Справа № 380/7136/23
Суддя: Шавель Руслан Миронович
Дата ухвалення: 2023-12-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2023 рокуЛьвівСправа № 380/7136/23 пров. № А/857/20703/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Шавеля Р.М.,

суддів Бруновської Н.В. та Хобор Р.Б.,

з участю секретаря судового засідання - Василюк В.Б.,

а також сторін (їх представників):

від позивача Шокало В.С.;

від відповідача - Писарев О.Ю.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Львівської митниці (утвореної як відокремлений підрозділ Державної митної служби України) на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 28.09.2023р. в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Львівської митниці (утвореної як відокремлений підрозділ Державної митної служби України) про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення із займаної посади та розірвання контракту про проходження державної служби; поновлення на публічній службі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу (суддя суду І інстанції: Сподарик Н.І.; час та місце ухвалення рішення суду І інстанції: 12 год. 16 хв. 28.09.2023р., м.Львів; дата складання повного тексту рішення суду І інстанції: 05.10.2023р.),-

В С Т А Н О В И В:

07.04.2023р. (згідно з відомостями реєстраційної позначки суду першої інстанції) позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив:

визнати протиправним та скасувати наказ Львівської митниці № 205-о від 16.03.2023р. «Про звільнення ОСОБА_1 »;

поновити ОСОБА_1 на посаді начальника відділу митного оформлення № 1 митного поста «Смільниця» Львівської митниці;

стягнути із Львівської митниці на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з дня звільнення по день винесення рішення судом першої інстанції (а.с.1-4).

Розгляд цієї справи вирішено судом першої інстанції проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (у письмовому провадженні) за наявними матеріалами справи (а.с.28 і на звороті).

Згідно ухвали суду від 01.05.2023р. суд перейшов до розгляду справи за правилами загального позовного провадження із повідомленням (викликом) сторін; призначив підготовче судове засідання в справі (а.с.71 і на звороті).

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 28.09.2023р. заявлений позов задоволено; визнано протиправним та скасовано наказ Львівської митниці № 205-о від 16.03.2023р. «Про звільнення ОСОБА_1 »; зобов`язано відповідача поновити позивача на посаді начальника відділу митного оформлення № 1 митного поста «Смільниця» Львівської митниці з 17.03.2021р.; стягнуто із Львівської митниці на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 162843 грн. 80 коп.; рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та стягнення на його користь середнього заробітку в межах суми стягнення за один місяць в розмірі 24426 грн. 65 коп. допущено до негайного виконання; встановлено порядок виконання рішення суду в частині стягнення коштів (а.с.162-167).

Не погодившись із винесеним судовим рішенням, його оскаржив відповідач Львівська митниця, який в поданій апеляційній скарзі, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, що у своїй сукупності призвело до помилкового вирішення спору, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду та прийняти нову постанову, якою в задоволенні заявленого позову відмовити (а.с.170-174).

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що факт наявності волевиявлення у позивача на звільнення за взаємною домовленістю підтверджується його заявою від 16.03.2023р., якою ОСОБА_1 просив його звільнити із займаної посади за угодою сторін, поданою 16.03.2023р.

Факт наявності волевиявлення та виникнення такого у відповідача підтверджується резолюцією начальника митниці «В наказ звільнити з 16.03.2023р.» на зазначеній заяві позивача.

Таким чином, між ОСОБА_1 , та суб`єктом призначення досягнуто згоди про розірвання трудового договору за п.1 ст.36 КЗпП України та ч.2 ст.86 Закону України «Про державну службу» шляхом подання відповідної заяви позивачем та погодження її керівником митниці.

Отже, подаючи заяву на звільнення, позивач виявив волевиявлення, та висловив письмово своє бажання бути звільненим з Львівської митниці, не заперечував проти такої заяви і керівник Львівської митниці, оскільки негайно прийняв заяву та проставив свою резолюцію на заяві на звільнення ОСОБА_1 .

Суд першої інстанції однобічно розглянув справу, не врахував доказів, представлених відповідачем, не надав правової оцінки показанням допитаних свідків.

Наголошує, що Закону України «Про державну службу» не вимагає узгодження дати звільнення в письмовій формі; згідно показань свідка ОСОБА_2 дата звільнення між ним і позивачем, а відтак відсутність дати звільнення у написаній позивачем заяві не впливає на предмет спору.

Окрім цього, суд першої інстанції правильно встановив відсутність тиску на позивача при написання заяви про звільнення; після написання такої позивач її не відкликав, інших дій, які б свідчили про відсутність волевиявлення на припинення державної служби не вчиняв.

Таким чином, суд першої інстанції проігнорував наступні обставини, підтверджені доказами:

домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою існувала; вона підтверджується письмовою заявою позивача та резолюцією керівника митниці на ній. Дата звільнення з цієї підстави була узгоджена сторонами усно перед написанням заяви, що підтверджується показами свідка ОСОБА_2 ;

волевиявлення позивача на припинення трудового договору в момент видання наказу про звільнення (16.03.2023р.) було, при цьому таке було вільним та тиск на нього не чинився (жодні докази протилежного відсутні);

ОСОБА_3 до моменту видачі наказу не заявляв про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін.

Представник позивача адвокат Шокало В.С. скерував до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому останній вважає її необґрунтованою і такою, що не підлягає до задоволення. Наголошує на тому, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального і процесуального законодавства та ухвалив законне і справедливе судове рішення, що відповідає усталеній судовій практиці (а.с.189-198).

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача на підтримання поданої скарги, заперечення представника позивача, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Як встановлено під час судового розгляду, позивач ОСОБА_4 проходив службу в органах державної митної служби, починаючи з 26.12.2012р. (а.с.7-9).

26.12.2012р. позивач склав Присягу державного службовця.

01.07.2021р. наказом Львівської митниці № 60-о «По особовому складу» призначено ОСОБА_1 з 02.07.2021р. на посаду начальника відділу митного оформлення № 1 митного поста «Смільниця» Львівської митниці (а.с.63 і на звороті).

01.07.2021р. між Львівською митницею як відокремленим підрозділом Державної митної служби України та позивачем укладено контракт № 608 про проходження державної служби (а.с.66-69).

Наказом № 205-о від 16.03.2023р. «Про звільнення ОСОБА_1 » позивача звільнено з 16.03.2023р. із займаної посади начальника відділу митного оформлення № 1 митного поста «Смільниця» Львівської митниці», за угодою сторін, відповідно до ч.2 ст.86 Закону України № 889-VIII від 10.12.2015р. «Про державну службу», керуючись п.1 ст.36 КЗпП України.

Відповідно до п.2 цього наказу розірвано контракт про проходження державної служби № 608 від 01.07.2021р., укладений з ОСОБА_1 на посаді начальника відділу митного оформлення № 1 митного поста «Смільниця» Львівської митниці».

Підставою для винесення оскаржуваного наказу зазначено: заява ОСОБА_1 , резолюція в.о. начальника Львівської митниці на заяві ОСОБА_1 від 16.03.2023р. (а.с.13-14).

21.03.2023р. позивачем скеровано на адресу Львівської митниці цінним листом з описом вкладення заяву про відкликання заяви про звільнення за згодою сторін (а.с.15-16).

27.03.2023 позивач отримав від АТ «Укрпошта» повідомлення, що Львівська митниця не забирає надіслане ним поштове відправлення. У зв`язку з цим, позивач відсканував свою заяву, підписав її особистим ЕЦП та скерував її на адресу електронної пошти Львівської митниці ().

В подальшому позивач отримав електронного листа від Відділу реєстрації та обробки кореспонденції Львівської митниці, у якому йому було повідомлено, що Відділ не приймає та не реєструє заяви від працівників Львівської митниці (а.с.19-20).

04.04.2023р. позивач прибув на Львівську митницю, де його було ознайомлено із оскаржуваним наказом від 16.03.2023р. та видано трудову книжку.

Листом № 7.2-1/12/8.19/8217 від 05.04.2023р. Львівська митниця на адвокатський запит від 28.03.2023р. надала копії документів, що стали підставою для видачі оскаржуваного наказу про звільнення позивача, в тому числі копію заяви про звільнення без узгодженої дати звільнення та дати її написання (а.с.21, 23-26).

Вважаючи своє звільнення протиправним та проведеним без дійсного волевиявлення на припинення відносин державної служби, під тиском керівництва митниці, позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із розглядуваним позовом.

Приймаючи рішення по справі та задовольняючи заявлений позов, суд першої інстанції виходив з того, що заява ОСОБА_1 про звільнення із займаної посади за угодою сторін не містить волевиявлення (пропозиції) позивача та визначення строку, з якого трудовий договір пропонується розірвати за угодою сторін.

Також резолюція керівника відповідача, проставлена на цій заяві, не може вважатися досягненням сторонами згоди щодо припинення трудового договору та дати звільнення, що в свою чергу позбавляє роботодавця права на звільнення працівника за угодою сторін.

Крім цього, як свідчить зміст заяви ОСОБА_1 , остання не містить ні дати, з якої позивач має намір звільнитися, ні дати її підписання.

За таких обставин суд дійшов висновку про недосягнення сторонами трудового договору згоди щодо припинення трудових відносин з підстав, визначених в п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України.

Водночас, частина 3 ст.83 Закону України «Про державну службу», яка регламентує припинення державної служби за ініціативою державного службовця або за угодою сторін, визначає, що суб`єкт призначення зобов`язаний звільнити державного службовця у строк, визначений у поданій ним заяві.

Таким чином, недосягнення сторонами згоди щодо припинення трудового договору та відсутність узгодженої дати звільнення, позбавляє роботодавця права на звільнення працівника за угодою сторін.

Оскільки ОСОБА_1 не визначив у поданій ним заяві строк звільнення з держаної служби, тому у відповідача не виникло обов`язку для реалізації такої заяви у відповідності до вимог ч.3 ст.86 Закону № 889-VIII, посилання на яку містить спірний наказ.

Суд також врахував, що 21.03.2023р. позивач скерував на адресу Львівської митниці цінним листом з описом вкладення заяву про відкликання заяви про звільнення за згодою сторін, однак 27.03.2023р. отримав від АТ «Укрпошта» повідомлення про неможливість вручення поштового відправлення відповідачу. У подальшому позивач скерував таку заяву на адресу електронної пошти Львівської митниці, однак отримав електронного листа від Відділу реєстрації та обробки кореспонденції Львівської митниці, у якому йому було повідомлено, що відділ не приймає та не реєструє заяви від працівників Львівської митниці.

Твердження ОСОБА_1 стосовно факту наявності психологічного тиску під час написання ним заяви на звільнення перевірені судом та з`ясовано, що позивач власноручно писав заяву про звільнення з посади і матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що така заява була подана внаслідок вчинення на позивача тиску зі сторони в.о. начальника Львівської митниці. Суд не надає оцінки твердженню позивача про психологічний тиск, а здійснює розгляд справи на підставі зібраних доказів.

Колегія суддів вважає, що наведені висновки суду першої інстанції відповідають нормам матеріального права і узгоджуються із фактичним обставинам справи, з наступних підстав.

Із змісту заявленого ОСОБА_1 позову слідує, що його предметом є оскарженням припинення державної служби та звільнення з посади начальника відділу митного оформлення № 1 митного поста «Смільниця» Львівської митниці, за угодою сторін, на підставі ч.2 ст.86 Закону України «Про державну службу» та п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України.

При цьому, підставами заявленого позову визначені відсутність належного волевиявлення позивача на звільнення за угодою сторін, відсутність домовленості сторін про припинення державної служби за взаємною згодою, скерування позивачем заяви про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення спірних відносин за взаємною згодою.

Також позивач наголошує на тому, що вказана заява на звільнення написана ним під тиском керівника митниці.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначає Закон України № 889-VIII від 10.12.2015р. «Про державну службу».

Згідно з п.1 ст.1 цього Закону визначено, що державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави.

Відповідно до ч.2 ст.5 вказаного Закону відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Згідно з вимогами ст.83 зазначеного Закону державна служба припиняється: 1) у разі втрати права на державну службу або його обмеження (стаття 84 цього Закону); 2) у разі закінчення строку призначення на посаду державної служби (стаття 85 цього Закону); 3) за ініціативою державного службовця або за угодою сторін (стаття 86 цього Закону); 4) за ініціативою суб`єкта призначення (стаття 87 цього Закону); 5) у разі настання обставин, що склалися незалежно від волі сторін (стаття 88 цього Закону); 6) у разі незгоди державного службовця на проходження державної служби у зв`язку із зміною її істотних умов (стаття 43 цього Закону); 7) у разі виходу державного службовця на пенсію або досягнення ним 65-річного віку, якщо інше не передбачено законом; 8) у разі застосування заборони, передбаченої Законом України «Про очищення влади»; 9) з підстав, передбачених контрактом про проходження державної служби (у разі укладення) (стаття 88-1 цього Закону).

Як слідує з приписів ст.86 вказаного Закону державний службовець має право звільнитися зі служби за власним бажанням, попередивши про це суб`єкта призначення у письмовій формі не пізніш як за 14 календарних днів до дня звільнення (ч.1).

Державний службовець може бути звільнений до закінчення двотижневого строку, передбаченого частиною першою цієї статті, в інший строк за взаємною домовленістю із суб`єктом призначення, якщо таке звільнення не перешкоджатиме належному виконанню обов`язків державним органом (ч.2).

Суб`єкт призначення зобов`язаний звільнити державного службовця у строк, визначений у поданій ним заяві, у випадках, передбачених законодавством про працю (ч.3).

Наведені положення кореспондуються із приписами ч.1 ст.36 КЗпП України, згідно з пунктом 1 якої однією з підстав припинення трудового договору є угода сторін.

Відповідно до ч.1 ст.21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

За загальним правилом волевиявлення сторін трудового договору оформляється шляхом написання працівником заяви про прийом на роботу, а зі сторони власника (роботодавця) шляхом постановлення відповідного наказу про прийняття на роботу.

За тим же загальними правилом формальне оформлення припинення трудового договору за угодою сторін здійснюється з боку працівника шляхом написання заяви про звільнення із вказанням підстави та строку звільнення, а згода роботодавця на запропоновані працівником умови підтверджується відповідним наказом про звільнення, що повинен відповідати умовам запропонованим працівником.

В разі дотримання наведених умов може мати місце досягнення між сторонами (працівник та роботодавець) згоди щодо підстав та порядку припинення трудового договору (угода сторін в розумінні положень КЗпП України). При цьому саме строк звільнення запропонований працівником та погоджений роботодавцем у наказі про звільнення є ключовою ознакою припинення трудового договору за угодою сторін, яка відрізняє вказану підставу звільнення від інших, в тому числі від загальної звільнення за ініціативою працівника із обов`язковим попередженням роботодавця за 14 днів (ст.38 КЗпП України, ч.1 ст.86 Закону України «Про державну службу»).

Згідно з роз`ясненнями, які викладені в п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992р. «Про практику розгляду судами трудових спорів», при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами.

Отже, діючим законодавством не встановлено відповідного порядку чи строків припинення трудового договору за угодою сторін, у зв`язку з чим вони визначаються працівником і власником або уповноваженим ним органом у кожному конкретному випадку. Припинення трудового договору за п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору, пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу. За угодою сторін може бути припинено як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір. Припинення трудового договору за п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України не передбачає попередження про звільнення ні від працівника, ні від власника або уповноваженого ним органу. День закінчення роботи визначається сторонами за взаємною згодою. Пропозиція (ініціатива) і сама угода сторін про припинення трудового договору за п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України можуть бути викладені як в письмовій, так і в усній формі. Якщо працівник подає письмову заяву про припинення трудового договору, то в ній мають бути зазначені прохання звільнити його за угодою сторін і дата звільнення. Саме ж оформлення припинення трудового договору за угодою сторін має здійснюватися лише в письмовій формі. У наказі (розпорядженні) і трудовій книжці зазначаються підстава звільнення за угодою сторін з посиланням на п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України і раніше домовлена дата звільнення.

Таким чином, основними умовами угоди про припинення трудового договору за п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України, щодо яких сторони трудового договору повинні дійти згоди, є підстава припинення трудового договору та строк, з якого договір припиняється. Визначення дати звільнення за згодою сторін є обов`язковою умовою такого звільнення, оскільки сприяє свідомому волевиявленню працівника щодо звільнення з підстав, передбачених п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України, а також частиною 2 ст.86 Закону України «Про державну службу». Відсутність належного волевиявлення свідчить про відсутність підстав для висновку про наявність наміру працівника звільнитись саме за угодою сторін, а сама по собі згода роботодавця задовольнити прохання працівника про звільнення також не означає наявність угоди про припинення трудового договору за угодою сторін.

Виходячи зі змісту поняття «угода сторін» в контексті припинення трудового договору, така угода тлумачиться як вільне волевиявлення обох сторін, за наявністю якого роботодавцем та найманим працівником досягається спільна згода на припинення трудових відносин у визначений строк.

Законодавством не встановлено відповідного порядку чи строків припинення трудового договору за угодою сторін, у зв`язку з чим вони визначаються працівником і власником або уповноваженим ним органом у кожному конкретному випадку.

Згідно усталеної судової практики для цілей застосування п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України суд під час вирішення такого спору повинен з`ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видання наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін; чи була згода власника або уповноваженого ним органу на анулювання угоди сторін про припинення трудового договору.

У свою чергу, Верховний Суд у постанові від 29.06.2022р. у справі № 640/18748/19 зауважив, що якщо державний службовець подає письмову заяву про звільнення за цією підставою, то в ній має бути зазначено прохання звільнити його за угодою сторін i бажану дату звільнення, яка може співпадати з датою подачі заяви. Своєю чергою, суб`єкт призначення, розглядаючи цю заяву вирішує чи погоджуватися на таку пропозицію чи ні. Саме у цьому і полягає процедура досягнення згоди між сторонами, коли державний службовець і суб`єкт призначення спільно вирішують коли і як звільнитися державному службовцю.

Отож, подання працівником заяви про розірвання трудового договору повинно бути добровільним і виражати його волевиявлення щодо звільнення з роботи.

Згідно встановлених обставин справи слідує, що підставою для винесення оскаржуваного наказу та звільнення ОСОБА_1 з посади начальника відділу митного оформлення № 1 митного поста «Смільниця» з 16.03.2023р. за угодою сторін слугувала заява позивача.

Із змісту цієї заяви слідує, що вона містить прохання позивача звільнити його із займаної посади за згодою сторін, при цьому така не містить вказівки на бажану дату звільнення, не зазначає про дату написання такої заяви.

Позивач у своїх доводах наголошує на тому, що заяву про звільнення за угодою сторін було написано без дати звільнення та під тиском посадових осіб митниці. Вказана заява не відповідала його дійсному волевиявленню.

Оцінюючи в сукупності вищевикладене, а також дійсні обставини справи (час та місце написання заяви, відсутність життєвих обставин, які б вимагали звільнення позивача зі служби в митних органах), а також поведінку самого позивача, який намагався відкликати написану ним заяву, колегія суддів приходить до переконливого висновку про відсутність домовленості сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою.

Водночас, ключове значення в цій справі має зміст поданої ОСОБА_1 заяви про звільнення, в якій відсутні визначення дати, з якої повинні припинитися відносини державної служби. Крім цього, заява про звільнення не містить дати її написання. Інших доказів погодження сторонами дати звільнення за згодою сторін під час судового розгляду не представлено.

У свою чергу, резолюція керівника митниці на вказаній заяві не спростовує вищевказаних недоліків та не може підміняти собою зміст заяви державного службовця на звільнення.

Частина 3 ст.83 Закону України «Про державну службу», яка регламентує припинення державної служби за ініціативою державного службовця або за угодою сторін, визначає, що суб`єкт призначення зобов`язаний звільнити державного службовця у строк, визначений у поданій ним заяві.

Водночас, в заяві ОСОБА_1 такий строк не визначений, доказів погодження цього строку в інший спосіб відповідачем не представлено.

Отже, відсутність належного волевиявлення не дає підстав уважати наявність наміру службовця звільнитися саме за угодою сторін, а сама лише згода суб`єкта призначення задовольнити заяву службовця про звільнення не означає наявності угоди про припинення служби саме з підстав, передбачених п.1 ст.36 КЗпП України

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недосягнення сторонами трудового договору згоди щодо припинення трудових відносин з підстав, визначених у п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України.

В свою чергу, недосягнення сторонами згоди щодо припинення трудового договору та відсутність узгодженої дати звільнення, позбавляє роботодавця права на звільнення працівника за угодою сторін.

Аналогічний висновок висловив Верховний Суд в постановах від 03.04.2019р. у справі № 803/497/18, від 06.02.2019р. у справі № 816/1389/16, від 21.11.2018р. у справі № 820/243/16.

Водночас, 21.03.2023р. позивачем скеровано на адресу Львівської митниці цінним листом з описом вкладення заяву про відкликання заяви про звільнення за згодою сторін, однак 27.03.2023р. позивач отримав від АТ «Укрпошта» повідомлення, що Львівська митниця не забирає надіслане ним поштове відправлення. Позивач скерував таку заяву на адресу електронної пошти Львівської митниці, однак в подальшому позивач отримав електронного листа від Відділу реєстрації та обробки кореспонденції Львівської митниці, у якому йому було повідомлено, що відділ не приймає та не реєструє заяви від працівників Львівської митниці.

Таким чином, позивач відкликав свою заяву про звільнення до моменту ознайомлення із наказом про звільнення (про такий був повідомлений 04.04.2023р. згідно врученого органом поштового зв`язку листа відповідача № 7.4-1-12/10/6055 від 16.03.2023р. - а.с.43 і на звороті).

Окрім цього, під час ознайомлення 04.04.2023р. із спірним наказом позивач вчинив напис на ньому про свою незгоду зі звільненням, написання заяви на звільнення під примусом, а також про її подальше відкликання (зворот а.с.65).

Вказані обставини позивач підтвердив, будучи допитаним як свідок під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Сукупність таких обставин дає підстави для логічного та послідовного висновку про те, що сторони не погодили всі істотні умови угоди, а тому звільнення позивача на підставі п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України, ч.2 ст.86 Закону України «Про державну службу» здійснено без відповідної згоди на це позивача.

В розрізі викладеного, колегія суддів критично оцінює показання свідка ОСОБА_2 , керівника митниці, про узгодження дати звільнення між ним і позивачем, оскільки такі не відповідають іншим обставинам справи.

Також із змісту апеляційної скарги слідує, що пропозиція на звільнення за згодою сторін поступила від суб`єкта призначення, а дату звільнення сторони погодили усно. Водночас, будь-яких причин для таких дій відповідач не навів; не вказав зміст порушень, допущених позивачем, які призвели до необхідності його звільнення; неможливості належного оформлення заяви про звільнення; необхідності такого поспішного (в день написання заяви і проставлення резолюції) припинення державної служби з позивачем.

Відтак, за відсутності логічного пояснення такої поведінки суб`єкта призначення колегія суддів надає перевагу доводам сторони позивача, які є логічними і послідовними, підкріплюються вищеперерахованими доказами.

У свою чергу, висновки суду про недоведеність вчинення психологічного тиску на позивача в момент написання заяви не оскаржені позивачем (такий не подавав апеляційну скаргу на рішення суду). Також відповідач категорично заперечує вказану обставину.

Частина 6 ст.43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.

Згідно з ч.1 ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Відповідно до п.2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затв. спільним наказом Міністерства праці України та Міністерства соціального захисту населення України № 58 від 29.07.1993р., днем звільнення вважається останній день роботи.

Оскільки позивача звільнено 16.03.2023р., то поновленню він підлягає з наступного дня 17.03.2023р.

Таким чином, обчислення періоду вимушеного прогулу слід проводити саме з 17.03.2023р. по 28.09.2023р. (по день ухвалення рішення суду).

З огляду на те, що позивача було протиправно звільнено з Львівської митниці, позивач ОСОБА_1 підлягає поновленню на тій посаді та у тому органі, з якого він був протиправно звільнений, а саме на посаді начальника відділу митного оформлення № 1 митного поста «Смільниця» Львівської митниці.

Відповідно до ч.2 ст.235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника згідно з ч.1 ст.27 Закону України «Про оплату праці» визначається за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затв. постановою КМ України № 100 від 08.02.1995р.

Відповідно до п.21 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМ України № 100 від 08.02.1995р.

Згідно з пп.«з» п.1 Порядку обчислення середньої заробітної плати він також застосовується при обчисленні середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Абзацом 3 п.2 вказаного Порядку передбачено, що у всіх інших випадках (крім випадків обчислення середньої заробітної плати для оплати щорічної відпустки) збереження середньої заробітної плати і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Пунктом 3 зазначеного Порядку встановлено, що при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку. Суми нарахованої заробітної плати враховуються у тому місяці, за який вони нараховані та у розмірах, в яких вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі. Премії та інші виплати, які виплачуються за два місяці або більш тривалий період, при обчисленні середньої заробітної плати включаються шляхом додавання до заробітку кожного місяця розрахункового періоду частини, що відповідає кількості відпрацьованих робочих днів періоду (місяців), за які такі премії та інші виплати нараховані. Така частина визначається діленням суми нарахованих премій та інших виплат на кількість відпрацьованих робочих днів періоду, за який вони нараховані, та множенням на кількість відпрацьованих робочих днів кожного місяця, що відноситься до розрахункового періоду для обчислення середньої заробітної плати. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Відповідно до п.5 цього Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

За правилами п.8 вказаного Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

В матеріалах справи знаходиться довідка № 97/7.4-22/51 від 29.03.2023р. про заробіток позивача за вересень 2022 року - лютий 2023 року, з якої убачається, що позивач за січень 2023 року отримав заробітну плату в розмірі 24426 грн. 65 коп. та за лютий 2023 року в розмірі 24426 грн. 65 коп., тривалість вказаного періоду склала 42 робочих дні (а.с.26).

Звідси, середньоденний заробіток позивача за січень-лютий 2023 року становить 1163 грн. 17 коп. (48853 грн. 30 коп./42 робочі дні).

Із урахуванням кількості робочих днів вимушеного прогулу за період з 17.03.2023р. по 28.09.2023р. (140 робочих днів), розмір середнього заробітку, що підлягає виплаті позивачу, становить 162843 грн. 80 коп. (140 днів х 1163 грн. 17 коп.).

За таких обставин середній заробіток позивача за час вимушеного прогулу становить 162843 грн. 80 коп., який слід стягнути з відповідача Львівської митниці.

Відповідно до ч.3 п.3 розділу ІІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати, затв. постановою КМ України № 100 від 08.02.1995р., суми нарахованої заробітної плати, крім премій (в тому числі за місяць) та інших заохочувальних виплат за підсумками роботи за певний період, враховуються у тому місяці, за який вони нараховані, та у розмірах, в яких вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт.

Окрім цього, об`єктом оподаткування резидента є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід (п.163.1 ст.163 ПК України).

Відповідно до пп.164.1.1 п.164.1 ст.164 ПК України загальний оподатковуваний дохід складається з доходів, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання), доходів, які оподатковуються у складі загального річного оподатковуваного доходу, та доходів, які оподатковуються за іншими правилами, визначеними цим Кодексом.

Як передбачено пп.168.1.1 п.168.1 ст.168 ПК України, податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок.

Відповідно до абз.5 п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки, справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час вимушеного прогулу, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів.

Крім того, утриманням податку на доходи фізичних осіб, військового збору та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів.

Враховуючи те, що обов`язок щодо нарахування, утримання та сплати податку із суми доходу та відповідальність за утримання (нарахування) та сплату (перерахування) збору покладається на юридичну особу (її філію, відділення, інший відокремлений підрозділ), колегія суддів вважає, що визначення суми податку на доходи фізичних осіб, військового збору та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування покладається на відповідача.

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Із урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до переконливого висновку про те, що заявлений позов є підставним та обґрунтованим, а тому підлягає до задоволення, з вищевикладених мотивів.

Інші зазначені відповідачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції не встановив неправильного застосування норм матеріального права, порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення і погоджується з висновками суду першої інстанції у справі, якими вимоги позивача задоволені у визначений спосіб.

Оцінюючи в сукупності обставини справи та враховуючи вищенаведені положення законодавства, колегія суддів приходить до переконання про те, що заявлений позов є підставним та обґрунтованим, через що підлягає до задоволення.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для скасування останнього колегія суддів не вбачає.

За правилами ст.139 КАС України понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги належить покласти на апелянта Львівську митницю.

Керуючись ст.139, ч.3 ст.243, ст.310, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Львівської митниці (утвореної як відокремлений підрозділ Державної митної служби України) на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 28.09.2023р. в адміністративній справі № 380/7136/23 залишити без задоволення, а вказане рішення суду без змін.

Понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на апелянта Львівську митницю (утворену як відокремлений підрозділ Державної митної служби України).

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення; у випадку оголошення судом апеляційної інстанції лише вступної та резолютивної частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. М. Шавель
судді Н. В. Бруновська
Р. Б. Хобор
Дата складання повного тексту судового рішення: 14.12.2023р.