Справа № 360/1145/23
Суддя: Волгіна Н.П.
Дата ухвалення: 2023-12-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 грудня 2023 року Справа№360/1145/23

Донецький окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Волгіної Н.П., розглянувши в письмовому порядку за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Луганського окружного адміністративного суду,

Державної судової адміністрації України

про визнання протиправними дій, визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до Луганського окружного адміністративного суду із позовом до Луганського окружного адміністративного суду, Державної судової адміністрації України, в якому просить суд:

- визнати протиправними дії Луганського окружного адміністративного суду щодо нарахування та виплати позивачу суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року включно із застосуванням обмеження, передбаченого статтею 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік»;

- зобов`язати Луганський окружний адміністративний суд здійснити перерахунок та виплату позивачу суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року включно в сумі 180 371,86 грн, обчисливши її відповідно до вимог ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», без застосування обмеження, передбаченого ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік»

- визнати протиправною бездіяльність Державної судової адміністрації України щодо не забезпечення фінансування виплати належної позивачу суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року включно в повному обсязі без застосування обмеження, передбаченого статтею 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік»;

- зобов`язати Державну судову адміністрацію України здійснити фінансування виплати належної позивачу суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року включно в сумі 180 371,86 грн без застосування обмеження, передбаченого статтею 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік».

Позовні вимоги обґрунтовані наступним.

Указом Президента України від 19 листопада 2010 року № 1046/2010 «Про призначення суддів» позивач призначена на посаду судді Луганського окружного адміністративного суду строком на п`ять років.

З 20 грудня 2010 року відповідно до наказу голови Луганського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2010 року № 255-ос працює суддею цього суду.

Указом Президента України від 3 квітня 2017 року № 95/2017 «Про призначення суддів» позивач призначена на посаду судді Луганського окружного адміністративного суду, на якій здійснюю повноваження до цього часу.

В період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року Луганський окружний адміністративний суд нараховував та виплачував позивачу суддівську винагороду в обмеженому згідно зі ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» розмірі, а саме: у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року.

Сума обмеження суддівської винагороди за цей період склала 180 371,86 грн.

Позивач зазначає, що розмір її суддівської винагороди за спірний період не відповідав розміру, установленому ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Згідно зі ст. 130 Конституції України держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Частиною 1 ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» встановлено, що суддівська винагорода регулюється саме цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Рішенням Конституційного суду України від 28 серпня 2020 року № 10-р/2020 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення: частин 1, 3 ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14 листопада 2019 року № 294-ІХ зі змінами; абз. 9 п. 2 розділу II «Прикінцеві положення» Закону України Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13 квітня 2020 року № 553-ІХ.

Враховуючи наведене, нарахування та виплата їй суддівської винагороди першим відповідачем із обмеженням, встановленим ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», є протиправним.

Також зазначає, що згідно зі ст. 148 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» фінансування всіх судів України здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України, а відповідно до ст.ст. 151, 152 цього ж закону Державна судова адміністрація України є органом, що здійснює організаційне та фінансове забезпечення діяльності судової влади у межах встановлених законом повноважень та забезпечує належні умови діяльності судів.

Отже, Луганський окружний адміністративний суд є розпорядником бюджетних коштів нижчого рівня, а головним розпорядником коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів є Державна судова адміністрація України.

Просить позов задовольнити (а.с. 1-5).

У відзиві на позов та додаткових поясненнях Луганський окружний адміністративний суд заперечує проти задоволення позовних вимог позивача, обґрунтовуючи свої заперечення наступним.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

Луганський окружний адміністративний суд є розпорядником бюджетних коштів нижчого рівня.

Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 23 Бюджетного кодексу України будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.

Згідно зі ст. 149 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, визначених Державним бюджетом на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України.

Статтею 29 Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13 квітня 2020 року № 553-ІХ, який опубліковано 17 квітня 2020 року, було встановлено, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-СоV-2, заробітна плата працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховується у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року.

Обмеження, встановлене у ч. 1 ст. 29, застосовується також при нарахуванні суддівської винагороди суддям […], а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами […].

На підставі наведених норм з 18 квітня 2020 року нарахування та виплата позивачу суддівської винагороди здійснювалось із врахуванням зазначених обмежень.

Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України, викладеної в Рішенні від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з ч. 1 ст. 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

Відповідач зазначає, що у 2020 році Луганським окружним адміністративним судом приймався наказ щодо застосування обмеження, передбачених ст. 29 Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» (в редакції Закону № 553-IX від 13 квітня 2020 року), але суд позбавлений можливості надати копію цього наказу, так як 25 червня 2022 року за офіційними повідомленнями голови військово-цивільної адміністрації міста Сєвєродонецьк відбулося тимчасове захоплення міста, у тому числі захоплення адміністративної будівлі Луганського окружного адміністративного суду. Майно, в тому числі документація, Луганського окружного адміністративного суду залишилося на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження.

Зауважує, що як розпорядник коштів нижчого рівня Луганський окружний адміністративний суд не мав правових підстав для виплати суддівської винагороди поза межами видатків державного бюджету та без застосування обмежень, встановлених Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» (у редакції Закону № 553-ІХ).

Враховуючи наведене, в також беручи до уваги, що у спірному періоді були чинними положення ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», підстави для висновку про неправомірність дій Луганського окружного адміністративного суду у спірних відносинах відсутні.

Просить відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог (а.с. 37-40, 46-47).

У відзиві на позов Державна судова адміністрація України також заперечує проти задоволення позовних вимог позивача, зазначаючи наступне.

Статтею 148 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що ДСА України здійснює функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів (крім Верховного Суду та вищих спеціалізованих судів).

Таким чином, ДСА України є головним розпорядником коштів Державного бюджету України щодо Луганського окружного адміністративного суду, а Луганський окружний адміністративний суд є розпорядником бюджетних коштів нижчого рівня.

Частиною 1 ст. 23 Бюджетного Кодексу України встановлено, що будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет.

Відповідно до абз. 1 ч. 1, ч. 4 ст. 48 Бюджетного кодексу України розпорядники бюджетних коштів беруть бюджетні зобов`язання та здійснюють платежі тільки в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами, враховуючи необхідність виконання бюджетних зобов`язань минулих років. Зобов`язання, взяті учасником бюджетного процесу без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, встановлених цим Кодексом та законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет), не вважаються бюджетними зобов`язаннями і не підлягають оплаті за рахунок бюджетних коштів. Взяття таких зобов`язань є порушенням бюджетного законодавства.

Витрати бюджету на покриття таких зобов`язань не здійснюються.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» з метою запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19 на всій території України з 12 березня 2020 року встановлено карантин.

Відповідно до ч.ч. 1 та 3 ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» (у редакції Закону № 553-ІХ) установлено, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. При цьому у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки.

Отже, нарахована заробітна плата, грошове забезпечення працівників, суддівська винагорода суддів відповідно до чинного законодавства була обмежена максимальним розміром 47 230 грн на місяць.

Відповідач зауважує, що рішення Конституційного Суду України від 28 серпня 2020 року № 10-р/2020 на правовідносини щодо періодів з 18 квітня 2020 року до 28 серпня 2020 року не може впливати, оскільки ці правовідносини виникли до його прийняття.

Посилається на правову позицію Верховного суду, викладену в ухвалі від 23 січня 2019 року у справі № 820/2462/17, у постановах від 25 липня 2019 року у справі № 804/3790/17, від 23 грудня 2019 року у справі № 814/1274/17.

Також зазначає, що кошторисні призначення Луганського окружного адміністративного суду за кодом економічної класифікації видатків (КЕКВ) 2111 "Заробітна плата" станом на 31 грудня 2020 року становили 145 256,3 тис.грн, зміни до кошторису Луганського окружного адміністративного суду стосовно зменшення бюджетних асигнувань за КЕКВ 2111 "Заробітна плата" Державною судовою адміністрацією України у 2020 році не вносились, бюджетні асигнування, передбачені цим кошторисом, відкриті в повному обсязі.

Наполягає, що ДСА України жодними своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю не здійснювала заходів, спрямованих на порушення прав та законних інтересів позивача.

Просить суд відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову (а.с. 51-55).

Ухвалою Луганського окружного адміністративного суду від 29 вересня 2023 року адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Луганського окружного адміністративного суду, Державної судової адміністрації України про визнання протиправними дій та бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії направлено голові Луганського окружного адміністративного суду для вирішення питання щодо прийняття розпорядження (а.с. 17).

Розпорядженням голови Луганського окружного адміністративного суду від 29 вересня 2023 року № 15/с адміністративну справу № 360/1145/23 передано до Першого апеляційного адміністративного суду для визначення підсудності (а.с. 20).

Ухвалою Першого апеляційного адміністративного суду від 9 жовтня 2023 року визначено, що адміністративна справа № 360/1145/23 за позовом ОСОБА_1 до Луганського окружного адміністративного суду, Державної судової адміністрації України про визнання протиправними дій та бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії підсудна Донецькому окружному адміністративному суду (а.с. 23).

19 жовтня 2023 року адміністративна справа № 360/1145/23 надійшла до Донецького окружного адміністративного суду (а.с. 27).

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 23 жовтня 2023 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні); зобов`язано відповідача надати суду докази по справі (а.с. 29-31).

1 та 6 листопада 2023 року судом отримано від Луганського окружного адміністративного суду відзив на позов, додаткові пояснення та довідка щодо нарахованої та сплаченої позивачу суддівської винагороди за квітень серпень 2020 року (а.с. 37-51).

22 листопада 2023 року до суду від Державної судової адміністрації України надійшов відзив на позов та додаткові докази по справі (а.с. 51-63).

Ухвалою суду від 11 грудня 2023 року зобов`язано Луганський окружний адміністративний суд надати суду додаткові докази по справі (а.с. 64).

14 грудня 2023 року судом отримано від Луганський окружний адміністративний суду додаткові докази по справі (а.с. 70-73).

Суд вважає за необхідне зазначити, що Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», у зв`язку із військовою агресією Російської Федерації в Україні введено воєнний стан із 5 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Указами Президента України від 14 березня 2022 року № 133/2022, від 18 квітня 2022 року № 259/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», від 22 квітня 2022 року № 259/2022, від 17 травня 2022 року № 341/2022, від 12 серпня 2022 № 573/2022, від 7 листопада 2022 року № 757/2022, від 6 лютого 2023 року № 58/2023, від 1 травня 2023 року № 254/2023, від 26 липня 2023 року № 451/2023, затверджених Законами України «Про продовження дії воєнного стану в Україні» від 15 березня 2022 № 2119, від 21 квітня 2022 року № 2212, від 22 травня 2022 року № 2263, від 15 серпня 2022 року № 2500-IX, від 16 листопада 2022 року № 2738-IX, від 7 лютого 2023 року № 2915-IX (відповідно), від 2 травня 2023 року № 3057-IX, від 27 липня 2023 року № 3275-IX строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 5 год 30 хв 26 березня 2022 року строком на 30 діб, з 5 год 30 хв 25 квітня 2022 року строком на 30 діб, з 5 год 30 хв 25 травня 2022 року строком на 90 діб, з 5 год 30 хв 23 серпня 2022 року строком на 90 діб, з 5 год 30 хв 21 листопада 2022 року строком на 90 діб, з 5 год 30 хв 20 травня 2023 року строком на 90 діб, з 5 год 30 хв 18 серпня 2023 року строком на 90 діб, з 5 год 30 хв 16 листопада 2023 року строком на 90 діб.

Станом на день розгляду справи в Україні продовжує діяти воєнний стан.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

Позивач, ОСОБА_1 , є громадянкою України згідно паспорта НОМЕР_1 , який виданий 21 листопада 2008 року, РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_2 (а.с. 6-9, 1).

Перший відповідач, Луганський окружний адміністративний суд, , зареєстроване місцезнаходження: 93402 Луганська область, м. Сєвєродонецьк, пр.-т Космонавтів, буд. 18), є державним органом у системі правосуддя та належним відповідачем у справі (а.с. 42).

Другий відповідач, Державна судова адміністрація України, , зареєстроване місцезнаходження: 01601, Київська область, м. Київ, вул. Липська, буд. 18/5, є державним органом у системі правосуддя та належним відповідачем у справі (а.с. 56-57).

Указом Президента України «Про призначення суддів» № 1046/2010 від 19 листопада 2010 року (https://www.president.gov.ua/documents/089) ОСОБА_1 призначено на посаду судді Луганського окружного адміністративного суду строком на п`ять років.

Відповідно до записів у трудовій книжці НОМЕР_3 від 1 вересня 2004 року, Наказом Луганського окружного адміністративного суду № 255-ос від 20 грудня 2010 року ОСОБА_1 призначена строком на п`ять років на посаду судді відповідно до Указу Президента України від 19 листопада 2010 року № 1046/2010 (а.с. 11-14).

Указом Президента України від 3 квітня 2017 року № 95/2017 «Про призначення суддів» ОСОБА_1 призначена на посаду судді Луганського окружного адміністративного суду (https://www.president.gov.ua/documents/0).

Перебування позивача на посаді судді Луганського окружного адміністративного суду підтверджується також довідкою Луганського окружного адміністративного суду від 14 вересня 2023 року (вих. № 02-23/220/2023) (а.с. 15).

Відповідно до письмових пояснень Луганського окружного адміністративного суду, у 2020 році у зв`язку набранням з 18 квітня 2020 року чинності Законом України «Про внесення змін до Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13 квітня 2020 року № 553-ІХ, яким Закон України Про Державний бюджет України на 2020 рік доповнено, в тому числі, статтею 29, згідно з якою у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, - суддівська винагорода позивачу нараховується у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року, - судом було прийнято наказ щодо застосування щодо суддів вказаних обмежень (а.с. 37-39, 43).

Як вбачається з довідки про доходи від 14 вересня 2023 року № 02-23/220/2023, виданої Луганським окружним адміністративним судом, а також пояснень відповідачів, суддівська винагорода позивачу за період квітень-серпень 2020 року нараховувалась без застосуванням обмежень, встановлених ст. 29 Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік (в редакції Закону № 553-IX від 13 квітня 2020 року) (а.с. 15, 39, 54).

Також із вказаної довідки та пояснень відповідачів вбачається, що виплата позивачу суддівської винагороди у періоди з 18 квітня по 27 серпня 2020 року відбувалась із урахуванням обмежень, встановлених ст. 29 Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» (в редакції Закону № 553-IX від 13 квітня 2020 року), а саме: у квітні сума обмежень при виплаті позивачу суддівської винагороди склала 16 627,47 грн; у травні - 49 882,40 грн; у червні - 37 411,80 грн; у липні - 39 038,39 грн; у серпні - 37 411,80 грн; всього сума обмежень при виплаті позивачу суддівської винагороди за спріний період склала 180 371,86 грн.

Отже, першим відповідачем нарахування суддівської винагороди позивачу за період з 18 квітня по 28 серпня 2020 року здійснювалось відповідно до ст. 130 Конституції України та ст. 135 Закону № 1402-VIII, однак виплата суддівської винагороди за вказаний період здійснювалась з урахуванням обмежень, встановлених ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік».

На підставі пояснень сторін та наявних у справі матеріалів судом встановлено, що з 28 серпня 2020 року у зв`язку із прийняттям Конституційним Судом України 28 серпня 2020 року Рішення № 10-р/2020у, яким визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) положення ч.ч. 1, 3 ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» (в редакції Закону № 553-IX від 13 квітня 2020 року) суддівська винагорода позивачу нараховувалась та сплачувалась без врахування обмежень, встановлених ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» (а.с. 15, 37-39, 43, 73).

Відповідно до Кошторису Луганського окружного адміністративного суду (35079949) на 2020 рік, Плану асигнувань на 2020 рік, затверджених ДСА України, копії яких надані суду другим відповідачем, видатки на оплату праці (суддівська винагорода та заробітна плата працівникам суду) за кодом економічної класифікації видатків 2111 «заробітна плата» становили: по загальному фонду 17 815 400,00 грн, по спеціальному фонду 70 400,00 грн, разом 17 885 800,00 грн (а.с. 59-62).

Згідно із поясненнями другого відповідача, які не спростовані іншими учасниками справи, кошторисні призначення Луганському окружному адміністративному суду за зазначеним кодом КЕКВ (2111) станом на 31 грудня 2020 року становили 145 256,3 тис.грн; зміни до кошторису Луганського окружного адміністративного суду стосовно зменшення бюджетних асигнувань за КЕКВ 2111 «Заробітна плата» Державною судовою адміністрацією України у 2020 році не вносились; бюджетні асигнування, передбачені Луганському окружному адміністративному суду кошторисом на 2020 рік за КПКВК 0501020 "Забезпечення здійснення правосуддя місцевими, апеляційними судами та функціонування органів і установ системи правосуддя", за КЕВК 2111 "Заробітна плата" у сумі 145 256,3 тис.грн, були відкриті в повному обсязі (а.с. 53).

Будучи не згодною із тим, що у період з 18 квітня по 27 серпня 2020 року суддівська винагорода сплачувалась їй із обмеженнями, встановленими ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» (зі змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13 квітня 2020 року № 553-ІХ), позивач звернулась до суду із даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд виходить із наступного.

Згідно зі ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Відповідно до ст. 130 Конституції України держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Як зазначено у преамбулі Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VIIIвід 2 червня 2016 року (далі - Закон України «Про судоустрій і статус суддів», Закон № 1402-VIII) цей Закон визначає організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд.

Згідно з ч. 1 ст. 4 Закону № 1402-VIII судоустрій і статус суддів в Україні визначаються Конституцією України та законом.

Зміни до цього Закону можуть вноситися виключно законами про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (ч. 2 ст. 4).

Відповідно до ч. 1 ст. 135 Закону № 1402-VIII суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з ч. 2 ст. 135 Закону № 1402-VIII суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Відповідно до ч. 3 ст. 135 Закону № 1402-VIII (яка згідно із Рішенням Конституційного Суду № 4-р/2020 від 11 березня 2020 року діє в редакції Закону № 1774-VIII) базовий розмір посадового окладу судді становить: 1) судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року […].

У рішенні від 8 квітня 2016 року № 4-рп/2016 у справі № 1-8/2016 Конституційний Суд України зазначив, що конституційний принцип незалежності суддів забезпечує важливу роль судової влади в механізмі захисту прав і свобод людини і громадянина та є запорукою реалізації права на судовий захист, передбаченого ч. 1 ст. 55 Основного Закону України; положення Конституції України стосовно незалежності суддів, яка є невід`ємним елементом статусу суддів та їх професійної діяльності, пов`язані з принципом поділу державної влади та обумовлені необхідністю забезпечувати основи конституційного ладу й права людини, гарантувати самостійність і незалежність судової влади; гарантії незалежності суддів як необхідні умови здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом встановлені у базових законах з питань судоустрою, судочинства, статусу суддів, мають конституційний зміст і разом з визначеними Основним Законом України складають єдину систему гарантій незалежності суддів та повинні бути реально забезпечені.

Однією з гарантій незалежності суддів є їх належне матеріальне та соціальне забезпечення, зокрема надання суддям за рахунок держави суддівської винагороди. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності суддів.

Згідно із рішенням Конституційного Суду України від 3 червня 2013 року № 3-рп/2013у справі № 1-2/2013 будь-яке зниження рівня гарантій незалежності суддів суперечить конституційній вимозі неухильного забезпечення незалежного правосуддя та права людини і громадянина на захист прав і свобод незалежним судом, оскільки призводить до обмеження можливостей реалізації цього конституційного права, а отже, суперечить ч. 1 ст. 55 Конституції України.

У рішенні від 4 грудня 2018 року № 11-р/2018 у справі № 1-7/2018 (4062/15) Конституційний Суд України вказав, що обов`язок держави щодо забезпечення фінансування та належних умов для функціонування судів і діяльності суддів, закріплений у ст. 130 Конституції України, є однією з конституційних гарантій незалежності суддів. Системний аналіз положень Конституції України свідчить про те, що ними встановлено обов`язок держави забезпечити належні умови праці та фінансування для суддів, а отже, сформувати та законодавчо закріпити таку систему фінансування, в тому числі розмір винагороди суддів, яка гарантуватиме їх незалежність.

Зазначена позиція Конституційного Суду України узгоджується із положеннями Європейської хартії щодо статусу суддів від 10 липня 1998 року, у пп. 6.1 п. 6 якої зазначено, що суддям, які здійснюють суддівські функції на професійній основі, надається винагорода, рівень якої встановлюється з тим, щоб захистити їх від тиску, спрямованого на здійснення впливу на їх рішення, а ще загальніше на їх поведінку в рамках здійснення правосуддя, тим самим підриваючи їх незалежність і безсторонність. Зменшення органом законодавчої влади розміру посадового окладу судді призводить до зменшення розміру суддівської винагороди, що, у свою чергу, є посяганням на гарантію незалежності судді у виді матеріального забезпечення та передумовою впливу як на суддю, так і на судову владу в цілому.

Враховуючи наведене, законодавче регулювання питання суддівської винагороди може здійснюватися виключно Законом України «Про судоустрій і статус суддів», що відповідає приписам ч. 2 ст. 130 Конституції України, згідно з якою розмір суддівської винагороди встановлюється законом про судоустрій.

18 квітня 2020 року набрав чинності Закон № 553-IX, згідно з п. 10 розділу І якого Закон № 294-IX доповнено, зокрема, статтею 29 такого змісту (тут - в редакції, яка діяла до ухвалення Рішення Конституційного Суду України № 10-р/2020 від 28 серпня 2020 року):

«Установити, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. При цьому у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки.

Зазначене обмеження не застосовується при нарахуванні заробітної плати, грошового забезпечення особам із числа осіб, зазначених у частині першій цієї статті, які безпосередньо задіяні у заходах, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та які беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, у тому числі в операції Об`єднаних сил (ООС). Перелік відповідних посад встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Обмеження, встановлене у частині першій цієї статті, застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам Вищої ради правосуддя, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до частини другої цієї статті)».

Як встановлено судом під час розгляду, з дня набрання чинності Законом № 553-IX, тобто з 18 квітня 2020 року, суддівська винагорода позивачу першим відповідачем, як розпорядником бюджетних коштів нижчого рівня, виплачувалась з урахуванням обмеження, встановленого ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік».

Рішенням Конституційного Суду України від 28 серпня 2020 року № 10-р/2020 визнано такими, що не відповідають Конституції України положення частин першої, третьої статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14 листопада 2019 року № 294-IXзі змінами, абзацу дев`ятого пункту 2 розділу II; Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік»» від 13 квітня 2020 року № 553-IX.

У даному рішенні зазначено, що при вирішенні питання щодо конституційності оспорюваних положень Закону № 294-IX, Конституційний Суд України виходить із юридичної позиції, яку він неодноразово висловлював: оскільки предмет закону про Державний бюджет України чітко визначений у Конституції України, то цей закон не може скасовувати чи змінювати обсяг прав і обов`язків, пільг, компенсацій і гарантій, передбачених іншими законами України (абз. 8 п. 4 мотивувальної частини Рішення від 9 липня 2007 року № 6-рп/2007).

Крім цього, виходячи з того, що предмет регулювання Бюджетного кодексу України, так само як і предмет регулювання законів України про Державний бюджет України на кожний рік, є спеціальним, що обумовлено положеннями п. 1 ч. 2 ст. 92 Основного Закону України, Конституційний Суд України в Рішенні від 27 лютого 2020 року № 3-р/2020 зазначив, що Кодексом не можна вносити зміни до інших законів України, зупиняти їх дію або скасовувати їх, а також встановлювати інше (додаткове) законодавче регулювання відносин, відмінне від того, що є предметом спеціального регулювання іншими законами України (абз. 8 пп. 2.2 п. 2 мотивувальної частини).

Враховуючи викладене, Конституційний Суд України вкотре наголосив на тому, що скасування чи зміна законом про Державний бюджет України обсягу прав і гарантій та законодавчого регулювання, передбачених у спеціальних законах, суперечить ст.6, ч. 2 ст.19, ст.130 Конституції України.

Фактично оспорюваними положеннями ст. 29 Закону № 294-IX заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб органів законодавчої та судової влади поставлені в залежність від виконавчої влади.

Також у вищезазначеному рішенні Конституційний Суд України звернув увагу на те, що згідно з Конституцією України виключно законами України визначається, зокрема, статус суддів (п. 14 ч. 1 ст. 92); незалежність і недоторканність судді гарантуються Конституцією і законами України; вплив на суддю у будь-який спосіб забороняється (ч.ч. 1, 2 ст. 126); держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів; розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій (перше речення ч. 1, ч. 2 ст. 130). Конституційний Суд України неодноразово звертав увагу на недопустимість обмеження законом незалежності суддів, зокрема їх належного матеріального забезпечення, зміни розміру суддівської винагороди, рівня довічного грошового утримання суддів у відставці (рішення від 24 червня 1999 року № 6-рп/99, від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002, від 1 грудня 2004 року № 19-рп/2004, від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005, від 18 червня 2007 року № 4-рп/2007, від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008, від 3 червня 2013 року № 3-рп/2013, від 19 листопада 2013 року № 10-рп/2013, від 8 червня 2016 року № 4-рп/2016, від 4 грудня 2018 року № 11-р/2018, від 18 лютого 2020 року № 2-р/2020, від 11 березня 2020 року № 4-р/2020).

Проаналізувавши юридичні позиції щодо незалежності суддів, Конституційний Суд України дійшов висновку, що гарантії незалежності суддів зумовлені конституційно визначеною виключною функцією судів здійснювати правосуддя; законодавець не може свавільно встановлювати або змінювати розмір винагороди судді, використовуючи свої повноваження як інструмент впливу на судову владу (абз.абз. 7, 8 пп. 4.1 п. 4 мотивувальної частини Рішення від 11 березня 2020 року № 4-р/2020).

Також Суд вказав, що рішенням Конституційного Суду України від 28 серпня 2020 року № 10-р/2020 зазначено про необхідність компенсувати відповідними виплатами, встановленні обмеження суддівської винагороди.

Окрім цього, Конституційний Суд України зауважив, що обмеження відповідних виплат є допустимим за умов воєнного або надзвичайного стану. Однак такого роду обмеження має запроваджуватися пропорційно, із встановленням чітких часових строків та в жорсткій відповідності до Конституції та законів України. Таке обмеження також може застосовуватися й до суддів, однак після закінчення терміну його дії втрачені у зв`язку з цим обмеженням кошти необхідно компенсувати відповідними виплатами, оскільки суддівська винагорода є складовим елементом статусу судді, визначеного Конституцією України (п. 4.3 рішення від 28 серпня 2020 року № 10-р/2020).

Також наголосив, що в силу ч. 2 ст. 130 Конституції України питання обрахунку та розміру суддівської винагороди регламентується виключно ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», що, в свою чергу, виключає можливість застосування до правовідносин стосовно суддівської винагороди норм інших законів.

Враховуючи наведені вище нормативно-правові приписи та висновки Конституційного Суду України, суд дійшов висновку, що при обмеженні розміру суддівської винагороди ОСОБА_1 при її виплаті шляхом застосування Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» із змінами, внесеними на підставі Закону України № 553-IX, були порушені права та гарантії незалежності позивача як судді.

Даний висновок суду узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними в постановах від 3 березня 2021 року у справі № 340/1916/20, від 9 вересня 2021 року у справі № 120/5243/20-а, від 29 вересня 2021 року у справі № 160/15370/20, від 28 квітня 2022 року у справі № 280/9125/20, від 27 лютого 2023 року у справі № 340/6875/21.

Щодо посилань ДСА України на те, що за змістом ст. 152 Конституції України рішення Конституційного Суду України від 28 серпня 2020 року № 10-р/2020 не має ретроактивності та змінює законодавче регулювання лише для правовідносин, що матимуть місце з дати його ухвалення, суд зазначає, що вказане рішення Конституційного Суду України не впливає безпосередньо на результат вирішення цієї справи, але суд враховує висновки вищезазначеного рішення та юридичні позиції Конституційного Суду України в контексті обставин справи та повторно наголошує, що при виплаті суддівської винагороди позивачу перший відповідач мав керуватися нормами спеціального законодавства, яким врегульовано порядок нарахування та виплати суддівської винагороди, у співставленні із нормами Конституції України.

Суд відхиляє посилання другого відповідача на рішення Ради суддів України від 24 квітня 2020 року № 22, оскільки воно не може підміняти собою норми ст. 130 Конституції України та ст. 135 Закону № 1402.

Вирішуючи питання щодо наявності/відсутності протиправних дій з боку першого відповідача при виплаті позивачу суддівської винагороди із урахуванням встановлених ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» обмежень, суд виходить з наступного.

Згідно із ч.ч. 3, 4 ст. 148 Закону України № 1402-VIII ДСА України здійснює функції головного розпорядника бюджетних коштів щодо фінансового забезпечення усіх інших судів, окрім Верховного Суду та вищих спеціалізованих судів. Функції розпорядника бюджетних коштів щодо місцевих судів здійснюють територіальні управління ДСА України.

Відповідно до ст. 149 Закону 1402-VIII суди фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, визначених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України.

Частинами 1 - 2 ст. 22 Бюджетного кодексу України передбачено, що за обсягом наданих повноважень розпорядники бюджетних коштів поділяються на головних розпорядників бюджетних коштів та розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня. Одним із головних розпорядників бюджетних коштів за бюджетними призначеннями, визначеними законом про Державний бюджет України, є Державна судова адміністрація України.

Згідно із п.п. 2 та 4 ч. 5 цієї ж статті головний розпорядник бюджетних коштів організовує та забезпечує на підставі Бюджетної декларації (прогнозу місцевого бюджету) та плану діяльності на середньостроковий період складання проєкту кошторису та бюджетного запиту і подає їх Міністерству фінансів України (місцевому фінансовому органу); затверджує кошториси розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня (плани використання бюджетних коштів одержувачів бюджетних коштів), якщо інше не передбачено законодавством.

Відповідно до п. 1 Положення про Державну судову адміністрацію України, затвердженого рішенням Вищої ради правосуддя від 17 січня 2019 року № 141/0/15-19, ДСА України є державним органом у системі правосуддя, який здійснює організаційне та фінансове забезпечення діяльності органів судової влади в межах повноважень, установлених законом.

Пунктом 2 цього Положення закріплено, що ДСА України здійснює організаційне та фінансове забезпечення діяльності органів судової влади з метою створення належних умов функціонування судів і діяльності суддів.

Згідно з приписами п. 4-1 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України перерозподіл видатків між розпорядниками бюджетних коштів нижчого рівня у системі Державної судової адміністрації України у межах загального обсягу бюджетних призначень за відповідною бюджетною програмою окремо за загальним та спеціальним фондами державного бюджету здійснюється Державною судовою адміністрацією України за погодженням з Вищою радою правосуддя.

Відповідно до п. 2.1. розділу ІІ «Порядку казначейського обслуговування державного бюджету за витратами», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24 грудня 2012 року № 1407 головні розпорядники до початку бюджетного періоду визначають мережу за територіями (обласний рівень) із зазначенням статусу кожної установи (розпорядник бюджетних коштів або одержувач бюджетних коштів), яка обслуговується у відповідному органі Казначейства. Відповідальні виконавці бюджетних програм визначають мережу і подають головному розпоряднику для зведення мережі по головному розпоряднику.

До мережі включаються головний розпорядник, розпорядники нижчого рівня, які у своїй діяльності підпорядковані відповідному головному розпоряднику та/або діяльність яких координується через нього, та одержувачі бюджетних коштів, які уповноважені головним розпорядником на здійснення заходів, передбачених бюджетною програмою, та отримують на їх виконання кошти з державного бюджету.

До мережі включаються розпорядники бюджетних коштів та одержувачі бюджетних коштів, внесені до Єдиного реєстру розпорядників бюджетних коштів та одержувачів бюджетних коштів, у встановленому законодавством порядку.

Згідно із відомостями з Єдиного реєстру розпорядників бюджетних коштів (https://www.treasury.gov.ua/unifie-register-search) Луганський окружний адміністративний суд є розпорядником бюджетних коштів, вищестоящою установою якого визначено ДСА України.

Таким чином, ДСА України є головним розпорядником коштів державного бюджету України щодо Луганського окружного адміністративного суду, відповідно, Луганський окружний адміністративний суд є розпорядником бюджетних коштів нижчого рівня.

На зазначеному наголошують і відповідачі у справі.

Оскільки позивач є суддею Луганського окружного адміністративного суду та перебуває із зазначеним судом у трудових відносинах, саме перший відповідач, як розпорядник бюджетних коштів нижчого рівня, нараховує та виплачує позивачу суддівську винагороду.

Враховуючи наведене, позовні вимоги позивача про визнання протиправними дій Луганського окружного адміністративного суду щодо виплати позивачу суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року із застосуванням обмеження, встановленого ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» - підлягають задоволенню.

Разом із цим, беручи до уваги, що у спірний період першим відповідачем нарахування суддівської винагороди позивачу здійснювалось у належному обсязі відповідно до ст. 130 Конституції України та ст. 135 Закону № 1402-VIII, позовні вимоги позивача в частині визнання протиправними дій Луганського окружного адміністративного суду щодо нарахування позивачу суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року із застосуванням обмежень задоволенню не підлягають.

Щодо позовних вимог позивача в частині визнання протиправною бездіяльності Державної судової адміністрації України щодо не забезпечення фінансування виплати належної позивачу суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року включно в повному обсязі без застосування обмеження, передбаченого ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», суд зазначає таке.

Відповідно до пояснень другого відповідача, які не спростовувались під час розгляду справи іншими учасниками справи, кошторисні призначення Луганського окружного адміністративного суду для місцевих загальних судів за зазначеним кодом станом на 31 грудня 2020 року становили 145 256,3 тис.грн; зміни до кошторису Луганського окружного адміністративного суду стосовно зменшення бюджетних асигнувань за КЕКВ 2111 "Заробітна плата" Державною судовою адміністрацією України у 2020 році не вносились; бюджетні асигнування, передбачені кошторисом на 2020 рік Луганському окружному адміністративному суду за КПКВК 0501020 «Забезпечення здійснення правосуддя місцевими, апеляційними судами та функціонування органів і установ системи правосуддя», за КЕКВ 2111 «Заробітна плата» у сумі 145 256,3 тис.грн, відкриті в повному обсязі (а.с. 53).

Проаналізувавши наведене, суд висновує, що протягом спірного періоду другим відповідачем не порушувались приписи ст. 130 Конституції України та ст. 135 Закону № 1402-VIII та не зменшувались асигнування Луганському окружному адміністративному суду у зв`язку із внесенням до ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» змін щодо обмеження заробітної плати (в тому числі суддівської винагороди) 10-ми розмірами мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року.

Як наслідок, позовні вимоги позивача в частині визнання протиправною бездіяльності другого відповідача задоволенню не підлягають.

У зв`язку із тим, що позовні вимоги позивача про зобов`язання ДСА України здійснити фінансування виплати належної позивачу суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року включно в сумі 180 371,86 грн без застосування обмеження, передбаченого статтею 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», є похідними від позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності - вказані вимоги також не підлягають задоволенню.

Даний висновок суду узгоджується із висновками Верховного Суду, наведеними у постановах від 30 вересня 2021 року у справі № 520/11122/2020, від 22 грудня 2021 року у справі № 160/15369/20, від 3 листопада 2022 року у справі № 160/14770/21.

Так, у постанові від 30 вересня 2021 року у справі № 520/11122/2020 Верховний Суд зазначив, що причиною невиплати позивачу суддівської винагороди в повному обсязі протягом спірного періоду може бути недостатність виділених відповідачу коштів (бюджетних асигнувань) на ці потреби. У такому випадку невиплату суддівської винагороди в повному обсязі можна пов`язувати із діяльністю ДСА України як головного розпорядника бюджетних коштів щодо фінансового забезпечення діяльності усіх судів (крім Верховного Суду, ст. 148 Закону № 1402-VIII), відповідно як суб`єкта владних повноважень, рішеннями/діями якого порушено право особи (судді). […] у вимірі обставин цієї справи не можна заперечити існування ситуації, коли ДСА України виділила відповідачу достатньо коштів для виплати суддівської винагороди (зокрема й позивачу) з урахуванням вимог ст. 135 Закону № 1402-VIII (затвердивши відповідний кошторис), але відповідач натомість розпорядився цими коштами з урахуванням обмежень, які встановлені ст. 29 Закону № 294-ІХ (зі змінами, внесеними Законом № 553-ІХ). Тоді є підстави стверджувати, що невиплата позивачу суддівської винагороди в повному обсязі, як наслідок виникнення заборгованості з її виплати (перед позивачем), є результатом дій/рішень відповідача, а тому спосіб захисту повинен співвідноситися/пов`язуватися з цими діями та їх наслідками.

Визначаючись стосовно способу захисту порушеного права позивача, суд виходить з такого.

Згідно із ч. 2 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними (п. 3); прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини, та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю (п. 6); інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів (п. 10).

Відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, кожен, чиї права і свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за ст. 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Враховуючи зазначене, «ефективний засіб правого захисту» в розумінні ст. 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

В постанові від 9 червня 2022 року по справі № 280/136/21 (в межах якої розглядались позовні вимоги позивача про визнання протиправними дій Територіального управління ДСА України в Запорізькій області, як розпорядника бюджетних коштів нижчого рівня, щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року із застуванням ст. 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" та про зобов`язання Територіального управління ДСА України в Запорізькій області нарахувати суддівську винагороду у належному розмірі та виплатити її недоотриману частину з відрахуванням загальнообов`язкових податків та зборів) Верховний Суд, серед іншого, зазначив наступне:

…Крім того, Верховний Суд у наведених справах зазначав, що у віданні ДСА діє окрема бюджетна програма для забезпечення виконання судових рішень - КПКВ 0501150 Виконання рішень судів на користь суддів, призначена саме для таких цілей. За правилами пункту 25 Порядку № 845, наявність такої програми означає, що списання коштів здійснюватиметься саме за нею. Враховуючи приписи частини першої статті 2, частини першої статті 3 Закону № 4901-VI списання коштів за судовими рішеннями, боржником за якими є державний орган, можливе у тому випадку, коли способом захисту порушеного права буде стягнення коштів (п. 74). […]

У свою чергу, ДСА України, яка є співвідповідачем у справі, є головним розпорядником бюджетних коштів, несе відповідальність за належне фінансування судів, зокрема, й витрат на суддівську винагороду (п. 76).

Ухвалюючи оскаржувані рішення, суди попередніх інстанцій встановили, що у спірному періоді ТУ ДСА в Запорізькій області здійснювало нарахування суддівської винагороди позивачці у повному обсязі відповідно до статті 130 Конституції України та статті 135 Закону № 1402-VIII, однак виплату суддівської винагороди здійснював з урахуванням обмежень, встановлених статтею 29 Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік (п. 77).

Суди першої та апеляційної інстанцій також з`ясували, що зміни до кошторису ТУ ДСА в Запорізькій області стосовно зменшення бюджетних асигнувань за КЕКВ 2111 Заробітна плата у 2020 році н0е вносилися (п. 78).

Отже, у цій конкретній справі відсутні підстави для висновку, що порушення прав позивачки щодо отримання суддівської винагороди у повному розмірі відповідно до статті 130 Конституції України та статті 135 Закону № 1402-VIII обумовлено протиправними діями ДСА України як головного розпорядника бюджетних коштів щодо зменшення обсягу бюджетних асигнувань на оплату праці суддівського корпусу (протягом спірного періоду) (п. 79). […]

Водночас, незважаючи на викладене, в оцінці доводів касаційної скарги Верховний Суд уважає за необхідне зазначити, що у згаданих вище постановах від 23 червня 2021 у справі № 520/13014/2020, від 5 серпня 2021 року у справі № 160/6089/20, а також у низці інших постанов, Верховний Суд вказував на те, що позаяк головним розпорядником бюджетних коштів, виділених, зокрема, на виплату суддівської винагороди (суддям місцевих і апеляційних судів) є ДСА України, яка, серед іншого, визначає обсяг видатків розпорядників нижчого рівня на ці потреби, то саме ДСА України як суб`єкт владних повноважень мала б відповідати за погашення заборгованості, яка виникла внаслідок невиплати судді у повному обсязі суддівської винагороди (п. 82).

У цій справі Верховний Суд також ураховує, що у віданні ДСА діє окрема бюджетна програма для забезпечення виконання судових рішень - КПКВ 0501150 Виконання рішень судів на користь суддів, призначена саме для таких цілей. За правилами пункту 25 Порядку № 845, наявність такої програми означає, що списання коштів здійснюватиметься саме за нею (п. 83).

За таких обставин, на думку колегії суддів, наявні правові підстави для стягнення на користь позивачки суми невиплаченої у спірному періоді суддівської винагороди за рахунок коштів, передбачених для виконання рішень судів на користь суддів (п. 84).

Таким чином, колегія суддів не може погодитися з висновком судів попередніх інстанцій щодо захисту порушеного права позивачки шляхом зобов`язання нарахувати і виплатити заборгованість, оскільки стягнення заборгованості і зобов`язання нарахувати і виплатити цю заборгованість - це два різні способи захисту порушеного права і передбачають відмінний механізм виконання судових рішень (п. 85). […]

Статтею 2 КАС України метою адміністративного судочинства визначено ефективний захист прав. Сам лише формальний розгляд справи і ухвалення рішення, яке завідомо не може захистити особу, не узгоджується з метою правосуддя (п. 87).

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003) (п. 88).

При цьому, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект (п. 89). […]

Отже, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам (п. 90).

Ураховуючи принцип офіційного з`ясування обставин справи, суд першої інстанції може обрати інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів; (пункт 10 частина друга статті 245 КАС), якщо для цього є підстави. На думку колегії суддів, в такій площині суди попередніх інстанцій спірних правовідносин не розглядали вимоги про стягнення заборгованості. Це дає колегії суддів підстави стверджувати, що рішення судів попередніх інстанцій в частині зобов`язання ТУ ДСА нарахувати і виплатити заборгованість є передчасним (п. 91).».

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України від 5 червня 2012 року № 4901-VI «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» (далі - Закон № 4901-VI) виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень.

Пунктом 8 ч. 1 ст. 7 Бюджетного кодексу України визначено принцип цільового використання бюджетних коштів, відповідно до якого бюджетні кошти використовуються тільки на цілі, визначені бюджетними призначеннями та бюджетними асигнуваннями.

В Україні запроваджена і діє бюджетна програма КПКВК 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів», метою якої є виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів, а завданням цієї програми є виплата заборгованості за рішеннями судів, винесеними на користь суддів та працівників апаратів судів.

При цьому саме в межах бюджетної програми КПКВК 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів» передбачено бюджетні призначення та асигнування на виплату заборгованості за рішеннями судів, винесеними на користь суддів та працівників апаратів судів, яка стягується у безспірному порядку на підставі Закону № 4901-VI та постанови Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2011 року № 845 «Про затвердження Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників» (далі - Постанова № 845).

Крім цього, таке стягнення на підставі п. 9 розділу Прикінцеві та перехідні положення Бюджетного кодексу України, Закону № 4901-VI, Постанови № 845 здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, який відповідно до ч. 4 ст. 6 Закону України від 2 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» не є органом примусового виконання.

Згідно зі ст. 3 Закону № 4901-VI, п. 25 Постанови № 845 у разі наявності у боржника або головного розпорядника бюджетних коштів окремої бюджетної програми для забезпечення виконання рішень суду безспірне списання коштів здійснюється лише за цією бюджетною програмою.

Таким чином, оскільки у головного розпорядника бюджетних коштів щодо фінансового забезпечення усіх інших судів (окрім Верховного Суду та вищих спеціалізованих судів) - ДСА України, наявна окрема бюджетна програма для забезпечення виконання рішень суду (КПКВК 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів»), на переконання суду належним та ефективним способом захисту порушеного права позивача є стягнення з ДСА України на користь позивача невиплаченої частини суддівської винагороди за період з 18 квітня по 27 серпня 2020 року шляхом безспірного списання цих коштів (без врахування податків та зборів) з бюджетної програми КПКВК 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апарату судів».

Зазначений висновок суду узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеним у постановах від 20 жовтня 2021 року у справі № 580/4201/20, від 10 лютого 2022 року у справі № 160/11895/20, від 10 лютого 2022 року у справі № 160/10554/20, від 2 червня 2022 року у справі № 640/20133/20, від 12 липня 2023 року по справі № 140/5481/22, від 9 червня 2022 року у справі № 280/136/21, від 27 лютого 2023 року у справі № 340/6875/21.

Як встановлено судом, загальна сума обмежень при виплаті позивачу суддівської винагороди за періоди з 18 квітня по 27 серпня 2020 року склала 180 371,86 грн (а.с. 15, 50, 73).

Згідно із п. 167.1 ст. 167 Податкового кодексу України ставка податку на доходи фізичних осіб становить 18 відсотків бази оподаткування щодо доходів, нарахованих (виплачених, наданих) […] у тому числі у формі: заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат або інших виплат і винагород, які нараховуються (виплачуються, надаються) платнику у зв`язку з трудовими відносинами та за цивільно-правовими договорами.

Відповідно до пп. 1.3 п. 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України ставка військового збору становить 1,5 відсотка від об`єкта оподаткування.

Враховуючи наведене, сума до стягнення без врахування податку на доходи фізичних осіб та військового збору за спірний період становить: 145 199,35 грн (180 371,86 грн 32 466,92 грн (ПДФО) 2 705,59 грн (ВЗ)).

Зазначений розрахунок підтверджується довідкою Луганського окружного адміністративного суду від 14 грудня 2023 року № 02-23/329/2023 (а.с. 73).

Таким чином, стягненню з ДСА України на користь ОСОБА_1 підлягає недоплачена частина суддівської винагороди останньої за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року в сумі 145 199,35 грн (без врахування податків та зборів) шляхом безспірного списання коштів з бюджетної програми КПКВ 0501150 Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів.

Оскільки позивач звільнена від сплати судового збору на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», тому в силу вимог ст. 139 КАС України питання щодо розподілу судових витрат судом не вирішується.

Керуючись ст.ст. 2-4, 6, 9, 12, 72-78, 139, 244-246, 255, 262, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Луганського окружного адміністративного суду (, зареєстроване місцезнаходження: 93402, Луганська область, м. Сєвєродонецьк, пр.-т Космонавтiв, буд. 18), Державної судової адміністрації України (, зареєстроване місцезнаходження: 01601, Київська область, м. Київ, вул. Липська, буд. 18/5) про визнання протиправними дій, визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Луганського окружного адміністративного суду щодо виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року із застосуванням обмежень, передбачених статтею 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік».

Стягнути з Державної судової адміністрації України (, зареєстроване місцезнаходження: 01601, Київська область, м. Київ, вул. Липська, буд. 18/5) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) суддівську винагороду в розмірі 145 199,35 грн (сто сорок п`ять тисяч сто дев`яносто дев`ять) грн 35 коп шляхом безспірного списання коштів з бюджетної програми КПКВ 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів».

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Першого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Н.П. Волгіна