Справа № 420/9448/23
Суддя: Андрухів В.В.
Дата ухвалення: 2023-12-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/9448/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 грудня 2023 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд під головуванням судді Андрухіва В.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Відділу державного нагляду (контролю) у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправною та скасування постанови,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Відділу державного нагляду (контролю) у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправною та скасування постанови від 04.04.2023 року №356551 про застосування на підставі абз.3 ч.1 ст.60 Закону України «Про автомобільний транспорт» адміністративно-господарського штрафу на суму 17000 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що оскаржувану постанову прийнято з порушенням процедури її прийняття. Крім того, позивач акцентує увагу, що відповідно до статті 60 Закону № 2344-ІІІ за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи. Статтею 1 Закону № 2344-ІІІ зазначено, що автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами. Таким чином, з аналізу наведених норм вбачається, що відповідальність за порушення, передбачені статтею 60 Закону № 2344-ІІІ може наступати для автомобільного перевізника (фізичної особи), який здійснює вантажні перевезення за власний кошт. Проте, в даному випадку позивач не є автомобільним перевізником.

Ухвалою від 03.05.2023 року прийнято до розгляду вказану позовну заяву та відкрито провадження у справі. Ухвалено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.

Представником відповідача до суду надано відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача просить відмовити в задоволенні позову та вказує, що доводи та твердження Позивача не підтверджують факту порушення Укртрансбезпекою законодавства про автомобільний транспорт, a оскаржувана постанова про застосування адміністративно-господарського штрафу є правомірною та такою, що відповідає вимогам законодавства України, а відтак не підлягає скасуванню.

Дослідивши в письмовому провадженні наявні в матеріалах справи докази, суд встановив такі обставини.

Судом встановлено, що 22.02.2023 року посадовими особами Відділу державного нагляду (контролю) у Хмельницькій області на підставі направлення на перевірку, проведено рейдову перевірку транспортного засобу марки DAF, номерний знак НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_1 на предмет дотримання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом.

За результатами перевірки складено акт від 22.02.2023 року № 352866, в якому зафіксовано порушення: водій здійснював вантажні перевезення згідно ФФЗ № 22417746 від 21.02.2023 року. Під час проведення перевірки встановлено: транспортний засіб обладнано перевіреним та адаптованим аналоговим тахографом, у водія ОСОБА_2 відсутні тахокарти за: 29.01.2023, 30.01.2023, 04.02.2023, 05.02.2023, 06.02.2023, 07.02.2023, 08.02.2023, 09.02.2023, 10.02,2023, 11.02.2023, 12.02.2023, 14.02.2023, 15.02.2023, 16.02.2023, 18.02.2023, 19.02.2023, 20.02.2023, а також бланки підтвердження діяльності водія ОСОБА_2 . У тому числі порушення, відповідальність за які передбачена статтею 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» частина 1 абзац 3 - перевезення вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів визначених статтею 48 цього Закону.

Водій транспортного засобу з актом ознайомився, надав пояснення та підписав акт.

Отже, під час перевірки транспортного засобу встановлено, що водієм даного транспортного засобу здійснювалося надання послуг з вантажних перевезень за відсутності на момент перевірки документів, передбачених ст. 48 Закону України «Про автомобільний транспорт», а саме: у водія ОСОБА_2 відсутні тахокарти за: 29.01.2023, 30.01.2023, 04.02.2023,05.02.2023, 06.02.2023, 07.02.2023. 08.02.2023, 09.02.2023, 10.02.2023, 11.02.2023, 12.02.2023, 14.02.2023,15.02.2023, 16.02.2023, 18.02.2023, 19.02.202320.02.2023, а також бланки підтвердження діяльності водія ОСОБА_2 .

Відповідальність за дане порушення встановлена абз. 3 ч.1 ст. 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» перевезення пасажирів та вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених статтями 39 і 48 цього Закону, - штраф у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Позивача було запрошено для участі у розгляді справи про адміністративне правопорушення листом від 08.03.2023 року № 14597/4.3/24-23 на 04 квітня 2023 року.

В.о. начальника Відділу державного нагляду (контролю) у Херсонській області, АР Крим та м. Севастополі Олег Кравець розглянув 04 квітня 2023 року акт від 22.02.2023 року № 352866 без участі позивача та виніс постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу від 04 квітня 2023 р. № 356551.

Позивач вважає, що оскаржувана постанова є протиправною та за захистом своїх прав звернувся до суду.

Вирішуючи даний адміністративний спір суд виходить з наступного.

Частиною 2 ст.19 Конституції України, визначено обов`язок органів держаної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Постановою Кабінету Міністрів України № 103 від 11.02.2015р. затверджено Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті (далі Укртрансбезпека).

Відповідно до п. 1 вказаного Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №103 від 11.02.2015 (далі - Положення №103), Державна служба України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра інфраструктури і який реалізує державну політику з питань безпеки на наземному транспорті.

Згідно з п. 8 Положення №103, Укртрансбезпека здійснює свої повноваження безпосередньо, через утворені в установленому порядку територіальні органи.

Порядок здійснення державного контролю на автомобільному транспорті, затверджений постановою Кабінету Міністрів України №1567 від 08.11.2006 (далі - Порядок №1567), визначає процедуру здійснення державного контролю за додержанням суб`єктами господарювання, які провадять діяльність у сфері автомобільного транспорту (далі - суб`єкти господарювання), вимог законодавства про автомобільний транспорт, норм та стандартів щодо організації перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом, норм міжнародних договорів про міжнародне автомобільне сполучення, виконанням умов перевезень, визначених дозволом на перевезення на міжобласних автобусних маршрутах, вимог Європейської угоди щодо роботи екіпажів транспортних засобів, які виконують міжнародні автомобільні перевезення, дотриманням габаритно-вагових параметрів, наявністю дозвільних документів на виконання перевезень та відповідністю виду перевезень, відповідних ліцензій, внесенням перевізниками-нерезидентами платежів за проїзд автомобільними дорогами.

Згідно з пунктами 3, 4 Порядку № 1567, органами державного контролю на автомобільному транспорті (далі - органи державного контролю) є Укртрансбезпека, її територіальні органи.

Згідно з п. 8 Положення №103 Укртрансбезпека здійснює свої повноваження безпосередньо, через утворені в установленому порядку територіальні органи.

Державний контроль на автомобільному транспорті (далі - державний контроль) здійснюється посадовими особами органу державного контролю (далі - посадові особи) у форменому одязі, які мають відповідне службове посвідчення, направлення на перевірку, сигнальний диск (жезл) та індивідуальну печатку, шляхом проведення рейдових перевірок (перевірок на дорозі).

Рейдові перевірки можуть проводитися із залученням посадових осіб відповідного підрозділу Національної поліції, Укравтодору, органу місцевого самоврядування та/або місцевої держадміністрації, підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління Укртрансбезпеки, та власників (балансоутримувачів) пунктів габаритно-вагового контролю (за погодженням з їх керівниками).

Так, абзацом 3 частини 1 статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» від 05.04.2001 року № 2344-III, визначено, що суб`єктом відповідальності за надання послуг з перевезень пасажирів та вантажів без оформлення документів, перелік яких визначений статтями 39 та 48 цього Закону, - є автомобільний перевізник.

Визначення автомобільного перевізника міститься у статті 1 Закону № 2344-III та означає фізичну або юридичну особу, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами.

Згідно з вказаною нормою права водій - це особа, яка керує транспортним засобом і має відповідне посвідчення встановленого зразка, а послуга з перевезення пасажирів чи вантажів - це перевезення пасажирів чи вантажів транспортними засобами на договірних умовах із замовником послуги за плату.

Відповідно до статті 34 Закону № 2344-III автомобільний перевізник повинен, серед іншого, виконувати вимоги цього Закону та інших законодавчих і нормативно-правових актів України у сфері перевезення пасажирів та/чи вантажів; забезпечувати водіїв відповідною документацією на перевезення пасажирів.

За правилами статті 48 Закону № 2344-III автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення.

При цьому документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є:

для автомобільного перевізника - документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством;

для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.

Водночас перелік необхідних документів для здійснення внутрішніх перевезень вантажів не є вичерпним, оскільки статтею 48 Закону № 2344-III визначено, що законодавством можуть бути передбачені інші документи необхідні для внутрішніх перевезень вантажів.

У справі, що розглядається, позивачка є власником транспортного засобу, який перевірявся відповідачем.

Як зазначалось вище, водій повинен мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення, серед яких є товарно-транспортна накладна.

Приписами пункту 1 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених Наказом Міністерства транспорту та зв`язку № 363 від 14 жовтня1997 року, визначено:

Перевізник - фізична або юридична особа суб`єкт господарювання, який надає послуги з перевезень вантажів чи здійснює за власний кошт перевезення вантажів автомобільними транспортними засобами.

Згідно з Законом № 2344-ІІІ передбачена відповідальність у вигляді адміністративно-господарського штрафу саме до автомобільних перевізників

Автомобільний перевізник не може визначатися тільки на підставі реєстраційних документів на транспортний засіб, адже такі дані не завжди можуть співпадати.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 23 серпня 2023 року у справі № 600/1407/22-а, від 06 липня 2023 року у справі № 560/514/22, від 01 червня 2023 року у справі № 640/39442/21.

Судом встановлено, що у спільній власності подружжя позивача перебуває у власності два транспортні засоби - тягач DAF TE 95 XF д.н.з. НОМЕР_1 та причеп Fruehauf TF 34CZ д.н.з. НОМЕР_2 , які зареєстровані на позивача.

Позивач зазначає, що користується зазначеними транспортними засобами на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу її чоловік - ОСОБА_2 , який є зареєстрованим як фізична особа-підприємець (РНОКПП НОМЕР_3 ).

Основний вид діяльності ФОП ОСОБА_2 є «49.41 Вантажний автомобільний транспорт», додатковий: « 52.29 Інша допоміжна діяльність у сфері транспорту».

Водієм даного перевезення був особисто ФОП ОСОБА_2 .

Фактично фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 здійснювалось перевезення вантажу по товарно-транспортній накладній від 21.02.2023 №22417746.

Відповідно товарно-транспортної накладної від 21.02.2023 №22417746, користувачем транспортних засобів і автомобільним перевізником вантажу є ФОП ОСОБА_2 .

Посилання на вказану товарно-транспортну накладну є в акті перевірки законодавства про автомобільний транспорт від 22.02.2023 №352866, що свідчить про те, що вона була пред`явлена на місці зупинки автомобіля. Отже працівники Укртрансбезпеки були поінформовані про фактичного автомобільного перевізника.

За правилами ведення господарської діяльності щодо надання послуг перевезення, замовник і виконавець укладають договір перевезення вантажу автотранспортом (ч. 2 ст. 307 ГКУ, ст. 50 ЗУ «Про автомобільний транспорт»). Він підтверджує дійсність угоди між учасниками правовідносин щодо надання послуг з перевезення вантажу, за наслідком договору складаються супровідні документи на вантаж.

Відповідно до ст.ст. 908, 909 Цивільного кодексу, перевезення вантажу, здійснюється за договором перевезення. Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами).

Водночас, ст.50 Закону «Про автомобільний транспорт» передбачено, що договір про перевезення вантажу автомобільним транспортом укладається відповідно до цивільного законодавства між замовником та виконавцем у письмовій формі (договір, накладна, квитанція тощо).

Стаття 48 Закону України «Про автомобільні дороги» передбачає, що автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення.

Документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є: для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.

Наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 №363 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 20.02.1998 за №128/2568) затверджені Правила перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні (далі - Правила №363). Згідно з розділом 1 Правил №363 товарно-транспортна накладна - єдиний для всіх учасників транспортного процесу юридичний документ, що призначений для списання товарно-матеріальних цінностей, обліку на шляху їх переміщення, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, а також для розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи.

Отже, відомості щодо перевізника зазначаються в товарно-транспортній накладній, яка надається працівникам Укртрансбезпеки для перевірки. Під час руху основним і єдиним юридичним документом, який надає відомості про автомобільного перевізника і про перевезення вантажу, є товарно-транспортна накладна. Цей документ використовується для внутрішніх перевезень в межах України.

З огляду на викладене, та враховуючи, що відповідач був повідомлений, що перевізником у даному випадку був ФОП ОСОБА_2 , застосування адміністративно-господарського штрафу до позивача є протиправним.

Європейський суд з прав людини у рішеннях від 07.11.2002 по справі «Лавентес проти Латвії» та від 08.02.2011 по справі «Берктай проти Туреччини» наголосив, що оцінюючи докази, суд застосовує принцип доведення «за відсутності розумних підстав для сумніву, що може бути результатом цілої низки ознак або достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою неспростовних презумцій».

На підставі викладеного суд доходить висновку про обґрунтованість позовних вимог позивача та необхідність їх задоволення.

Решта доводів позивача висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ч.1 ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають повному задоволенню.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, згідно ч.1 ст.139 КАС України, суд присуджує позивачу всі здійснені ним документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань Державної служби з безпеки на транспорті, територіальним органом якої є відповідач у справі, який у свою чергу, не є юридичною особою.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 5-6, 9, 72, 77, 90, 139, 241-246, 262, 293 КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_4 ) до Відділу державного нагляду (контролю) у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі Державної служби України з безпеки на транспорті (адреса: вул. Бериславське шосе, 46, м. Херсон, 73008) - задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати постанову Відділу державного нагляду (контролю) у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі Державної служби України з безпеки на транспорті від 04.04.2023 року №356551 про застосування до ОСОБА_1 на підставі абз.3 ч.1 ст.60 Закону України «Про автомобільний транспорт» адміністративно-господарського штрафу на суму 17000 грн.

Стягнути з за рахунок бюджетних асигнувань Державної служби України з безпеки на транспорті (адреса: пр-т Перемоги, 14, м.Київ, 01135, ) на користь ОСОБА_1 (р.н.о.к.п.п. НОМЕР_4 ) судовий збір у розмірі 1073,60 грн. (одна тисяча сімдесят три гривні 60 копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Суддя В.В. Андрухів