Справа № 400/4838/23
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2023-12-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 грудня 2023 р.м. ОдесаСправа № 400/4838/23

Головуючий І інстанції: Лісовська Н.В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Осіпова Ю.В.,

суддів - Косцової І.П., Скрипченка В.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Миколаївського окружного адміністративного суду від 07 серпня 2023 року (м.Одеса, дата складання повного тексту судового рішення - 09.08.2023р.) про закриття провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та третьої особи - Первомайського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки про встановлення факту проживання однією сім`єю, -

В С Т А Н О В И В:

02.05.2023р. ОСОБА_1 звернулася до Миколаївського окружного адміністративного суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , а також третьої особи - ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому просила суд встановити факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_5 як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу з 20.11.2019р. по 23.01.2023р.

Обґрунтовуючи позовні вимоги за предметною підсудністю саме до адміністративного суду, позивач зазначила, що позовна вимога про встановлення факту її проживання однією сім`єю зі ОСОБА_5 , як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу пов`язана з доведенням наявності підстав для визнання (підтвердження) за нею певного соціально-правового статусу та в подальшому можливими правовими наслідками цього є отримання виплат одноразової грошової допомоги, як члену сім`ї загиблого. ЇЇ чоловік був військовослужбовцем, який загинув. У свою чергу, виплата їй одноразової грошової допомоги пов`язана з публічно-правовими відносинами, а відтак підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства.

При цьому, позивач наголосила, що зазначена правова позиція щодо підсудності даного спору була викладена у постанові Верховного Суду від 22.03.2023р. у справі №290/289/22-ц та аналогічні висновки викладені у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 23.05.2022р. у справі №539/4118/19.

Ухвалою суду першої інстанції від 22.05.2023р. дану позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі.

Ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 07 серпня 2023 року (ухваленою у відкритому судовому засіданні) провадження у справі за позовом ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_5 як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу з 20.11.2019р. по 23.01.2023р. - закрито на підставі п.1 ч.1 ст.238 КАС України.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою, позивач 18.08.2023р. подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, просила скасувати ухвалу Миколаївського окружного адміністративного суду від 07.08.2023р. та направити справу до суду першої інстанції для продовження її розгляду по суті. В обґрунтування апеляційної скарги позивач звертає увагу на правову позицію Верховного Суду у справах №290/289/22-ц та №539/4118/19, відповідно до яких вказана справа підсудна адміністративному суду.

Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 05.09.2023р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою позивача та призначено її до розгляду в порядку письмового провадження.

16.09.2023р. до суду апеляційної інстанції надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу, у якому відповідачі заперечували щодо її задоволення, посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів та просили оскаржувану ухвалу суду першої інстанції залишити без змін, вважаючи її законною та обґрунтованою.

18.09.2023р. матеріали справи надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

У відповідності до ч.1 ст.312 КАС України, апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

За правилами п.1 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст.308 КАС України).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду попередньої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів доходь висновку про відсутність підстав для її задоволення, з огляду на наступне.

Так, дійсно, за приписами ч.2 ст.55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій або ж бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Частиною 2 ст.124 Конституції України передбачено, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Згідно зі ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950р., кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Зокрема, Європейський суд з прав людини у рішенні від 20.07.2006р. у справі «Сокуренко і Стригун проти України» зазначив про те, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «суд, встановлений законом» передбачає всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Як передбачено п.6 ч.1 ст.171 КАС України, суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи немає інших підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви або ж відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, встановлених цим Кодексом.

Так, суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства (п.1 ч.1 ст.238 КАС України).

Перевіряючи правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального права в частині надання правової оцінки обґрунтованості підстав для закриття провадження у даній справі, необхідно звернути увагу на наступне.

Адміністративне судочинство - діяльність адміністративних судів щодо розгляду і вирішення адміністративних справ у порядку, встановленому КАС України (п.5 ч.1 ст.4 цього Кодексу).

Завданням адміністративного судочинства, за приписами ч.1 ст.2 КАС України, є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У відповідності до ч.1 ст.3 КАС України, порядок здійснення адміністративного судочинства встановлюється Конституцією України, цим Кодексом та міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Пунктами 1,2 ч.1 ст.4 КАС України визначено, що адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій чи хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або ж зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг.

Як передбачено ч.1 ст.19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, у спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Визначення поняття суб`єкта владних повноважень міститься у п.7 ч.1 ст.4 КАС України, у відповідності до якої суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова або ж службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, чи наданні адміністративних послуг.

При цьому, необхідною ознакою суб`єкта владних повноважень є здійснення ним публічно-владних управлінських функцій. Ці функції суб`єкт має виконувати саме в тих правовідносинах, у яких виник спір.

Згідно з ч.1 ст.125 Конституції України, судоустрій в Україні будується, зокрема, за принципом спеціалізації і визначається законом.

Колегія суддів звертає увагу, що спеціалізація є основним критерієм розподілу юрисдикцій і, власне, причиною створення судів різних юрисдикцій, бо нівелювання юрисдикційних критеріїв (у тому числі їх «змішування» в залежності від обставин конкретної справи, майнового стану особи, мети чи стадії її звернення до суду) призводить до розгляду однакових за своєю юридичною природою спорів різними судами, плутанини у визначенні належного суду, і, зрештою, - порушення принципів верховенства права і правової визначеності, що є прямим порушенням означеної норми Конституції України.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Більше того, зазначеним критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Характерною ж ознакою публічно-правових спорів є сфера їх виникнення - публічно-правові відносини, тобто передбачені нормами публічного права суспільні відносини, виражені у взаємних правах та обов`язках їхніх учасників у різних сферах діяльності суспільства, зокрема, пов`язаних з реалізацією публічної влади.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. При цьому, участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте, сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору.

Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим, приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням (або загрозою порушення) приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права або ж інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 09.03.2023р. у справі №320/6292/21.

Слід зазначити, що у ст.1 ЦПК України визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства.

Статтею 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

За змістом ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або ж оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст.19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку:

1) наказного провадження;

2) позовного провадження (загального або спрощеного);

3) окремого провадження.

У той же час, окреме провадження, як це передбачено ч.7 ст.19 ЦПК України, призначене саме для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Окремим провадженням вважається вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або ж створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про, зокрема, встановлення фактів, що мають юридичне значення (ст.293 ЦПК України).

Так, главою 6 ЦПК врегульовано порядок розгляду судом справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Як передбачено у п.5 ч.1 ст.315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.

У відповідності до ст.316 ЦПК України, заява фізичної особи про встановлення факту, що має юридичне значення, подається до суду за місцем її проживання.

Таким чином, ЦПК України прямо передбачено, що встановлення фактів, що мають юридичне значення, зокрема, факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу розглядається в порядку цивільної судочинства.

У свою чергу, як уже зазначалося судовою колегією вище, за положеннями ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

При цьому, згідно з ч.2 цієї статті, у справах щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема, із дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з ч.1 ст.5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом:

1) визнання протиправним і нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень;

2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень;

3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій;

4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною і зобов`язання вчинити певні дії;

5) встановлення наявності чи відсутності компетенції суб`єкта владних повноважень;

6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у п.п.1-4 цієї частини і стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Системний аналіз зазначених положень КАС України свідчить про те, що до юрисдикції адміністративних судів належать, зокрема, спори фізичних чи юридичних осіб з суб`єктом владних повноважень - органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Тобто, в ході розгляду справи судом адміністративної юрисдикції повинна бути надана правова оцінка саме рішенням, діям або ж бездіяльності суб`єкта владних повноважень, прийнятих чи вчинених ним на виконання владних управлінських функцій та які, на думку позивача, порушують його права та законні інтереси.

При цьому, КАС України не передбачено повноважень адміністративних судів встановлювати будь-які факти, які породжують виникнення, зміну чи припинення в подальшому прав і обов`язків заявника.

На думку колегії суддів, встановлення певного факту, наприклад, як за обставин даної справи, факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, повинно передувати зверненню особи до уповноваженого органу про виплату соціальної допомоги, оскільки за інших обставин, мова про протиправність рішень, дій чи бездіяльності такої уповноваженої особи йти не може.

Викладене прямо закріплено у ч.6 ст.16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та п.п.12,13 «Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві» (затв. постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013р. №975).

На користь вказаного висновку суду апеляційної інстанції свідчить і те, що безпосередньо до повноважень третьої особи - Первомайського РТЦК та СП (який, до речі, не є відповідачем у цій справі, а лише тільки 3-ю особою) самостійне встановлення таких фактів не віднесено, що виключає можливість перевірки судом адміністративної юрисдикції рішень, дій або ж бездіяльності суб`єкта владних повноважень, які б могли бути пов`язані із встановленням такого факту, на їх відповідність ст.2 КАС України.

У свою чергу, встановлення відповідного факту самим адміністративним судом свідчить про виникнення у позивача певних прав саме з моменту набрання судовим рішенням законної сили, що також виключає можливість допущення суб`єктом владних повноважень будь-яких порушень прав позивача до цього моменту.

Так, Верховний Суд у своїй постанові від 22.03.2023р. у справі №290/289/22-ц (на яку покликається позивач у доводах апеляційної скарги) посилався на необхідність врахування правової мети звернення заявника до суду, яка полягає саме у підтвердженні її певного соціального статусу, який має правове значення виключно у публічно-правових відносинах, адже впливає на підтвердження, а також можливість реалізації прав у сфері соціального забезпечення.

Разом із тим, зі змісту вказаної постанови Верховного Суду від 22.03.2023р. у справі №290/289/22-ц вбачається, що висновки суду касаційної інстанції про підсудність справи адміністративному суду стосуються вимог позивача щодо встановлення факту проживання, що має юридичне значення для отримання одноразової грошової допомоги на підставі Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» звернутих до суб`єктів владних повноважень, а саме: ОТЦК та СП, Військової частини та Міністерства оборони України.

Частиною 5 ст.242 КАС України регламентовано, що при виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки стосовно застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Вказана правова норма кореспондується із ч.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Втім, жодна з цих норм не містить для суду обов`язку, враховувати правові позиції Верховного Суду за виключенням судових рішень, ухвалених по зразкових справах (ч.3 ст.291 КАС України) та Великої Палати Верховного Суду, до повноважень якої, зокрема, і входить здійснення перегляду судових рішень у касаційному порядку з метою забезпечення однакового застосування судами норм права (п.1 ч.2 ст.45 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

На думку колегії суддів, за наведених вище обставин може виникнути ситуація наявності двох різних судових рішень судів адміністративної та цивільної юрисдикцій, наприклад, у ситуації, коли позивач звернеться до цивільного суду для встановлення факту проживання однією сім`єю з метою прийняття спадщини загиблого чоловіка, а в адміністративний суд - з метою отримання належних соціальних виплат від держави. Не можна навіть виключати ситуацію, коли суд однієї інстанції ухвалить рішення про встановлення відповідного факту, а інший дійде протилежного висновку про необхідність відмови у задоволенні позову про встановлення такого факту через відсутність достатніх доказів, що є неприпустимим та створить виключну правову проблему.

У постанові Верховного Суду від 17.05.2023р. у справі №343/1548/22 наведено, окрім іншого, правовий висновок, згідно з яким, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:

- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна чи припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;

- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право чи суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;

- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із відповідною заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);

- чинним законодавством не було передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

Подібні правові висновки містяться у постановах Верховного Суду від 19.06.2019р. у справі №752/20365/16-ц, від 05.12.2019р. у справі №750/9847/18, від 03.02.2021р. у справі №644/9753/19, від 16.06.2021р. у справі №643/6447/19/19 та від 08.09.2021р. у справі №641/5187/20.

Визначаючи, чи пов`язується з встановленням факту виникнення у заявника певних цивільних прав та обов`язків, варто звернути увагу на те, що вимоги ОСОБА_1 , у даному випадку, пов`язані не лише з доведенням наявності підстав для встановлення певного соціально-правового статусу із визнанням права на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку із загибеллю особи, з якою вона проживала однією сім`єю як дружина без реєстрації шлюбу, але й з доведенням наявності підстав для встановлення такого соціально-правового статусу, пов`язаного з цивільними правами та обов`язками, їх виникненням, існуванням, реалізацією та припиненням.

Про це прямо свідчить зміст даного позову, а саме посилання позивача на те, що проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема, і права спільної сумісної власності на майно. Так, для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно врахувати у сукупності всіх ознак, що притаманні наведеному визначенню.

Підсумовуючи наведене, суд апеляційної інстанції доходить висновку про те, що заявлена позивачкою до фізичних осіб п/вимога про встановлення факту, який має юридичне значення фактично не є публічно-правовим спором, не свідчить про те, що у спірних правовідносинах третя особа - Первомайський РТЦК та СП, як суб`єкт владних повноважень, здійснює владні управлінські функції, і до якого фактично не було заявлено будь-яких позовних вимог.

Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає, що п/вимоги позивача про встановлення факту, що ОСОБА_1 та військовослужбовець ОСОБА_5 , який загинув, захищаючи територіальну цілісність та незалежність України, проживали однією сім`єю як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу в період з 20.11.2019р. по 23.01.2023р., та позивач являється дружиною загиблого, не належать до юрисдикції адміністративних судів, та мають вирішуватись в порядку цивільного судочинства, як і було вірно встановлено судом першої інстанції.

Інші доводи апеляційної скарги не впливають на правовірність висновків суду 1-ї інстанції і не дають підстав для висновку, що судом при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи чи порушено норми процесуального права.

Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п.58 рішення у справі «Серявін та інші проти України»).

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у даній справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші зазначені в апеляційній скарзі аргументи позивачки, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Таким чином, при винесенні оскаржуваної ухвали судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для її скасування.

Згідно з п.1 ч.1 ст.315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст.238,241,243,308,311,315,316,321,322,325,328 КАС України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а ухвалу Миколаївського окружного адміністративного суду від 07 серпня 2023 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст.328 КАС України.

Повний текст постанови виготовлено: 14.12.2023р.

Головуючий у справі

суддя-доповідач: Ю.В. Осіпов

Судді: І.П. Косцова

В.О. Скрипченко