Справа № 160/22934/23
Суддя: Лозицька Ірина Олександрівна
Дата ухвалення: 2023-12-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Лозицької І.О., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у місті Дніпрі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування наказів, зобов`язання вчинити певні дії, -
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, в якому просить суд:
- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області від 15.04.2017 року № 1549 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності окремих поліцейських ГУНП» в частині притягнення до дисциплінарної відповідальності у виді звільнення зі служби в поліції ОСОБА_1 ;
- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області від 18.04.2017 року № 138 о/с «По особовому складу», яким звільнено зі служби в поліції ОСОБА_1 ;
- поновити на посаді начальника сектору розкриття злочинів проти власності відділу кримінальної поліції Дніпровського відділу поліції, майора поліції ОСОБА_1 з 19.04.2017 року;
- стягнути з Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 ( НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу з 19.04.2017 року по день винесення рішення у даній справі;
- допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на посаді начальника сектору розкриття злочинів проти власності відділу кримінальної поліції Дніпровського відділу поліції, майора поліції ОСОБА_1 та стягнення на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць.
Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що не був ознайомлений з матеріалами службового розслідування та позбавлений можливості брати участь у службовому розслідуванні, у тому числі давати усні чи письмові пояснення, робити заяви, в установленому порядку подавати документи, які мають значення для проведення службового розслідування.
Позивач вказує, що відповідачем з самого початку порушено порядок проведення службового розслідування, а саме не отримано пояснень позивача з приводу вчиненого дисциплінарного проступку, в порушення вимог ст. 14 Дисциплінарного статуту, пп. 6.3.6 п. 6.3. Інструкції, відповідачем було затверджено висновок службового розслідування без отримання від працівника письмового пояснення або за відсутності - акту про його відмову в наданні письмового пояснення.
Крім того, позивач звертає увагу на той факт, що позивача не можна вважати особою, якій повідомлено про підозру, йому не обирався запобіжний захід, позивач не допитаний у якості свідка по вищевказаним кримінальним провадженням.
Більше того, відповідно до ухвали Кіровського районного суду м. Дніпропетровська у справі № 203/5029/21 від 07.04.2023 року, залишеною без змін ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 22.06.2023 року, в задоволенні клопотання старшого слідчого Третього слідчого відділу (з дислокацією у м. Дніпрі) ТУ ДБР, розташованого у м. Полтаві, про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_1 , відмовлено.
Беручи до уваги те, що позивача було звільнено зі служби в поліції, саме через наявність кримінального провадження, а не дисциплінарний проступок, у той час коли позивач не є особою, якій вручена підозра, не є обвинуваченим, ніяких вироків відносно нього не приймалося, накази ГУНП в Дніпропетровській області від 15.04.2017 року № 1549 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності окремих поліцейських ГУНП» та від 18.04.2017 року № 138 о/с «По особовому складу» є протиправними та підлягають скасуванню.
Ухвалою суду від 18.09.2023 року, після усунення позивачем недоліків, було відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, а також встановлено відповідачу строк для надання відзиву на позов та докази на його обґрунтування.
24.10.2023 року відповідачем надано до суду відзив на позовну заяву, який долучено до матеріалів справи.
В обґрунтування своїх заперечень відповідач зазначає, що відсутність обвинувального вироку щодо ОСОБА_1 не свідчить про відсутність ознак дисциплінарного проступку в його діях, реалізація дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби за порушення службової дисципліни є окремою підставою для звільнення, яка не пов`язана з порушенням кримінальної справи та набрання чинності вироком суду, а наявність кримінального провадження, відкритого стосовно особи, яка проходить службу в поліції, не виключає можливості застосування стосовно цієї особи наслідків, передбачених п.6 ч.1 ст.77 ЗУ «Про Національну поліцію» у разі встановлення під час службового розслідування невиконання чи неналежне виконання поліцейським службових обов`язків. Своїми діями позивач дискредитував звання поліцейського. Такі проступки самі по собі у сукупності підривають довіру та авторитет Національної поліції України і їх працівників в очах громадськості і є несумісним з подальшим проходженням служби, що зумовлює застосування до поліцейського, який вчинив діяння, несумісне з посадою, найсуворішого типу стягнення звільнення зі служби. Визначення виду дисциплінарного стягнення, яке необхідно накласти на поліцейського, є переважним (дискреційним) правом начальника ГУНП.
Відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог.
01.11.2023 року позивачем надано до суду відповідь на відзив з доводами, тотожними у позовній заяві.
Позивач також зазначає, що фактично, службове розслідування (відповідно до оскаржуваного наказу від 15.04.2017 року № 1549 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності окремих поліцейських ГУНП») ґрунтується лише на висновках досудового розслідування. Позивача звільнено з займаної посади саме через наявність кримінального провадження. Посилання в оскаржуваному наказі на те, що позивач з 07.04.2017 року не виходив на службу без поважних причин, ніяким чином відповідачем не доведено.
Суд, дослідивши та оцінивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, в їх сукупності, проаналізувавши норми чинного законодавства України, прийшов до таких висновків.
ОСОБА_1 проходив службу в органах Національної поліції України на посаді начальника сектору розкриття злочинів проти власності відділу кримінальної поліції Дніпровського відділу поліції ГУНП в Дніпропетровській області, майор поліції.
Наказом ГУНП в Дніпропетровській області від 15.04.2017 року № 1549 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності окремих поліцейських ГУНП» за порушення службової дисципліни, вимог ст. 7, ст. 8 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, п. 1 ч. 1 ст. 18 Закону України «Про Національну поліцію», Присяги працівника поліції, абзацу 1, 2 пункту 1 розділу ІІ, пункту 1, 2 розділу V Правил етичної поведінки поліцейських, затверджених наказом МВС України від 09.11.2016 року № 1179, що виразилось у недотриманні принципів діяльності поліцейського та вчиненні дій, несумісних з вимогами, що пред`являються до професійно-етичних якостей поліцейського, а також невиході на службу з 06.04.2017 року по теперішній час без поважних причин, накладено на начальника сектора розкриття злочинів проти власності відділу кримінальної поліції Дніпровського відділу поліції ГУНП майора поліції ОСОБА_1 дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення зі служби в поліції.
Наказом ГУНП в Дніпропетровській області від 18.04.2017 року № 138 о/с «По особовому складу» звільнено зі служби в поліції за п. 6 ч. 1 ст. 77 (у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби), майора поліції ОСОБА_1 (0049288) з 18.04.2017 року.
Підставою видання наказу про звільнення позивача зі служби в поліції став наказ ГУНП від 15.04.2017 року №1549, яким на останнього було накладено дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення зі служби в поліції.
Не погоджуючись із зазначеними наказами, вважаючи їх протиправними та такими, що підлягають скасуванню позивач звернуся до суду з цією позовною заявою.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить із наступного.
Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначає Закон України "Про Національну поліцію" від 02.07.2015 року № 580-VIII (далі - Закон № 580-VIII).
Відповідно до частини першої статті 1 Закону № 580-VIII Національна поліція України (поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.
Статтею 3 Закону № 580-VIII визначено, що у своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами.
Відповідно до частини першої статті 17 Закону № 580-VIII поліцейським є громадянин України, який склав Присягу поліцейського, проходить службу в поліції і якому присвоєно спеціальне звання поліції.
Згідно із частиною першою статті 59 Закону № 580-VIII служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.
Відповідно до пункту 6 частини першої статті 77 Закону № 580-VIII поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється, у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України.
В силу частини першої статті 18 Закону № 580-VIII поліцейський зобов`язаний: 1) неухильно дотримуватися положень Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського; 2) професійно виконувати свої службові обов`язки відповідно до вимог нормативно-правових актів, посадових (функціональних) обов`язків, наказів керівництва; 3) поважати і не порушувати прав і свобод людини; 4) надавати невідкладну, зокрема домедичну і медичну, допомогу особам, які постраждали внаслідок правопорушень, нещасних випадків, а також особам, які опинилися в безпорадному стані або стані, небезпечному для їхнього життя чи здоров`я; 5) зберігати інформацію з обмеженим доступом, яка стала йому відома у зв`язку з виконанням службових обов`язків; 6) інформувати безпосереднього керівника про обставини, що унеможливлюють його подальшу службу в поліції або перебування на займаній посаді.
У разі вчинення протиправних діянь поліцейські несуть кримінальну, адміністративну, цивільно-правову, матеріальну та дисциплінарну відповідальність відповідно до закону. Підстави та порядок притягнення поліцейських до дисциплінарної відповідальності, а також застосування до поліцейських заохочень визначаються Дисциплінарним статутом Національної поліції України, що затверджується законом (частини перша та друга статті 19 Закону № 580-VIII).
Порядок проходження служби в поліції на час видання ГУНП оскаржуваних наказів регламентувався спеціальним законодавством, в тому числі, Законом України «Про Національну поліцію», Дисциплінарним статутом органів внутрішніх справ України, затвердженим Законом України від 22.02.2006 р., дію якого, відповідно до п. 9 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв`язку з прийняттям Закону України «Про Національну поліцію» було поширено на поліцейських до набрання чинності Законом України «Про Дисциплінарний статут Національної поліції», Присягою працівника Національної поліції, Правилами етичної поведінки поліцейських, затвердженими наказом МВС України від 09.11.2016 р. № 1179, які вимагають від працівників поліції дотримуватись порядку та правил, встановлених законодавством України, Присягою, статутами, нормативними актами МВС України та наказами начальників, які видаються в межах їх повноважень; завжди залишатися відданим народові України, суворо дотримуватися її Конституції та чинного законодавства, бути чесним, сумлінним і дисциплінованим працівником, зберігати державну та службову таємницю, з високою відповідальністю виконувати свій службовий обов`язок, не вчиняти дій, які можуть привести до втрати незалежності та об`єктивності при виконанні службових обов`язків, з гідністю нести високе звання поліцейського.
Відповідно до статті 1 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, затвердженого Законом України від 22.02.2006 № 3460-IV (далі - Дисциплінарний статут), службова дисципліна - дотримання особами рядового і начальницького складу Конституції і законів України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, наказів та інших нормативно-правових актів Міністерства внутрішніх справ України, підпорядкованих йому органів і підрозділів та Присяги працівника органів внутрішніх справ України.
Відповідно до статті 2 Дисциплінарного статуту дисциплінарний проступок - невиконання чи неналежне виконання особою рядового або начальницького складу службової дисципліни.
Згідно частин 1, 2 статті 5 Дисциплінарного статуту за вчинення дисциплінарних проступків особи рядового і начальницького складу несуть дисциплінарну відповідальність згідно з цим Статутом. Особи рядового і начальницького складу, яких в установленому законодавством порядку притягнуто до адміністративної, кримінальної або матеріальної відповідальності, водночас можуть нести і дисциплінарну відповідальність згідно з цим Статутом.
Частина 1 статті 7 Дисциплінарного статуту передбачає, що службова дисципліна базується на високій свідомості та зобов`язує кожну особу рядового і начальницького складу: дотримуватися законодавства, неухильно виконувати вимоги Присяги працівника органів внутрішніх справ України, статутів і наказів начальників; дотримуватися норм професійної та службової етики; сприяти начальникам у зміцненні службової дисципліни, забезпеченні законності та статутного порядку; з гідністю і честю поводитися в позаслужбовий час, бути прикладом у дотриманні громадського порядку, припиняти протиправні дії осіб, які їх учиняють.
Згідно зі статтею 12 Дисциплінарного статуту на осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ за порушення службової дисципліни можуть накладатися такі види дисциплінарних стягнень: усне зауваження; зауваження; догана; сувора догана; попередження про неповну посадову відповідність; звільнення з посади; пониження в спеціальному званні на один ступінь; звільнення з органів внутрішніх справ.
Відповідно до ст. 14 Дисциплінарного статуту, начальник призначає службове розслідування з метою з`ясування всіх обставин дисциплінарного проступку, учиненого особою рядового або начальницького складу. Порядок проведення службового розслідування встановлюється міністром внутрішніх справ України. Перед накладенням дисциплінарного стягнення начальник або особа, яка проводить службове розслідування, повинні зажадати від порушника надання письмового пояснення. Небажання порушника надавати пояснення не перешкоджає накладенню дисциплінарного стягнення. Про накладення дисциплінарного стягнення видається наказ, зміст якого оголошується особовому складу органу внутрішніх справ, зміст наказу доводиться до відома особи рядового або начальницького складу, яку притягнуто до дисциплінарної відповідальності, під підпис. За кожне порушення службової дисципліни накладається лише одне дисциплінарне стягнення. При визначенні виду дисциплінарного стягнення мають враховуватися тяжкість проступку, обставини, за яких його скоєно, заподіяна шкода, попередня поведінка особи та визнання нею своєї вини, її ставлення до виконання службових обов`язків, рівень кваліфікації тощо. Звільнення осіб рядового і начальницького складу з органів внутрішніх справ як вид дисциплінарного стягнення, є крайнім заходом дисциплінарного впливу.
Інструкція про порядок проведення службових розслідувань в органах внутрішніх справ України, затверджена наказом МВС України №230 від 12.03.2013 року, визначає порядок проведення службового розслідування стосовно особи (осіб) рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ у разі надходження до органів та підрозділів внутрішніх справ України відомостей про вчинення нею (ними) дій, які порушують права і свободи громадян, службову дисципліну, оформлення результатів службового розслідування та прийняття за ними рішення, а також компетенцію структурних підрозділів та посадових осіб ОВС України при його проведенні.
Відповідно до п. 2.1 розділу 2 Інструкції, підставами для проведення службового розслідування є порушення особами РНС службової дисципліни, у тому числі скоєння кримінальних або адміністративних правопорушень, знищення або втрата службових документів, доручених або охоронюваних матеріальних цінностей, вчинення особами РНС діянь, які порушують права і свободи громадян, службову дисципліну, інші події, пов`язані із загибеллю (смертю) осіб РНС чи їх травмування (поранення), а також події, які сталися за участю осіб РНС і можуть викликати суспільний резонанс.
Підпункт 2.2.5 пункту 2.2 розділу 2 Інструкції визначає, що службове розслідування проводиться уповноваженим на те начальником у разі скоєння особою РНС адміністративного правопорушення.
Згідно з п. 2.6. Інструкції підставою для проведення службового розслідування є належним чином письмово оформлений наказ уповноваженого на те начальника.
Строки проведення службового розслідування визначені в розділі 5 Інструкції.
Відповідно до п. 5.1. Інструкції службове розслідування має бути завершене протягом одного місяця з дня його призначення начальником.
У разі необхідності за мотивованим рапортом (доповідною запискою) виконавця або голови комісії визначений строк може бути продовжено начальником, який призначив службове розслідування, або старшим прямим начальником, але не більш як на один місяць.
Згідно з п. 5.2. Інструкції початок службового розслідування визначається датою видання наказу про його призначення.
Відповідно до п. 5.3. Інструкції завершення службового розслідування визначається датою затвердження начальником, який призначив службове розслідування, висновку за результатами службового розслідування (далі - висновок службового розслідування).
Підсумковим документом службового розслідування є висновок службового розслідування, який складається зі вступної, описової та резолютивної частин (п. 8.1. Інструкції).
Підпунктами 6.3.2 та 6.3.4 пункту 6.3 розділу 6 Інструкції передбачено право особи РНС, стосовно якої проводиться службове розслідування, брати участь у службовому розслідуванні, у тому числі давати усні чи письмові пояснення, робити заяви, в установленому порядку подавати документи, які мають значення для проведення службового розслідування. Відмовлятися давати будь-які пояснення щодо себе, членів своєї сім`ї чи близьких родичів, коло яких визначено законодавством України.
Відповідно до п.п. 6.3.6. п. 6.3. Інструкції забороняється затверджувати висновок службового розслідування без отримання від особи РНС письмового пояснення або за відсутності акту про її відмову в наданні письмового пояснення. Небажання особи РНС, відносно якої проводиться службове розслідування, надавати пояснення не перешкоджає затвердженню висновку службового розслідування та накладенню дисциплінарного стягнення.
Про накладення дисциплінарного стягнення видається наказ, зміст якого оголошується особовому складу органу внутрішніх справ. Оголошувати дисциплінарне стягнення особі начальницького складу в присутності його підлеглих заборонено.
Особа РНС, стосовно якої проводилось службове розслідування, має право оскаржити рішення щодо накладення на нього дисциплінарного стягнення у порядку, визначеному законодавством України.
Судом встановлено, що позивача було притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення зі служби в поліції за результатами проведеного службового розслідування з метою повної і всебічної перевірки за фактом причетності до вчинення кримінального правопорушення за ч.4 ст.187 та ч.2 ст.365 ККУ.
Наказом №1549 від 15.04.2017 року за порушення службової дисципліни, вимог ст.7, ст. 8 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, п.1 ч.1 ст.18 ЗУ «Про Національну поліцію», Присяги працівника поліції, абзацу 1,2 п.1 розділу ІІ, п.1,2 розділу V Правил етичної поведінки поліцейських, затверджених наказом МВС України від 09.11.2016 року №1179, що виразилось у недотриманні принципів діяльності поліцейського та вчиненні дій не сумісних з вимогами, що пред`являються до професійно-етичних якостей поліцейського, а також невиході на службу з 06.04.2017р. по час притягнення до дисциплінарної відповідальності (15.04.2017р. без поважних причин накладено на начальника сектора розкриття злочинів проти власності відділу кримінальної поліції Дніпровського відділу поліції ГУНП майора поліції ОСОБА_1 дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення зі служби в поліції.
Суд звертає увагу, що позивач не був ознайомлений з матеріалами службового розслідування та позбавлений можливості брати участь у службовому розслідуванні, у тому числі давати усні чи письмові пояснення, робити заяви, в установленому порядку подавати документи, які мають значення для проведення службового розслідування, що свідчить про порушення вимог ст. 14 Дисциплінарного статуту, пп. 6.3.6 п. 6.3. Інструкції, відповідачем було затверджено висновок службового розслідування без отримання від працівника письмового пояснення або за відсутності - акту про його відмову в наданні письмового пояснення.
Доводи відповідача про не доведення ОСОБА_1 під підпис наказу №138 о/с від 18.04.2017 року у зв`язку з переховуванням ОСОБА_1 від органів досудового розслідування та не виходу на службу без поважних причин судом не беруться до уваги, адже доказів не виходу позивачем на службу без поважних причин та доказів направлення повідомлення про початок службового розслідування та оскаржуваного наказу матеріали справи не містять.
Отже, службове розслідування проведене за його відсутності, тобто право позивача на участь в проведеному відносно нього службовому розслідуванні, на участь у процесі прийняття рішення, було порушено відповідачем.
Разом з цим, суд зазначає, що в основу службового розслідування покладені факти, за якими було відкрито кримінальне провадження, на які наявне посилання в оскаржуваних наказах.
Слід зазначити, що позивача не можна вважати особою, якій повідомлено про підозру, йому не обирався запобіжний захід, позивач не допитаний у якості свідка по вищевказаним кримінальним провадженням.
Більше того, відповідно до ухвали Кіровського районного суду м. Дніпропетровська у справі № 203/5029/21 від 07.04.2023 року, залишеною без змін ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 22.06.2023 року, в задоволенні клопотання старшого слідчого Третього слідчого відділу (з дислокацією у м. Дніпрі) ТУ ДБР, розташованого у м. Полтаві, про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_1 , відмовлено.
Ухвала набрала законної сили 22.06.2023 року.

Відповідно до вказаної ухвали, судом було встановлено, що в поданому клопотанні слідчий посилався на те, що 12.04.2017 року ОСОБА_1 встановленим порядком було повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.187, ч.2 ст.365 КК України.

14.04.2017 року ОСОБА_1 було оголошено у розшук, в зв`язку із переховуванням від органів досудового розслідування.

21.07.2017 року ОСОБА_1 встановленим порядком було повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.187, ч.2 ст.365 КК України, а 05.04.2019 року про зміну раніше повідомленої підозри у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.187, ч.2 ст.365 КК України.

Після затримання ОСОБА_1 на підставі ухвали слідчого судді, останнього доставлено до суду для участі у розгляді даного клопотання.

Під час розгляду клопотання встановлено, що зазначені вище процесуальні дії вчинялись в рамках іншого кримінального провадження, досудове розслідування у якому проводилось слідчими прокуратури Харківської області.

31.07.2017 року матеріали відносно ОСОБА_1 було виділено в окреме кримінальне провадження №0000831, по якому на підставі ухвали слідчого судді від 14.08.2017 року здійснювалось спеціальне досудове розслідування, за наслідками якого складено обвинувальний акт відносно ОСОБА_1 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.187, ч.2 ст.365 КК України та направлено його до суду.

Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24.10.2018 року, залишеною без змін ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 18.12.2018 року, обвинувальний акт відносно ОСОБА_1 у кримінальному провадженні №0000831 було повернуто прокурору.

Як встановлено судом при розгляді клопотання слідчого, підставою повернення обвинувального акту стали суттєві порушення вимог КПК України, зокрема, відсутність на момент проведення спеціального досудового розслідування інформації про оголошення ОСОБА_1 в міждержавний або міжнародний розшук, а також обізнаність останнього про розпочате кримінальне провадження та його кримінальне переслідування; відсутність відомостей про вручення у передбачений КПК України спосіб повідомлень про підозру від 12.04.2017 року та 21.07.2017 року; вчинення відповідних процесуальних дій відносно ОСОБА_1 , який притягається до кримінальної відповідальності за вчинення особливо тяжкого злочину, без захисника, якого було залучено лише 07.07.2017 року.

Вказані обставини щодо неоголошення ОСОБА_1 в міждержавний або міжнародний розшук, а також не вручення йому у передбачений КПК України спосіб повідомлень про підозру від 12.04.2017 року та 21.07.2017 року також підтверджуються наданими захисником під час розгляду клопотання відповідями Відділу міжнародного поліцейського співробітництва ГУНП в Дніпропетровській області, Дніпропетровської дирекції ПАТ «УКРПОШТА».

Під час розгляду клопотання встановлено, що повідомлення про підозру від 12.04.2017 року та 21.07.2017 року ОСОБА_1 у передбачений КПК України спосіб не вручались. В зв`язку з не врученням первісної підозри не може вважатись належним повідомленням ОСОБА_1 про підозру і винесення 05.04.2019 року повідомлення про зміну раніше повідомленої підозри у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.187, ч.2 ст.365 КК України.

Крім того, слідчий суддя врахував, що остання була винесена 05.04.2019 року, тобто після завершення досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000831, яке до цього було скеровано до суду з обвинувальним актом.

Таким чином, оскільки підозра у вчиненні кримінального правопорушення ОСОБА_1 в передбаченому КПК України вручена не була та останній не набув статусу підозрюваного у кримінальному провадженні №0000831, а також враховуючи, що досудове розслідування у останньому було завершено ще в 2018 році, направлення його до суду з обвинувальним актом, суд дійшов висновку, що вказані обставини виключають можливість застосування до ОСОБА_1 будь-якого запобіжного заходу.

Тобто, позивача не можна вважати особою, якій повідомлено про підозру, йому не обирався запобіжний захід, ніяких вироків відносно нього не приймалося.

Крім того, суд звертає увагу на те, що відповідно до довідки №20/20-2728 від 11.07.2023 року, виданої відповідачем, копії матеріалів службового розслідування відносно ОСОБА_1 на підставі Переліку типових документів, що створюється під час діяльності державних органів місцевого самоврядування, інших установ, підприємств та організації, із зазначенням строків зберігання документів, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 12.04.2012 року № 578/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 17.04.2012 року № 571/20884 та Переліку видів документів, що створюються під час діяльності центрального органу управління поліцією, територіальних міжрегіональних органів поліції, підприємств, закладів і установ, що належать до сфери управління Національної поліції України, із зазначенням строків їх зберігання, затвердженого наказом Національної поліції України від 23.08.2016 року № 737 (зі змінами) відібрані як такі, що в умовах особливого періоду або введення правового режиму надзвичайного стану не маючи культурної цінності та практичного значення, були знищені.

Ухвалою суду від 26.10.2023 року було витребувано від відповідача копію акту від 12.07.2022 року № 20/20-1008. Проте, відповідачем такого акту не надано до матеріалів справи, причини ненадання суду не повідомлені.

У зв`язку з цим суд позбавлений можливості надати оцінку доводам відповідача, у зв`язку з тим, що суду не надано копій матеріалів службового розслідування відносно ОСОБА_1 .

За таких обставин, суд вважає за можливе визнати протиправними та скасувати наказ відповідача від 15.04.2017 року № 1549 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності окремих поліцейських ГУНП» в частині притягнення до дисциплінарної відповідальності у виді звільнення зі служби в поліції ОСОБА_1 ; від 18.04.2017 року №138 о/с «По особовому складу», яким звільнено зі служби в поліції ОСОБА_1 , а тому слід поновити позивача на службі в поліції на займаній ним раніше посаді з 19.04.2017 року.

Крім того, суд зазначає, що зобов`язання відповідача поновити на посаді начальника сектору розкриття злочинів проти власності відділу кримінальної поліції Дніпровського відділу поліції, майора поліції ОСОБА_1 з 19.04.2017 року не може бути розцінене як втручання суду в дискреційні повноваження відповідача, оскільки відповідачем вже були прийняті рішення про притягнення до дисциплінарної відповідальності та звільнення, тобто було вирішено питання, віднесене до його повноважень, на власний розсуд. В свою чергу, суд при перевірці правомірності прийняття відповідачем оскаржуваних рішень згідно з приписами КАС України, не перебираючи на себе повноважень відповідного органу, вправі покласти на суб`єкта владних повноважень зобов`язання вчинити певні дії з метою захисту порушених прав та інтересів позивача.

Суд звертає увагу, що позивачем заявлено вимогу про стягнення з Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 19.04.2017 року по день винесення рішення у даній справі.

З даного приводу суд зазначає, що відповідно до частини 1 статті 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Частиною 2 статті 235 Кодексу законів про працю України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно із п.п.2, 3 ч.1 ст.371 КАС України рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби, про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць підлягають негайному виконанню.

Верховний Суд України у постанові від 14.01.2014 р. у справі № 21-395а13 зазначив, що суд, ухвалюючи рішення про поновлення на роботі, має вирішити питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначивши при цьому розмір такого заробітку за правилами, закріпленими у Порядку.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. за № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок № 100).

Відповідно до п.2 Порядку № 100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

У п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" № 13 від 24.12.1999 р. зазначено, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при зазначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового додатку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів.

Пунктом 8 Порядку № 100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, на число календарних днів за цей період.

Тобто, в даному випадку, враховуючи приписи ст. 235 КЗпП України, суд вважає за можливе стягнути на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу не за весь період, як просить позивач, а за один рік.

Відповідно до довідки грошового забезпечення, наданої відповідачем, середньоденне грошове забезпечення ОСОБА_1 за лютий-березень 2017 року становить (10350,34 + 10349,55) / 59 = 350,85 грн.

Таким чином, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з 19.04.2017 року по 18.04.2018 року включно в розмірі 87 361,65 грн. (249 робочих днів х 350,85 грн.) з відрахуванням з цієї суми податків та інших обов`язкових платежів.

Відповідно до ч.1 ст. 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Відповідно пункту 2 частини першої статті 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць.

Отже, рішення суду про поновлення на посаді начальника сектору розкриття злочинів проти власності відділу кримінальної поліції Дніпровського ВП ГУНП в Дніпропетровській області з 19.04.2017 р. та стягнення на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу у мужах суми стягнення за один місяць підлягають негайному виконанню.

У п.58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010, Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Відповідно до ст. 9 КАС України розгляд та вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 та ч. 1 ст. 73 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Частиною 1 ст. 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

З огляду на зазначене та оцінюючи у сукупності встановлені обставини і перевіривши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку задовольнити позовні вимоги частково.

Питання щодо розподілу судових витрат судом не вирішується, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору.

Керуючись ст. ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 94, 122, 132, 139, 193, 241-246, 250, 251, 255, 257-262, 295, 371 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області від 15.04.2017 року № 1549 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності окремих поліцейських ГУНП» в частині притягнення до дисциплінарної відповідальності у виді звільнення зі служби в поліції ОСОБА_1 .

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області від 18.04.2017 року № 138 о/с «По особовому складу», яким звільнено зі служби в поліції ОСОБА_1 .

Зобов`язати Головне управління Національної поліції в Дніпропетровській області поновити на посаді начальника сектору розкриття злочинів проти власності відділу кримінальної поліції Дніпровського відділу поліції, майора поліції ОСОБА_1 . з 19.04.2017 року.

Стягнути з Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу з 19.04.2017 року по 18.04.2018 року включно у розмірі 87 361,65 грн.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на посаді начальника сектору розкриття злочинів проти власності відділу кримінальної поліції Дніпровського відділу поліції, майора поліції ОСОБА_1 . та стягнення на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць.

У іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили, відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.О. Лозицька