вимог статей 81 та 87 Закону України «Про прокуратуру» №1697-VII розміру фінансування органів прокуратури в Державному бюджеті упродовж 2015-2018 років. Стверджує, що наявні протиправні дії та бездіяльність Держави Україна, в тому числі Уряду, за період з 15.07.2015 року по 01.11.2018 року, а тому наразі порушені права не можуть бути поновлені шляхом внесення змін чи скасування постанови Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 року №505. Зауважує, що позовні вимоги сформульовано відповідно до вимог ч.1 ст.5 КАС України, яка передбачає стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю, у випадку визнання його дій чи бездіяльності протиправними. Наголошує, що відповідно до вимог ст.33 КАС України адміністративні справи, предметом оскарження в яких є дії чи бездіяльність Кабінету Міністрів України, розглядаються і вирішуються в адміністративному суді першої інстанції за загальним правилом визначення територіальної підсудності колегією у складі трьох суддів. Вважає, що судом першої інстанції помилково застосовано норму ч.1 ст.27 КАС України, а справа підсудна Полтавському окружному адміністративному суду у складі колегії з трьох суддів.

Кабінет Міністрів України подав до суду відзив на апеляційну скаргу позивача, вважає доводи та обґрунтування апеляційної скарги помилковими та безпідставними, просить суд апеляційної інстанції апеляційну скаргу залишити без задоволення. Зазначає, що зі змісту позовних вимог вбачається, що позивач фактично оскаржує норми постанови Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 року №505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури». Тобто, виходячи зі змісту позовної заяви, має місце саме незгода з приписами нормативно-правового акту Уряду, внаслідок якої позивач цей акт оскаржує.

Враховуючи, що позивачем подано апеляційну скаргу на ухвалу суду першої інстанції про передачу справи на розгляд іншого суду за підсудністю, з урахуванням вимог ч.2 ст. 312 КАС України, колегія суддів вважає за можливе розглядати справу в порядку письмового провадження.

Учасникам по даній справі було направлено судом апеляційної інстанції та отримано останніми копії ухвал Другого апеляційного адміністративного суду про відкриття апеляційного провадження та про призначення даної справи до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження, у т.ч. копію апеляційної скарги.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши ухвалу суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 упродовж 2002 - 2018 років проходив службу в органах прокуратури України.

У період з 15 липня 2015 року по 01 листопада 2018 року позивач обіймав різні посади в органах прокуратури Полтавської області.

01 листопада 2018 року ОСОБА_1 був звільнений з посади прокурора Кременчуцької місцевої прокуратури Полтавської області, на підставі пункту 7 частини першої статті 51 Закону №1697-VII, у зв`язку із поданням заяви про звільнення з посади за власним бажанням (наказ від 30 жовтня 2018 року № 462к).

Заробітна плата за період з 15 липня 2015 року по 01 листопада 2018 року, позивачеві виплачувалась з урахуванням посадових окладів, визначених постановою Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 року №505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури».

Не погодившись із зазначеним, ОСОБА_1 звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Держави Україна в особі Полтавської обласної прокуратури визнати протиправними (незаконними) рішення, дії та бездіяльність Держави України щодо: невжиття заходів щодо приведення у відповідність постанови Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 року №505 "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури" до вимог статей 81 та 87 Закону України "Про прокуратуру" №1697-VII в частині перегляду розмірів посадових окладів прокурорів, не проведення аналізу наявних фінансових ресурсів та приведення у відповідність до вимог статей 81 та 87 Закону України "Про прокуратуру" №1697-VII розміру фінансування органів прокуратури в Державному бюджеті упродовж 2015 - 2018 років; порушенням порядку обмеження дії норм статті 81 Закону України "Про прокуратуру" №1697-VII упродовж 2015 -2018 років шляхом ухвалення протиправних рішень у прикінцевих та перехідних положеннях Бюджетного кодексу України, (Закон України "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин" від 28 грудня 2014 року №79-VIII), перехідними положеннями Законів України "Про Державний бюджет України на 2015 рік" від 28 грудня 2014 року №80-VIII та "Про Державний бюджет України на 2016 рік" від 25 грудня 2015 року №928-VIII, згідно яких норми і положення статті 81 Закону №1697-VII застосовувалися у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного бюджету; ненарахування та невиплати упродовж з 15 липня 2015 року по 01 листопада 2018 року заробітної плати, зокрема, посадового окладу, як прокурору у розмірах, визначених статтею 81 Закону України "Про прокуратуру" №1697-VII, а також надбавок у розмірах, передбачених іншими актами законодавства, що діяли упродовж 2015 -2018 років, та не були скасовані чи змінені; стягнення з Держави України в особі Полтавської обласної прокуратури матеріальної шкоди у вигляді неотриманої частини заробітної плати за період з 15 липня 2015 року по 01 листопада 2018 року в сумі 1 764 389,63 грн.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 09.06.2021 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 .

Не погодившись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 25.01.2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 09.06.2021 року у справі №440/557/21 залишено без змін.

Не погодившись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подав касаційну скаргу.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 16.02.2023 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 09.06.2021 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 25.01.2022 року у справі №440/557/21 - скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 28.02.2023 року адміністративну справу №440/557/21 прийнято до провадження. Призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 04.04.2023 року клопотання позивача про залучення співвідповідачів задоволено. Залучено до участі у справі №440/557/21 в якості співвідповідачів Кабінет Міністрів України та Офіс Генерального прокурора. Залишено без розгляду пункт 2 позовних вимог, а саме визнання протиправними (незаконними) рішення, дій та бездіяльності Держави України щодо: порушенням порядку обмеження дії норм статті 81 Закону №1697-VII упродовж 2015 - 2018 років шляхом ухвалення протиправних рішень у "Прикінцевих та перехідних положеннях" Бюджетного кодексу України, (Закон України "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин" від 28 грудня 2014 року №79-VIII), перехідними положеннями Законів України "Про Державний бюджет України на 2015 рік" від 28 грудня 2014 року №80-VIII та "Про Державний бюджет України на 2016 рік" від 25 грудня 2015 року №928-VIII, згідно яких норми і положення статті 81 Закону №1697-VII застосовувалися у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного бюджету.

Приймаючи рішення про передачу матеріалів справи до Київського окружного адміністративного суду, суд першої інстанції виходив з того, що позивач фактично оскаржує норми постанови Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 року №505 "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури", тому відповідно до ч.1 ст.27 КАС України, адміністративний позов підсудний адміністративному суду, територіальна юрисдикція якого поширюється на місто Київ.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції про передачу справи для розгляду до Київського окружного адміністративного суду, з наступних підстав.

Статтею 124 Конституції України встановлено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За приписами статті 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі по тексту - Конвенція), кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Як роз`яснив Європейський суд з прав людини у справах «Верітас проти України» та «Сокуренко та Стригун проти України», суд не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні п.1 ст.6 Конвенції у разі перевищення ним своїх повноважень, визначених процесуальним законодавством. Зокрема, повноваження суду на розгляд конкретної справи, заяви або скарги визначається правилами підвідомчості та підсудності.

Відповідно до ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Згідно з п.4 ч.1 ст.171 КАС України суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності.

Поняття «підсудність» розкривається законодавцем у параграфі 3 глави 2 розділу І КАС України та визначається останнім, як територіальна юрисдикція, питання якої врегульовані приписами статей 25-30 КАС України.

Згідно з п.1 ч.1 ст.19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до ч.1 ст.25 КАС України адміністративні справи з приводу оскарження індивідуальних актів, а також дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які прийняті (вчинені, допущені) стосовно конкретної фізичної чи юридичної особи (їх об`єднань), вирішуються за вибором позивача адміністративним судом за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання (перебування, знаходження) цієї особи-позивача або адміністративним судом за місцезнаходженням відповідача, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Згідно з ч.2 ст.26 КАС України позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

З аналізу вищенаведених правових норм вбачається, що КАС України встановлює декілька видів територіальної підсудності, в тому числі: загальну (залежно від місця проживання чи місцезнаходження відповідача) та альтернативну (за вибором позивача).

Отже, якщо предметом адміністративного позову є оскарження правових актів індивідуальної дії, а також дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які прийняті (вчинені, допущені) стосовно конкретної особи, то позивач може застосувати альтернативну підсудність.

Тобто, такий спір може бути розглянуто адміністративним судом за вибором позивача: за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання (перебування, знаходження) позивача або за місцезнаходженням відповідача.

Крім того, законодавець, надаючи право позивачу альтернативної підсудності на подачу до суду позову, пов`язує таке право вибору з урахуванням зареєстрованого у встановленому законом порядку місця проживання, перебування чи знаходження цієї особи-позивача.

Водночас, статтею 27 КАС України визначено виключну підсудність справ, відповідно до якої адміністративні справи з приводу оскарження нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, міністерства чи іншого центрального органу виконавчої влади, Національного банку України чи іншого суб`єкта владних повноважень, повноваження якого поширюються на всю територію України, крім випадків, визначених цим Кодексом, адміністративні справи з приводу оскарження рішень Антимонопольного комітету України з розгляду скарг про порушення законодавства у сфері публічних закупівель та рішень у сфері державної допомоги суб`єктам господарювання, адміністративні справи за позовом Антимонопольного комітету України у сфері державної допомоги суб`єктам господарювання, адміністративні справи, відповідачем у яких є дипломатичне представництво чи консульська установа України, їх посадова чи службова особа, а також адміністративні справи про оскарження актів, дій чи бездіяльності органу, що здійснює дисциплінарне провадження щодо прокурорів, та про анулювання реєстраційного свідоцтва політичної партії вирішуються окружним адміністративним судом, територіальна юрисдикція якого поширюється на місто Київ.

Матеріалами справи встановлено, що позивач, з урахуванням ухвали Полтавського окружного адміністративного суду від 04.04.2023 року про залишення без розгляду пункту 2 позовних вимог, просить суд визнати протиправними (незаконними) рішення, дії та бездіяльності Держави України щодо: невжиття заходів щодо приведення у відповідність постанови Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 року №505 "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури" до вимог статей 81 та 87 Закону України від 14 жовтня 2014 року №1697-VII "Про прокуратуру" (далі Закон №1697-VII) в частині перегляду розмірів посадових окладів прокурорів, не проведення аналізу наявних фінансових ресурсів та приведення у відповідність до вимог статей 81 та 87 Закону №1697-VII розміру фінансування органів прокуратури в Державному бюджеті упродовж 2015 - 2018 років; ненарахування та невиплати упродовж з 15 липня 2015 року по 01 листопада 2018 року заробітної плати, зокрема, посадового окладу, як прокурору у розмірах, визначених статтею 81 Закону №1697-VII, а також надбавок у розмірах, передбачених іншими актами законодавства, що діяли упродовж 2015 - 2018 років, та не були скасовані чи змінені; стягнення з Держави України в особі Полтавської обласної прокуратури матеріальної шкоди у вигляді неотриманої частини заробітної плати за період з 15 липня 2015 року по 01 листопада 2018 року в сумі 1 764 389,63 грн.

У постанові Верховного Суду від 16.02.2023 року у даній справі, якою скасовано рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 09.06.2021 року і постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 25.01.2022 року, та направлено справу на новий розгляд до суду першої інстанції, суд звертає увагу, що спірні правовідносини виникли у зв`язку з проходженням позивачем публічної служби та порушенням, на його думку, права на належну оплату праці у зв`язку з цим.

У касаційній скарзі позивач, звертаючись з вимогами до Держави Україна, наголошує на неправомірності дій органів державної влади, в тому числі Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Генеральної прокуратури України. Тому, на його думку, висновок судів попередніх інстанцій про те, що відповідач не наділений правом самостійно, без правового врегулювання та фінансової можливості щодо збільшення видатків з Державного бюджету України, здійснювати перерахунок посадового окладу позивача, та виплату заробітної плати в іншому розмірі, є помилковим, оскільки такі дії в компетенції саме Держави в особі Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Генеральної прокуратури України.

Верховний Суд у даній справі зауважує, що вимога позивача про стягнення з Держави України в особі Полтавської обласної прокуратури матеріальної шкоди у вигляді неотриманої частини заробітної плати пов`язана з вимогами до Держави України щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності, однак, Держава Україна в особі Полтавської обласної прокуратури не є належним відповідачем щодо пред`явлених вимог в частині оскарження рішень, дій та бездіяльності Держави України.

З огляду на наведене, Верховний Суд констатує, що суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, не з`ясував суть спірних правовідносин та не визначив належних відповідачів, до яких мають бути пред`явлені позивачем вимоги щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності Держави України, тобто не встановив суб`єктний склад. Під час нового розгляду справи необхідно, оцінивши суть спірних правовідносин, визначити особу (осіб), яка має відповідати за вимогами до Держави України щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності, залучити цю особу (осіб) до участі у справі, або, в окремих випадках, її правонаступника, тобто, визначити суб`єктний склад та правильно застосувати до спірних правовідносин норми матеріального права і постановити рішення відповідно до вимог статті 242 КАС України.

Залучивши до справи в якості співвідповідачів Кабінет Міністрів України та Офіс Генерального прокурора, суд першої інстанції виходив з того, що позивач фактично оскаржує норми постанови Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 року №505 "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури".

Однак, суд першої інстанції не врахував, що позивач вказує саме про наявність протиправних дій та бездіяльності Держави Україна, в тому числі Уряду, за період з 15.07.2015 року по 01.11.2018 року, а тому наразі порушені права не можуть бути поновлені шляхом внесення змін чи скасування постанови Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 року №505 "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури".

При цьому, як зазначив позивач в апеляційній та касаційній скаргах, оскаржуючи рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 09.06.2021 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 25.01.2022 року у даній справі, судами допущено неправильне тлумачення рішення Конституційного Суду України від 26.03.2020 року №6-р/2020 та застосовано норми 26 розділу VI Прикінцеві та перехідні положення Бюджетного Кодексу України статті 13 Закону України «Про оплату праці» та постанови Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 року №505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури», які не підлягали застосуванню. Не застосовано до спірних правовідносин норми права, що підлягали застосуванню, зокрема, рішення ЄСПЛ від 08.11.2005 року у справі «Кечко проти України» (заява №63134/00), норми статті 8, 56, 131-1, частини третьої статті 152 Конституції України, статті 1175 Цивільного кодексу України, статті 81, 87 Закону №1697-VII.

Таким чином, у колегії суддів відсутні підстави вважати, що позивач оскаржує норми постанови Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 року №505 "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури", оскільки позивач наполягає на їх неврахуванні до спірних правовідносин.

Колегія суддів зазначає, позовні вимоги сформульовано відповідно до вимог ч.1 ст.5 КАС України, яка передбачає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що предмет спору у даній справі не підпадає під категорію справ, що визначені статтею 27 КАС України.

Оскільки даний спір виник не з приводу оскарження нормативно-правового акту, тому, відповідно до ст.25 КАС України, така справа не підсудна Київському окружному адміністративному суду, а підлягає розгляду саме Полтавським окружним адміністративним судом.

Судом першої інстанції не було враховано вищенаведених обставин, що призвело до неправильного вирішення питання щодо підсудності цієї справи

Відповідно до ст.320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції неправильно застосував норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання, а тому апеляційну скаргу позивача слід задовольнити, ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 04.04.2023 - скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 320, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу задовольнити.

Ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 04.04.2023 по справі № 440/557/21 скасувати.

Справу направити до Полтавського окружного адміністративного суду для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)З.Г. Подобайло
Судді(підпис) (підпис) О.В. Присяжнюк Н.С. Бартош