Справа № 420/8640/22
Суддя: Завальнюк І.В.
Дата ухвалення: 2023-12-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/8640/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2023 року Одеський окружний адміністративний суд

у складі головуючого судді Завальнюка І.В.,

при секретарі Гоменюк Р.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі в порядку загального позовного провадження справу за адміністративним позовом заступника керівника Приморської окружної прокуратури м. Одеси Дмитра Великодного в інтересах держави в особі Департаменту культури, національностей, релігій та охорони об`єктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа Міністерство культури та інформаційної політики України, про зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Заступник керівника Приморської окружної прокуратури м. Одеси звернувся до Одеського окружного адміністративного суду із даним позовом, в якому просить суд зобов`язати власників квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 протягом одного місяця з дати набрання рішенням суду законної сили укласти з Департаментом культури, національностей, релігій та охорони об`єктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації охоронний договір на об`єкт культурної спадщини місцевого значення прибутковий будинок Шварца, споруджений у 1887 році за проектом архітектора ОСОБА_6 , за адресою: АДРЕСА_2 , на умовах і в порядку визначеними постановою КМУ № 1768 від 28.12.2001.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що на адресу Приморської окружної прокуратури м. Одеси надійшло письмове звернення від Департаменту культури, національностей, релігій та охорони об`єктів культурної спадщини ООДА про порушення з боку власників квартири АДРЕСА_3 ОСОБА_5 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вимог законодавства України про охорону культурної спадщини. Встановлено, що будівля за адресою: АДРЕСА_2 , споруджений у 1887 році за проєктом архітектора ОСОБА_6 є пам`яткою архітектури. Зазначена будівля прийнята під охорону держави рішенням Одеського обласного виконавчого комітету № 580 від 27.12.1991 як пам`ятка містобудування та архітектури місцевого значення. Наказом Міністерства культури і туризму України № 728/0/16-08 від 20.06.2008 об`єкт занесено до Державного реєстру нерухомих пам`яток України під охоронним номером 209-Од. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно квартира АДРЕСА_4 , належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_5 204/1000 часток на підставі договору дарування № 1383 від 27.10.2021, ОСОБА_2 518/1000 часток на підставі договору дарування № 1366 від 18.10.2019 та ОСОБА_3 278/1000 часток на підставі договору дарування У-948 від 07.09.2004. У зв`язку з тим, що на січень 2021 року власниками квартири АДРЕСА_3 , були ОСОБА_7 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , Департаментом підготовлено приписи до зазначених осіб № 5 - 2/7 від 26.01.2021, № 05-02/9 від 27.01.2021, № 05-02/10 від 27.01.2021 з вимогами надати Департаменту правовстановлюючу документацію для укладання охоронного договору. Відповідно до договору дарування № 1383 від 27.10.2021 ОСОБА_7 безоплатно передав у власність ОСОБА_5 майно, яке належало йому на підставі Договору дарування № 7-1117 від 30.04.1996 року, а саме 204/1000 часток квартири АДРЕСА_5 . У зв`язку з тим, що на теперішній час власниками квартири АДРЕСА_3 є ОСОБА_5 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , з якими не укладено охоронний договір, Департаментом направлено припис № 5 - 2/19 від 16.02.2022 з вимогою надати правовстановлюючу документацію для укладання охоронного договору. Але на даний час, приписи не виконані, охоронний договір так і не укладений.

Ухвалою судді від 24.03.2023 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі; ухвалено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

03.05.2023 до суду від представника ОСОБА_3 надійшов відзив на адміністративний позов, відповідно до якого відповідач позовні вимоги не визнав у повному обсязі, в задоволенні позову просив відмовити, зазначивши, що ОСОБА_3 наразі не є власником будь-яких частин квартири АДРЕСА_5 ріг АДРЕСА_6 . Так, 17.11.2017 ОСОБА_3 та ОСОБА_8 здійснили продаж нежитлового приміщення, яке їм належало на праві спільної часткової власності. Станом на сьогодні власником нежитлового приміщення, яким володів ОСОБА_3 , є ОСОБА_4 .

Ухвалою суду від 15.05.2023 клопотання представника ОСОБА_3 задоволено та постановлено розглядати справу за правилам загального позовного провадження; замінено засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням.

19.05.2023 від Приморської окружної прокуратури м. Одеси надійшла відповідь на відзив, згідно з якою прокуратура вважає не підлягаючими до врахування обставини вибуття із власності нежитлового приміщенні ОСОБА_3 . Натомість вважає доречним взяти до уваги лист КМ «БТІ» ОМР від 01.07.2022 № 1070/03.01-09, згідно з яким станом на 31.12.2012 дані щодо відміни / перереєстрації права власності за ОСОБА_3 на 278/1000 часток квартири АДРЕСА_5 відсутні. На цій підставі прокуратура заперечує щодо доводів ОСОБА_3 про те, що він не є належним відповідачем по справі.

16.06.2023 до суду ОСОБА_3 надійшли пояснення щодо адміністративного позову, згідно з якими 17.11.2017 року між ОСОБА_8 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого ОСОБА_8 , ОСОБА_3 передали майно, а ОСОБА_4 прийняв у власність нежитлове приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_7 , загальною площею - 223 6 кв.м. (копія наявна в матеріалах справи). 3 Договору вбачається, що продавцям зазначене нежитлове приміщення належить на праві власності на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 14.10.2014, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01. Всі зазначені вище обставини справи та докази, які їх підтверджують, є важливими для правильного вирішення справи по суті, оскільки з них вбачається, що станом на сьогоднішній день, ОСОБА_3 вже давно не є власником 278/1000 частин квартири АДРЕСА_5 . Зазначена квартира в 2005 році стала частиною нежитлового приміщення офісу-магазину загальною площею 118, 6 кв.м., потім в 2012 році до офісу-магазину приєднався ще один об`єкт нерухомості, внаслідок чого площа збільшилася до 187,6 кв.м. В 2014 році зазначений об`єкт знову було реконструйовано, збільшено площу до 223, 6 кв.м. Та в 2017 році зазначений об`єкт нерухомості був проданий ОСОБА_3 та ОСОБА_8 іншій особі - ОСОБА_4 . Відтак ОСОБА_3 не є належним відповідачем у цій справі, оскільки право власності на 278/1000 частини квартир АДРЕСА_5 вже давно вибуло з його володіння.

Ухвалою суду від 03.08.2023 до участі у справі в якості другого відповідача залучено ОСОБА_4 .

Ухвалою суду від 07.09.2023 закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті.

Ухвалою суду від 17.10.2023 первинного відповідача ОСОБА_5 замінено на ОСОБА_1 .

В судовому засіданні представник Приморської окружної прокуратури м. Одеси позовні вимоги із викладених у позовній заяві і відповіді на відзив підстав підтримав та просив задовольнити позов.

Представник ОСОБА_3 в судовому засіданні проти задоволенні адміністративного позову заперечувала з підстав, викладених у відзиві на адміністративний позов.

До суду з`явився ОСОБА_4 , який проти задоволення позову не заперечував та вважав можливим з його боку укласти охоронний договір.

Інші учасники справи до суду не з`явилися, про час та місце судового розгляду повідомлені належним чином, у зв`язку із чим справу розглянуто за їх відсутності відповідно до ч. 3 ст. 205 КАС України.

Вислухавши пояснення учасників справи та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість адміністративного позову та наявність підстав для його часткового задоволення.

Судом встановлено, що будівля за адресою: АДРЕСА_2 , споруджений у 1887 році за проєктом архітектора ОСОБА_6 є пам`яткою містобудування та архітектури місцевого значення, який прийнятий під охорону держави рішенням Одеського обласного виконавчого комітету від 27.12.1991 № 580. Наказом Міністерства культури і туризму України № 728/0/16-08 від 20.06.2008 об`єкт занесено до Державного реєстру нерухомих пам`яток України під охоронним номером 209-Од.

Розглядуваний адміністративний позов у межах пред`явлених позовних вимог, побудований на інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, зокрема про те, що квартира АДРЕСА_4 , належить на праві спільної часткової власності:

- ОСОБА_5 204/1000 часток на підставі договору дарування № 1383 від 27.10.2021;

- ОСОБА_2 518/1000 часток на підставі договору дарування № 1366 від 18.10.2019;

- ОСОБА_3 278/1000 часток на підставі договору дарування У-948 від 07.09.2004.

Під час розгляду справи в суді первинним відповідачем - ОСОБА_5 на підставі договору дарування № 840 від 28.04.2023 передано у власність ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє ОСОБА_2 204/1000 часток квартири АДРЕСА_4 .

Викладене також підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, індексний номер рішення: 67445456 від 03.05.2023.

Пунктом 11 Договору дарування встановлено, що ОСОБА_9 та Обдаровувана є особами першого ступеня споріднення. Відчужувана частка квартири, відповідно до п. 2 Договору, належала дарувальнику ОСОБА_5 на праві приватної спільної часткової власності на підставі Договору дарування № 1383 від 27.10.2021.

У зв`язку із цим за клопотанням представника Приморської окружної прокуратури м. Одеси ухвалою суду від 17.10.2023 первинного відповідача ОСОБА_5 замінено на ОСОБА_1 , яка наразі є власницею 204/1000 часток квартири АДРЕСА_4 .

Крім того, з огляду на матеріали справи, у зв`язку з тим, що станом на січень 2021 року власниками квартири АДРЕСА_3 , були ОСОБА_7 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , Департаментом підготовлено приписи до зазначених осіб № 5-2/7 від 26.01.2021, № 05-02/9 від 27.01.2021, № 05-02/10 від 27.01.2021 з вимогами надати Департаменту правовстановлюючу документацію для укладання охоронного договору.

Відповідно до договору дарування № 1383 від 27.10.2021 ОСОБА_7 безоплатно передав у власність ОСОБА_5 майно, яке належало йому на підставі Договору дарування № 7-1117 від 30.04.1996 року, а саме 204/1000 часток квартири АДРЕСА_5 .

У зв`язку з тим, що власниками квартири АДРЕСА_3 є ОСОБА_5 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , з якими не укладено охоронний договір, Департаментом направлено припис № 5-2/19 від 16.02.2022 з вимогою надати правовстановлюючу документацію для укладання охоронного договору.

Зважаючи на те, що на теперішній час приписи Департаменту культури, національностей, релігій та охорони об`єктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації не виконані, а охоронний договір не укладено, заступник керівника Приморської окружної прокуратури м. Одеси звернувся до суду із даним адміністративним позовом.

Однак в ході судового розгляду справи судом встановлено, що 07.09.2004 між ОСОБА_10 та ОСОБА_3 укладено договір дарування, відповідно до умов якого ОСОБА_10 подарувала, а ОСОБА_3 прийняв в дар 278/1000 (двісті сімдесят вісім тисячних) частин восьмикімнатної квартири під АДРЕСА_5 , загальною площею 235, 9 кв.м., житловою 155,2 кв.м. Вказаний договір було посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Задорожнюк В.К. та зареєстровано в реєстрі за № У-948.

Згідно копії технічного паспорту, ОСОБА_10 була власником 278/1000 частин квартири АДРЕСА_5 та складалась загалом з 44, 1 кв.м. житлової площі, з яких з яких 1-а кімната площею 26,4 кв.м., 2 - a кімната - 17,7 кв.м. Окрім того, згідно даних технічного паспорту, вона також була власником окремої кухні, площею 9,3 кв.м., 1 комфорочної газової плити, санвузол 2, 4 кв.м., коридор загальний 15,3; 5,2; 10,1 кв.м. Зазначений технічний паспорт датований серпнем 2004 року.

12.10.2004 ОСОБА_3 та ОСОБА_8 , яка була також власницею частини квартири, було отримано дозвіл на виконання будівельних робіт №675/04, який було видано інспекцією державного архітектурного будівельного контролю на підставі якого було проведено будівельні роботи та об`єднано певні кімнати між

собою.

23.12.2004 на замовлення ОСОБА_3 та ОСОБА_8 було виготовлено новий технічний паспорт, згідно якого ОСОБА_3 є власником 278/1000 частин квартири АДРЕСА_1 , ОСОБА_8 є власницею 109/2000, 109/2000, 408/2000 частин квартири АДРЕСА_5 .

Згідно даних, що містяться в технічному паспорті від 23.12.2004, жилі і підсобні приміщення квартири розміщені на І поверсі III-поверхового будинку являють собою загальну квартиру, що складається з основної кімнати торговий зал - 106, 5 кв.м., окрема кухня 9,9 кв.м., 1 комфорочна газова плита, окремий санвузол 2,4 кв.м., окремий туалет 1,2; 1,1 кв.м., загальний коридор 31,5 кв.м., підсобне приміщення 9,8 кв.м.

02.03.2005 на ім`я ОСОБА_8 та ОСОБА_3 було виготовлено новий технічний паспорт на офіс-магазин, загальною площею 118, 6 кв.м., з яких 106, 5 кв.м. - основна площа, 12, 1 кв.м. - підсобна.

14.03.2005 виконавчим комітетом Одеської міської ради на ім`я ОСОБА_8 , ОСОБА_3 було видано Свідоцтво про право власності, згідно якого їм на праві спільної часткової власності (в рівних частках) кожному належить нежилі приміщення 1-го поверху, загальною площею 118,6 кв.м., що відображені у технічному паспорті від 02.03.2005.

Згодом ОСОБА_8 та ОСОБА_3 було набуто у власність також підвальне приміщення, за рахунок чого була розширена загальна площа нежитлового приміщення, що належало їм на праві власності за адресою АДРЕСА_7 .

17.11.2017 між ОСОБА_8 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого ОСОБА_8 , ОСОБА_3 передали майно, а ОСОБА_4 прийняв у власність нежитлове приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_7 , загальною площею 223, 6 кв.м.

З викладеного слідує, що станом на сьогоднішній день, ОСОБА_3 вже давно не є власником 278/1000 частин квартири АДРЕСА_5 .

Зазначена частина майна починаючи з 14.03.2005 стала частиною нежитлових приміщень офісу-магазину 1-го поверху за адресою АДРЕСА_7 , загальною площею 118,6 кв.м., що належало ОСОБА_11 та ОСОБА_3 на праві спільної часткової власності.

17.11.2017 ОСОБА_3 та ОСОБА_8 продали нежитлове приміщення ОСОБА_4 , який в судовому засіданні проти цього не заперечував та визнав позовні вимоги в частині, що стосуються його обов`язку укласти договір охорони, як власника об`єкта нерухомого майна, що знаходиться в будівлі, яка визнана пам`яткою містобудування та архітектури місцевого значення.

Таким чином, в ході судового розгляду справи, судом встановлено, що на даний час власниками (співвласниками) об`єктів нерухомості по АДРЕСА_2 є ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 .

Оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, а також достатність та взаємний зв`язок у їх сукупності, суд вважає позовні вимоги підлягаючими частковому задоволенню у зв`язку з наступним.

Правові, організаційні, соціальні та економічні відносини у сфері охорони культурної спадщини з метою її збереження, використання об`єктів культурної спадщини у суспільному житті, захисту традиційного характеру середовища в інтересах нинішнього і майбутніх поколінь регулює Закон України «Про охорону культурної спадщини» від 8 червня 2000 року № 1805-ІІІ (далі Закон №1805-ІІІ).

За Преамбулою згаданого Закону встановлено, що об`єкти культурної спадщини, які знаходяться на території України, у межах її територіального моря та прилеглої зони, охороняються державою.

Охорона об`єктів культурної спадщини є одним із пріоритетних завдань органів державної влади та органів місцевого самоврядування.

Статтею 1 Закону №1805-ІІІ передбачено, що об`єкт культурної спадщини - визначне місце, споруда (витвір), комплекс (ансамбль), їхні частини, пов`язані з ними рухомі предмети, а також території чи водні об`єкти (об`єкти підводної культурної та археологічної спадщини), інші природні, природно-антропогенні або створені людиною об`єкти незалежно від стану збереженості, що донесли до нашого часу цінність з археологічного, естетичного, етнологічного, історичного, архітектурного, мистецького, наукового чи художнього погляду і зберегли свою автентичність.

Пам`ятка культурної спадщини (далі - пам`ятка) - це об`єкт культурної спадщини, який занесено до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, або об`єкт культурної спадщини, який взято на державний облік відповідно до законодавства, що діяло до набрання чинності цим Законом, до вирішення питання про включення (невключення) об`єкта культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам`яток України.

Охорона культурної спадщини - це система правових, організаційних, фінансових, матеріально-технічних, містобудівних, інформаційних та інших заходів з обліку (виявлення, наукове вивчення, класифікація, державна реєстрація), запобігання руйнуванню або заподіянню шкоди, забезпечення захисту, збереження, утримання, відповідного використання, консервації, реставрації, ремонту, реабілітації, пристосування та музеєфікації об`єктів культурної спадщини.

Частиною 1 статті 3 Закону № 1805-ІІІ визначено, що державне управління у сфері охорони культурної спадщини покладається на Кабінет Міністрів України, спеціально уповноважені органи охорони культурної спадщини.

До спеціально уповноважених органів охорони культурної спадщини належать: центральні органи виконавчої влади, що забезпечують формування та реалізують державну політику у сфері охорони культурної спадщини; орган виконавчої влади Автономної Республіки Крим; обласні, районні, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації; виконавчий орган сільської, селищної, міської ради.

За змістом пункту 17 частини 1 статті 6 Закону № 1805-ІІІ до повноважень органу виконавчої влади Автономної Республіки Крим, органів охорони культурної спадщини обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій відповідно до їхньої компетенції належить укладення охоронних договорів на пам`ятки.

Частинами 1, 3 та 4 статті 23 Закону № 1805-ІІІ передбачено, що усі власники пам`яток, щойно виявлених об`єктів культурної спадщини чи їх частин або уповноважені ними органи (особи) незалежно від форм власності на ці об`єкти зобов`язані укласти з відповідним органом охорони культурної спадщини охоронний договір.

Порядок укладання охоронних договорів та їхні типові форми затверджуються Кабінетом Міністрів України. Відсутність охоронного договору не звільняє особу від обов`язків, що випливають із цього Закону.

Власник або уповноважений ним орган, користувач зобов`язані утримувати пам`ятку в належному стані, своєчасно провадити ремонт, захищати від пошкодження, руйнування або знищення відповідно до цього Закону та охоронного договору (ч. 1 ст. 24 Закону № 1805-ІІІ).

Статтею 25 Закону № 1805-ІІІ визначено, що надання об`єктів культурної спадщини, що є пам`ятками, в користування юридичним та фізичним особам з науковою, культурно-освітньою, туристичною та іншою метою здійснюється з дотриманням встановлених цим Законом вимог. Юридичні та фізичні особи, у користуванні яких перебувають пам`ятки, відповідають за їхню збереженість і зобов`язані дотримувати вимог органів охорони культурної спадщини. Юридичні та фізичні особи зобов`язані забезпечити збереженість пам`яток на землях, якими вони користуються, та укладати з органами охорони культурної спадщини охоронні договори.

З аналізу вищенаведених норм права слідує, що об`єкти культурної спадщини охороняються законом навіть при відсутності належним чином укладеного охоронного договору. В той же час, охоронний договір встановлює чіткі вимоги для збереження історичних пам`яток та інших об`єктів, що становлять культурну цінність.

Пунктом 2 Порядку укладення охоронних договорів на пам`ятки культурної спадщини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.2001 № 1768 (далі - Порядок № 1768) передбачено, що, власник пам`ятки чи її частини або уповноважений ним орган (особа) зобов`язаний не пізніше ніж через один місяць з моменту отримання пам`ятки чи її частини у власність або у користування укласти охоронний договір з відповідним органом охорони культурної спадщини.

При цьому, охоронний договір встановлює режим використання пам`ятки культурної спадщини чи її частини, у тому числі території, на якій вона розташована (п. 1 Порядку №1768).

Водночас, у пункті 5 Порядку № 1768 зазначено, що в охоронному договорі, складеному за зразком згідно з додатком, зазначаються особливості режиму використання пам`ятки, види і терміни виконання реставраційних, консерваційних, ремонтних робіт, робіт з упорядження її території, інших пам`яткоохоронних заходів, необхідність яких визначається відповідним органом охорони культурної спадщини.

Відповідно до пункту 6 Порядку № 1768 до охоронного договору додаються: 1) акт технічного стану пам`ятки (форма якого затверджується центральним органом виконавчої влади у сфері охорони культурної спадщини) на момент укладення охоронного договору. Для ансамблів (комплексів) складається окремий акт на кожний їх об`єкт. Акт технічного стану поновлюється не рідше ніж раз на 5 років. Якщо стан пам`ятки значно змінився (після проведення ремонтних, реставраційних та інших робіт чи внаслідок дії чинників, що призвели до руйнування або пошкодження), - у п`ятиденний термін після його зміни; 2) опис культурних цінностей і предметів, які належать до пам`ятки, знаходяться на її території чи пов`язані з нею і становлять історичну, наукову, художню цінність, з визначенням місця і умов зберігання та використання; 3) план поверхів пам`яток-будівель і споруд (у масштабі 1:100); 4) план інженерних комунікацій та зовнішніх мереж (за наявності); 5) генеральний план земельної ділянки, на якій розташована пам`ятка (у масштабі 1:50, 1:100, 1:500, 1:1000 або 1:2000); 6) паспорт пам`ятки.

Таким чином, з аналізу положень Закону №1805-ІІІ та Порядку №1768 слідує, що юридичні або фізичні особи, у власності яких перебувають об`єкти культурної спадщини чи їх частини, зобов`язані укласти з відповідним органом охорони культурної спадщини охоронний договір встановленого зразка, до якого мають бути додані додаткові документи. Тобто, обов`язок укладення охоронного договору покладається саме на власника пам`ятки, а не на орган охорони культурної спадщини, і саме власник повинен бути його ініціатором.

Такий самий висновок викладений Верховним Судом у постанові від 13 грудня 2018 року у справі № 826/4605/16, у постанові від 23 грудня 2019 року у справі № 806/1536/18 та у постанові від 19 лютого 2021 року у справі № 826/25854/15.

Так, Верховний Суд в постанові від 23.12.2019 у справі № 806/1536/18 вказав, що охоронний договір за своєю правовою природою є адміністративним договором. Наразі охоронний договір є актом за участю суб`єкта владних повноважень та співвласника пам`ятки культурної спадщини, має форму договору, визначає взаємні права та обов`язки його учасників у публічно-правовій сфері (реалізація державного управління охороною культурної спадщини) і укладається на підставі ст. 23 Закону № 1805-ІІІ. Укладання такого договору відбувається замість видання індивідуального акта органу охорони культурної спадщини, яким покладається на власника зобов`язання щодо забезпечення збереження пам`ятки, щойно виявленого об`єкта культурної спадщини чи її (його) частини. Укладання охоронних договорів спрямоване на реалізацію державної політики у сфері охорони культурної спадщини. Такими договорами не вирішується питання власності на об`єкт культурної спадщини, а встановлюється режим використання пам`яток та відповідальність за порушення такого режиму. Законом передбачається обов`язкове укладення власником пам`ятки чи її частини охоронного договору з відповідним органом культурної спадщини вже після переходу права власності.

Окрім того, у наведеній постанові Верховного Суду міститься і правовий висновок з приводу того, що однією з ознак, що дозволяють відрізнити адміністративний договір від цивільно-правового, є мета його укладення.

З огляду на те, що сфера функціонування адміністративного договору це відповідна система державного управління на будь-якому ієрархічному рівні, метою адміністративного договору є реалізація конкретних державних функцій, виражених у встановлених у законодавстві повноваженнях того чи іншого органу.

У свою чергу, мета цивільно-правового договору це задоволення потреб суб`єктів цивільно-правових відносин, отримання прибутку та відповідних майнових і немайнових благ об`єктів цивільного обороту.

Отже, укладення охоронного договору на пам`ятку культурної спадщини спрямовано на реалізацію норм Закону України «Про охорону культурної спадщини», випливає з владних управлінських функцій суб`єкта владних повноважень, передбачених законом, а, відповідно, містить владне зобов`язання для іншого суб`єкта договору.

У пункті 4 ч.1 ст.19 КАС України встановлено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у спорах, що виникають з приводу укладання, виконання, припинення, скасування чи визнання нечинними адміністративних договорів.

З огляду на викладене, питання, зокрема, щодо укладення охоронюваного договору у зв`язку з реалізацією Закону України «Про охорону культурної спадщини», який є публічно-правовим договором (адміністративним договором) мають розглядатися за правилами КАС України.

Будівля за адресою: АДРЕСА_2 - це прибутковий будинок Шварца, споруджений у 1887 році за проєктом архітектора ОСОБА_6 і є пам`яткою. Зазначена будівля прийнята під охорону держави рішенням Одеського обласного виконавчого комітету № 580 від 27.12.1991, як пам`ятка містобудування та архітектури місцевого значення.

Наказом Міністерства культури і туризму України № 728/0/16-08 від 20.06.2008 об`єкт занесено до Державного реєстру нерухомих пам`яток України під охоронним номером 209-Од.

Отже, із наведених обставин слідує, що вказана будівля має статус об`єкту культурної спадщини, а, відповідно, підпадає під об`єкти, які охороняються державою в силу вимог Закону №1805-ІІІ.

За встановлених судом обставин випливає висновок, що всупереч імперативних приписів Закону №1805-ІІІ, саме ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , та ОСОБА_4 , як власники об`єктів нерухомого майна у вищезазначеному будинку, не виконали свого обов`язку з укладення охоронного договору з органом охорони культурної спадщини на вказану вище пам`ятку архітектури.

У рішенні Конституційного Суду України від 14.12.2011р. № 19-рп/2011 зазначено, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч. 2 ст. З Конституції України); для здійснення такої діяльності органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії.

У постанові від 15.07.2019р. у справі № 420/5625/18 Верховний Суд дійшов висновку, що під судовим захистом прав розуміється передбачений законодавством засіб, за допомогою якого може бути досягнуте припинення, запобігання, усунення порушення права, його відновлення і (або) компенсація витрат, викликаних порушенням права; обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів.

Право суспільства на збереження історичних пам`яток та інших об`єктів, що становлять культурну цінність, гарантоване статтею 54 Конституції України.

Відповідно до ст. 131-1 Конституції України на органи прокуратури покладено функцію представництва інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Згідно з ч.4 ст.5 КАС України суб`єкти владних повноважень мають право звернутися до адміністративного суду виключно у випадках, визначених Конституцією та законами України.

Відповідно до вимог ч. 3 ст.23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Частиною 4 ст.23 Закону України «Про прокуратуру», передбачено, що наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень.

Частиною 4 ст. 53 КАС України встановлено, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави.

У даному спорі приватне право (інтерес) відповідача протиставляється публічному інтересу, який виражається у збереженні та охороні історико-культурної спадщини.

Відтак, забезпечення справедливого балансу приватного та публічного інтересів у даній справі полягає у необхідності дотримання відповідачами вимог законодавства про охорону культурної спадщини, визначених, зокрема, Законом №1805-ІІІ.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 21.08.2019 у справі № 826/12524/18.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що у спірних правовідносинах бездіяльність відповідачів щодо не укладення охоронного договору на вищенаведений об`єкт, який є пам`яткою архітектури, порушує інтереси держави, оскільки упродовж майже 15 років (з 20.06.2008 по 11.12.2023) не вживаються передбачені законом заходи для збереження об`єкта культурної спадщини.

Отже, державний інтерес у цій справі полягає у зупиненні порушень відповідачами законодавства щодо охорони культурної спадщини шляхом спонукання до укладення ними охоронного договору на пам`ятку культурної спадщини з метою встановлення режиму використання пам`ятки та відповідальності відповідачів за порушення такого режиму.

При цьому, оскільки в ході судового розгляду справи, судом встановлено, що на даний час власниками (співвласниками) об`єктів нерухомості в будинку по АДРЕСА_7 ріг АДРЕСА_6 є ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , то позовні вимоги підлягають до часткового задоволення саме в частині цих власників об`єктів нерухомості. Наполягання прокурати зобов`язати, серед інших, ОСОБА_3 укласти охоронний договір - не узгоджується із встановленими судом обставинами, а саме факту вибуття з власності останнього об`єктів нерухомого майна за вказаною вище адресою.

Суд також враховує встановлений ст.3 Конституції України, ст. 6 КАС України принцип верховенства права, який в адміністративному судочинстві зобов`язує суд надавати законам та іншим нормативно-правовим актам тлумачення у спосіб, який забезпечує пріоритет прав людини при вирішенні справи. Тлумачення законів та нормативно-правових актів не може спричиняти несправедливих обмежень прав людини.

Вирішуючи спір, суд також враховує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Зважаючи на встановлені у справі обставини та з огляду на приписи норм чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість адміністративного позову та наявність підстав для його часткового задоволення.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить із того, що відповідно до ч.2 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову суб`єкта владних повноважень з відповідача стягуються виключно судові витрати суб`єкта владних повноважень, пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз.

За таких обставин та враховуючи відсутність доказів понесення суб`єктом владних повноважень судових витрат, пов`язаних із залученням свідків та проведенням експертиз, підстави для розподілу судових витрат у суду відсутні.

Керуючись ст.ст. 242-246 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов заступника керівника Приморської окружної прокуратури м. Одеси Дмитра Великодного (65009, м. Одеса, вул. Черняховського, 6) в інтересах держави в особі Департаменту культури, національностей, релігій та охорони об`єктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації (65107, м. Одеса, вул. Канатна, 83; ) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_8 ; РНОКПП НОМЕР_1 ), ОСОБА_2 ( АДРЕСА_9 ; РНОКПП НОМЕР_2 ), ОСОБА_3 ( АДРЕСА_10 ; РНОКПП НОМЕР_3 ); РНОКПП НОМЕР_4 ), ОСОБА_4 (), третя особа Міністерство культури та інформаційної політики України (01601, м. Київ, вул. Івана Франка, 19), про зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Зобов`язати ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 протягом одного місяця з дати набрання рішенням суду законної сили укласти з Департаментом культури, національностей, релігій та охорони об`єктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації охоронний договір на об`єкт культурної спадщини місцевого значення прибутковий будинок Шварца, споруджений у 1887 році за проектом архітектора ОСОБА_6 , за адресою: АДРЕСА_2 , на умовах і в порядку визначеними постановою КМУ № 1768 від 28.12.2001.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст.255 КАС України.

Рішення може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 15.12.2023.

Суддя І.В. Завальнюк