Справа № 320/17600/23
Суддя: Губська Людмила Вікторівна
Дата ухвалення: 2023-12-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач - Губська Л.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2023 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Губської Л.В.,

суддів: Епель О.В., Карпушової О.В.,

за участю секретаря Ольховської М.Г.,

представника позивача Одинець Л.П.,

представника відповідача Білоуса В.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України на рішення Київського окружного адміністративного суду від 28 вересня 2023 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати наказ відповідача по особовому складу від 03.04.2023 №186 о/с щодо його звільнення зі служби в поліції;

- поновити його на посаді головного оперуповноваженого 13-го відділу (протидії злочинам у небанківському фінансовому секторі) 2-го управління (протидії організованим формам злочинності в органах державної влади) відповідача;

- стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 18.04.2023 і до дня ухвалення рішення суду.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у період з 07.11.2015 по 17.04.2023 проходив службу в поліції. 03.04.2023 ним подано рапорт про звільнення зі служби в поліції за власним бажанням з 17.04.2023, проте 14.04.2023 ним було подано засобами електронного зв`язку рапорт про відкликання раніше поданого рапорту про звільнення, який, однак, не було прийнято відповідачем до уваги. Звертає увагу, що після закінчення строку попередження про звільнення він не залишив службу в поліції та продовжував виконувати роботу, не вимагав розірвання трудового договору. Стверджує, що ним було реалізовано право на відкликання рапорту про звільнення зі служби в поліції, наслідком чого є протиправність його звільнення спірним наказом.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 28 вересня 2023 адміністративний позов задоволено.

При цьому, суд виходив з того, що звільнення позивача за рапортом про звільнення за власним бажанням без врахування рапорту про відкликання рапорту про звільнення є порушенням його прав як працівника поліції, тобто оскаржуваний наказ є протиправним та підлягає скасуванню.

Не погодившись з таким рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій вказуючи на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким у задоволені адміністративного позову відмовити у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що у зв`язку із зазначенням позивачем у рапорті про звільнення за власним бажанням конкретної дати припинення служби в поліції, означену дату погоджено керівництвом Департаменту, а відтак вихід позивача на роботу після вказаної дати не є підставою для скасування спірного наказу. При цьому, на думку відповідача, положення ст. 38 Кодексу законів про працю України можуть застосовуватись, якщо особа не була звільнена після закінчення двох тижнів з моменту попередження про звільнення, при цьому, у спірних відносинах позивача вже було звільнено, а відтак після 17.04.2023 він не перебував у трудових відносинах з Департаментом. Наголошує, що рапорт позивача від 14.04.2023 про відкликання рапорту про звільнення його зі служби в поліції до Департаменту станом на 20.04.2023 не надходив, оскільки керівництвом Департаменту не встановлювались інші альтернативні способи комунікації, ніж безпосередня подача працівником рапортів до керівництва департаменту або канцелярії. Крім того, поданий 14.04.2023 ОСОБА_1 рапорт електронною поштою не містив електронного підпису, тобто такий рапорт не може бути визнаний документом, що має юридичну силу. Крім того, на думку апелянта, отримання позивачем трудової книжки, витягу з оскаржуваного наказу особисто є свідченням того, що він погодився із звільненням.

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін та зазначає про безпідставність доводів, викладених в апеляційній скарзі.

В судовому засіданні представник відповідача вимоги апеляційної скарги підтримав, наполягав на її задоволенні, в той час, як представник позивача проти цього заперечувала, просила залишити рішення суду без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Так, судом установлено і підтверджується матеріалами справи, що наказом Департаменту від 07.12.2022 №565 о/с полковника поліції ОСОБА_1 призначено на посаду головного оперуповноваженого 13-го відділу (протидії злочинам у небанківському фінансовому секторі) 2-го управління (протидії організованим формам злочинності в органах державної влади) Департаменту.

03.04.2023 позивачем на ім`я начальника Департаменту подано рапорт про звільнення зі служби в поліції відповідно до п. 7 (за власним бажанням) ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» з 17.04.2023.

14.04.2023 позивачем на електронну адресу Департаменту надіслано репорт, яким повідомлено, що рішення про звільнення прийнято ним передчасно, у зв`язку з чим раніше поданий позивачем рапорт від 03.04.2023 про звільнення його зі служби в поліції відкликає та просить його не розглядати.

Наказом Департаменту від 03.04.2023 №186 о/с позивача звільнено зі служби в поліції з 17.04.2023 відповідно до п. 7 (за власним бажанням) ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію».

Вказаний наказ є предметом цього позову, оскільки позивач вважає його протиправним.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з ч.ч. 1,2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач як суб`єкт владних повноважень не довів суду, що діяв правомірно, в той час, як позивач свої доводи довів і обґрунтував належним чином.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Частиною 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначає Закон України від 02.07.2015 № 580-VIII «Про Національну поліцію» (далі - Закон № 580-VIII).

Відповідно до ст. 2 Закону № 580-VIII завданнями поліції є надання поліцейських послуг у сферах: забезпечення публічної безпеки і порядку; охорони прав і свобод людини, а також інтересів суспільства і держави; протидії злочинності; надання в межах, визначених законом, послуг з допомоги особам, які з особистих, економічних, соціальних причин або внаслідок надзвичайних ситуацій потребують такої допомоги.

Частиною 1 статтею 60 Закону № 580-VIII встановлено, що відносини, що виникають у зв`язку зі вступом, проходженням та припиненням служби в поліції, регулюються цим Законом та іншими нормативно-правовими актами з питань проходження служби в поліції.

Згідно п. 7 ч.ч. 1, 3 ст. 77 Закону № 580-VIII поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється за власним бажанням.

День звільнення вважається останнім днем служби.

Відповідно до п. 4 «Прикінцевих та Перехідних положень» Закону № 580-VIII до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечать цьому Закону.

Приписами Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.07.1991 №114 (далі - Положення №114), передбачено, що це Положення визначає порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов`язки.

Відповідно до п. 10 Положення №114 особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ користуються всіма соціально-економічними, політичними та особистими правами і свободами, виконують усі обов`язки громадян, передбачені Конституцією та іншими законодавчими актами, а їх права, обов`язки і відповідальність, що випливають з умов служби, визначаються законодавством, Присягою, статутами органів внутрішніх справ і цим Положенням.

Згідно пп. «ж» п. 64 Положення №114 особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік)за власним бажанням - при наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків.

Особи рядового і начальницького складу, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніш як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт за командою (п. 68 Положення №114).

Суд звертає увагу, що нормативно-правові акти, які були прийняті до утворення поліції і не суперечать законодавству про останню, мають застосовуватися, як спеціальні норми права, до правовідносин, що виникають з приводу проходження служби поліцейськими до прийняття відповідних нормативно-правових актів.

Спеціальним актом законодавства, нормами якого врегульовані спірні правовідносини та чинним на час їх виникнення є Положення №114.

При цьому, п. 4 розділу XI «Прикінцевих та перехідних» положень Закону №580-VIII передбачено можливість застосування норм Положення №114 при вирішенні питання щодо дотримання відповідачем процедури звільнення позивача зі служби в поліції.

Верховний Суд України в постанові від 24.06.2014 №21-241а14 зазначив, що згідно з п. 68 Положення №114 особи рядового і начальницького складу, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніш як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт за командою.

Така позиція законодавця, на відміну від загального правила про обов`язок попередити власника чи уповноважений ним орган про звільнення за власним бажанням за два тижні, обумовлена особливим правовим положенням працівника органу внутрішніх справ, що стосується, наприклад, виконання ним обов`язків по забезпеченню безпеки громадян та громадського порядку, здійснення оперативно-розшукових заходів тощо.

Отже, видача уповноваженим органом наказу про звільнення працівника поліції зі служби до закінчення передбаченого п. 68 Положення №114 строку, якщо таке прохання не міститься у рапорті про звільнення, є протиправним.

Разом з тим, у межах передбаченого п. 68 Положення №114 строку з дня подання рапорту про звільнення сторони трудового договору вправі домовитися про звільнення у більш короткий строк. Такою домовленістю між сторонами (проханням), зокрема, слід вважати зазначення у рапорті конкретної дати, з якої (до настання якої) працівник поліції має бажання звільнитися зі служби до закінчення передбаченого п. 68 Положення строку та згоду уповноваженого органу звільнити цього працівника у визначений ним термін.

Аналогічна правова позиція наведена у постанові Верховного Суду від від 14.01.2021 у справі №822/1093/18, від 09.02.2021 у справі №826/10404/16, від 11.08.2021 у справі №826/7075/16.

Як вже зазначалося вище, згідно пп. «ж» п. 64 Положення №114 особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) за власним бажанням - при наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків.

Тобто, обов`язковою умовою для звільнення за пп. «ж» пункту 64 Положення №114 є наявність поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків.

Водночас про такі причини позивач у рапорті від 03.04.2023 не зазначав, а відповідачем наявність таких причин не з`ясовувалася.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідачем при звільненні позивача не враховано вимоги Положення №114.

Крім того, згідно ч.ч. 1, 2 ст. 38 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Таким чином, загальними нормами трудового законодавства передбачено право працівника розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні.

При цьому, якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Таке правило зумовлене тим, що після закінчення зазначеного терміну працівник може залишитися на роботі й не вимагати розірвання трудового договору.

Отже, КЗпП України цією правовою нормою надає працівникові безумовне право на відмову від раніше поданої ним заяви про звільнення за власним бажанням протягом двотижневого строку і власник або уповноважений ним орган не має права звільняти таку особу до закінчення строку попередження.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 10.03.2020 у справі № 803/959/17, від 03.12.2020 у справі № 140/3179/19.

Як зазначалось вище, позивачем подано рапорт від 03.04.2023 про звільнення зі служби в поліції з 17.04.2023.

Водночас, до закінчення строку, про який домовилися позивач та відповідач шляхом зазначення у рапорті конкретної дати (17.04.2023), позивачем подано 14.04.2023 до Департаменту рапорт про відкликання рапорту про звільнення зі служби в поліції.

Вказаний рапорт надісланий на електронну адресу відповідача 14.04.2023 о 10:23, про що свідчить скріншот з електронної пошти позивача, оригінал якого досліджено судом першої інстанції у судовому засіданні 13.06.2023.

Відповідно до п. 4 Інструкції з діловодства в системі Національної поліції України, затвердженої наказом Національної поліції України «Приймання та первинне опрацювання кореспонденції до апарату поліції» від 20.05.2016 №414:

1) доставка документів до органів та підрозділів поліції здійснюється, як правило, з використанням засобів поштового зв`язку і електрозв`язку, а також кур`єрською службою та фельд`єгерським зв`язком або безпосередньо працівниками органів та підрозділів поліції;

9) документи, що надійшли до апарату поліції у неробочий час, приймаються оперативним черговим чергової служби підрозділу організаційно-аналітичного забезпечення та оперативного реагування;

19) службові документи, отримані як виняток, безпосередньо працівниками органу чи підрозділу поліції й адресовані цьому органу чи підрозділу поліції або конкретно комусь з його керівників, а також документи, одержані електронною поштою та факсимільним зв`язком, необхідно передавати до підрозділу документального забезпечення для реєстрації.

Отже, з аналізу положень Інструкції вбачається про можливість приймання відповідачем кореспонденції засобами електрозв`язку, у тому числі у неробочий час.

Однак відповідачем рапорт від 14.04.2023, поданий у робочий час (п`ятницю) о 10:23, не був взятий до уваги.

Крім того, з листа Департаменту від 20.04.2023 №4904/55/01-2023 за наслідками розгляду електронного звернення позивача стосовно проходження служби повідомлено, що станом на сьогодні до ДСР не надходив оригінал його рапорту щодо бажання подальшого проходження служби та скасування рапорту від 03.04.2023 без посилань на законодавчо встановлені обмеження щодо надіслання такого рапорту засобами електрозв`язку.

При цьому, матеріали справи містять копію журналу вхідної кореспонденції за період з 14.04.2023 по 17.04.2023, з якого вбачається, що рапорт позивача від 14.04.2023 був зареєстрований 17.04.2023.

Отже, правильним є висновок суду першої інстанції, що у відповідача були відсутні підстави для звільнення позивача зі служби до спливу обумовленого сторонами строку від дня попередження позивачем про своє бажання звільнитися 03.04.2023 до дня, зазначеного у рапорті - 17.04.2023.

При цьому, судом не встановлено факту запрошення на посаду позивача іншої особи, якій відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Враховуючи вищевказані правові норми та обставини справи, суд зазначає, що дії відповідача суперечать вимогам законодавства, оскільки до закінчення встановленого строку позивач мав право відкликати поданий ним рапорт, чим і скористався.

Більш того, факт подання позивачем відповідного рапорту свідчить про відсутність його волевиявлення щодо звільнення. В свою чергу, відсутність належного волевиявлення дає підстави вважати про відсутність наміру працівника звільнитись саме за власним бажанням.

Крім того, суд зазначає, що у відносинах звільнення за власним бажанням діє правило, за яким звільнення є одностороннім волевиявленням працівника-поліцейського, який подав рапорт про звільнення за власним бажанням, він у будь-який момент до закінчення обумовленого сторонами строку з моменту подання рапорту може його відкликати і звільнення у такому випадку не проводиться.

Також, працівник не підлягає звільненню у випадку, коли цей строк закінчився, і він не залишив місце роботи і не вимагає припинення трудових відносин.

Така позиція міститься у постанові Верховного Суду від 06.06.2023 у справі №380/7509/22.

Виходячи з аналізу викладених норм чинного законодавства, дослідження наявних доказів у справі, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що звільнення позивача за рапортом про звільнення за власним бажанням без врахування рапорту про відкликання рапорту про звільнення є порушенням його прав як працівника поліції, а тому є підставою для визнання протиправним та скасування оскаржуваного наказу.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, тобто прийняте рішення відповідає матеріалам справи та вимогам закону, і не підлягає скасуванню.

Водночас, апеляційна скарга не містить доводів щодо правильності розрахунку суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, тому в цій частині рішення суду не переглядається.

Згідно ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

При цьому, судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України - залишити без задоволення.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 28 вересня 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду.

Постанова в повному обсязі складена і підписана 14.12.2023.

Головуючий-суддя: Л.В. Губська

Судді: О.В. Епель

О.В. Карпушова