Справа № 120/6618/23
Суддя: Капустинський М.М.
Дата ухвалення: 2023-12-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/6618/23

Головуючий у 1-й інстанції: Слободонюк Михайло Васильович

Суддя-доповідач: Капустинський М.М.

14 грудня 2023 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Капустинського М.М.

суддів: Сапальової Т.В. Ватаманюка Р.В.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 25 вересня 2023 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Вінницької міської ради про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

у травні 2023 року ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 ) звернувся Вінницького окружного адміністративного суду з позовом до Вінницької міської ради (далі відповідач) про визнання протиправним та скасування рішення відповідача від 31.03.2023 №1566 про відмову у наданні йому дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою, щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), на земельну ділянку у м. Вінниці, біля земельної ділянки з кадастровим номером :02:109:0056, для передачі у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та зобов`язання відповідача надати відповідний дозвіл.

Заявлені позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач у лютому 2023 року звернувся до Вінницької міської ради із заявою про надання дозволу на розробку технічної документації по встановленню земельної ділянки в натурі (на місцевості) для приватизації земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), з кадастровим номером :02:109, орієнтованим розміром 0,0500 га. Однак, за результатами розгляду відповідної заяви відповідач рішенням 31 сесії 8 скликання від 31.03.2023 за № 1566 відмовив у наданні такого дозволу у зв`язку з тим, що відповідно до пп.5 п. 27 Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення умов для забезпечення продовольчої безпеки в умовах воєнного стану на час воєнного стану безоплатна передача земель державної або комунальної власності у приватну власність, а також надання дозволів на розроблення документації із землеустрою з метою такої передачі забороняється. Позивач із зазначеною відмовою не погоджується та вважає, що вона надана з підстав, що не передбачені ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України (далі ЗК України).

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 25 вересня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права.

24 листопада 2023 відповідачем подано до суду відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначено, що причиною прийняття такого рішення слугував Закон України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення умов для забезпечення продовольчої безпеки в умовах воєнного стану №2145 ХІ від 24.03.2022, яким Розділ Х Перехідні положення Земельного кодексу доповнено пунктами 27 і 28. Зокрема підпунктом 5 пункту 27 розділу X "Перехідні положення" ЗК України, на час воєнного стану забороняється безоплатна передача земель державної та комунальної власності у приватну власність, а також надання дозволів на розроблення документації із землеустрою з метою такої безоплатної передачі.

На переконання відповідача, враховуючи обмеження встановлені законом України №2145-ІХ щодо заборони безоплатної передачі земель комунальної власності під час дії воєнного стану, відповідач не має правових підстав для надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність позивачу.

Сьомий апеляційний адміністративний суд ухвалою від 20 листопада 2023, з урахуванням ст. 311 КАС України, вирішив розглядати дану справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги та відзиву, колегія суддів вважає, що остання підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 21.02.2023 року ОСОБА_1 звернувся до Вінницької міської ради із заявою в якій з посиланням на ч. 6 ст. 118 ЗК України просив надати дозвіл на розробку технічної документації щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), орієнтованим розміром 0,0500 га, кадастровий номер: :02:109, з метою її приватизації.

До поданої заяви позивач додав графічні матеріали із зазначенням місця розташування бажаної земельної ділянки (викопіювання з кадастрової карти).

За наслідком розгляду вказаної заяви, рішенням 31 сесії 8 скликання Вінницької міської ради від 31.03.2023 за № 1566 позивачу відмовлено у наданні такого дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою (пункт 3 рішення).

Підставою для прийняття цього рішення стали норми Закону України від 24.03.2022 № 2145-XI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення умов для забезпечення продовольчої безпеки в умовах воєнного стану", якими до припинення (скасування) воєнного стану в Україні впроваджено заборону на безоплатну передачу у приватну власність земель державної та комунальної власності, на надання уповноваженим органом виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування дозволів на розроблення документації із землеустрою з метою такої безоплатної передачі, а також на розроблення відповідної документації.

Вважаючи зазначене рішення Вінницької міської ради про відмову у наданні дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою протиправним, позивач звернулась до суду з відповідним позовом.

Суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення виходив з того, що підстави для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою окрім положень ч. 7 ст. 118 можуть визначатися також іншими нормами ЗК України, і у справі, що розглядається, такими підставами, з урахуванням воєнного стану та встановленими у зв`язку з цим обмеженнями, є пп. 5 п. 27 розділу X ЗК України. Таким чином суд дійшов висновку, що оскаржуване рішення 31 сесії 8 скликання Вінницької міської ради від 31.03.2023 за № 1566 в частині відмови ОСОБА_1 у наданні дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою є правомірним та скасуванню не підлягає, а отже, відсутні підстави для задоволення заявлених позивачем позовних вимог.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Досліджуючи обставини справи, суд апеляційної інстанції вважає, що належним способом захисту порушених прав позивача буде надання оцінки рішенню 31 сесії 8 скликання Вінницької міської ради від 31.03.2023 за № 1566, щодо порушених (на думку позивача) прав та інтересів при розгляді заяви щодо у наданні йому дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою, щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), на земельну ділянку у м. Вінниці, біля земельної ділянки з кадастровим номером :02:109:0056, для передачі у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Згідно із частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Законом, який регулює земельні правовідносини, є Земельний кодекс України від 25.10.2001 №2768-III (далі - ЗК України).

Положеннями ст. 3 ЗК України регламентовано, що земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Згідно із п. "б" ч. 1 ст. 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Відповідно до положень частини 1 ст. 121 ЗК України передбачено, що громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах, зокрема, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах - не більше 0,25 гектара, в селищах - не більше 0,15 гектара, в містах - не більше 0,10 гектара.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Положеннями частини 1 ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" від 21.05.1997 року №280/97-ВР виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються відповідно до закону питання регулювання земельних відносин.

Згідно з ч. 6 ст. 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).

Відповідно до частини 7 ст. 118 ЗК України встановлено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Враховуючи вищезазначене слідує, що ЗК України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, зокрема: невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Згідно із нормами частини 3 статті 123 Земельного кодексу України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Таким чином слідує, що передача земельних ділянок у користування передбачає виготовлення проекту землеустрою, його погодження компетентними органами, а відтак, прийняття відповідного рішення органом місцевого самоврядування щодо надання земельної ділянки у користування.

За результатами розгляду заяви громадянина, відповідач у місячний строк повинен або надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення такої земельної ділянки, або надати відмову у наданні такого дозволу.

Водночас, така відмова повинна бути мотивована, оформлена належним чином та прийнята виключно з підстав, встановлених частиною третьою статті 123 Земельного кодексу України, а саме: невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Так, нормами Земельного кодексу України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, який розширеному тлумаченню не підлягає, а саме: - невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку, і нормами чинного законодавства суб`єкт владних повноважень не наділений правом відступити від положень статті 118 Земельного кодексу України.

Отже, перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою, визначений частиною третьою статті 123 Земельного кодексу України, є вичерпним.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 02.02.2021 у справі №420/3294/19 від 12.05.2022 у справі №2340/2788/18 та від 18.05.2022 у справі №826/8577/17 та від 18.05.2022 у справі №200/5001/21.

Як уже встановлено судом, відмова у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою обґрунтована пп. 5 п. 27 Закону України від 24.03.2022 № 2145-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення умов для забезпечення продовольчої безпеки в умовах воєнного стану", відповідно до якого внесені зміни до ЗК України.

Суд апеляційної інстанції не заперечує той факт, що Законом України від 24 березня 2022 року №2145-XI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення умов для забезпечення продовольчої безпеки в умовах воєнного стану", який набрав чинності 07 квітня 2022 року, внесені зміни до деяких законодавчих актів України, в тому числі до розділу X Перехідних положень Земельного кодексу України, а саме доповнено пунктом 27, згідно з яким під час дії воєнного стану земельні відносини регулюються з урахуванням таких особливостей:

5) безоплатна передача земель державної, комунальної власності у приватну власність, надання дозволів на розроблення документації із землеустрою з метою такої безоплатної передачі, розроблення такої документації забороняється.

Судова колегія зауважує, що застосування відповідачем внесених змін до розділу X Перехідних положень Земельного кодексу України можливе лише в тісному взаємозв`язку з приписами ст.ст. 118, 123 Земельного кодексу України.

В даному ж випадку, відповідач приймаючи спірне рішення з посиланням на пп. 5 п. 27 Закону України від 24.03.2022 № 2145-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення умов для забезпечення продовольчої безпеки в умовах воєнного стану", залишив поза увагою ті обставини, що саме ст.ст. 118 та 123 визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, на підставі яких має ґрунтуватись рішення суб`єкта владних повноважень, чим порушив порядок прийняття такої відмови.

Приписами ст. 118 ЗК України затверджено порядок безоплатної передачі земельних ділянок у власність громадянами, яким передбачає реалізацію таких послідовних етапів: звернення громадян з клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки; надання дозволу відповідним органом виконавчої влади або місцевого самоврядування; розробка суб`єктами господарювання за замовленням громадян проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки; погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в порядку, передбаченому ст. 186-1 ЗК України; затвердження відповідним органом виконавчої влади або місцевого самоврядування проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

При цьому, чинним законодавством не передбачено право суб`єкта владних повноважень відступати від положень статті 118 ЗК України.

Тобто передача (надання) земельної ділянки у власність згідно ст. 118 ЗК України є завершальним етапом визначеної процедури безоплатної приватизації земельних ділянок. При цьому, отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у користування, а є лише одним із етапів процесу реалізації права на отримання земельної ділянки.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 08.11.2019 року у справі №420/914/19, від 13.11.2019 року у справі №756/6448/16-а та від 21.11.2019 року у справі № 812/1268/17, від 12.06.2020 р. у справі № 808/3187/17.

З врахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення Вінницької міської ради 31 сесії 8 скликання від 31.03.2023 за № 1566 року в частині відмови у наданні дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою, щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), на земельну ділянку у м. Вінниці, біля земельної ділянки з кадастровим номером :02:109:0056 є протиправним та підлягає скасуванню.

Щодо вимоги позивача про зобов`язання відповідача надати позивачу дозвіл на розроблення технічної документації із землеустрою, щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), слід зазначити наступне.

На законодавчому рівні поняття "дискреційні повноваження" суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Тобто дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

Суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною третьою статті 2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного судочинства завжди є контроль легальності.

Іншими словами, під дискреційним повноваженням розуміють таке повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибрати один з кількох варіантів рішення.

У даному випадку застосуванню підлягає правовий висновок Верховного Суду у постанові №823/106/18 від 15.06.2021, який полягає у наступному.

За загальним правилом, застосування такого способу захисту прав та інтересів позивача як зобов`язання уповноваженого органу прийняти конкретне рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, є правильним, коли уповноважений орган розглянув клопотання заявника та прийняв рішення, яким протиправно відмовив у його задоволенні.

З іншого боку, у суду відсутні підстави для зобов`язання відповідача надати дозвіл на розроблення технічної документації (прийняти рішення такого змісту), якщо уповноважений орган не прийняв жодного рішення з числа тих, які він повинен був ухвалити за законом і немає обґрунтованих сумнівів вважати, що він надасть дозвіл, розглянувши заяву повторно.

Виходячи з принципу "належного врядування", суб`єкт владних повноважень повинен сам виправляти свої помилки і відновлювати права осіб, що звернулися до нього, і щодо яких мали місце порушення. Тим більше після того, як неправомірність рішення (дії, бездіяльності) встановлена судом.

За обставинами цієї справи, під час розгляду клопотання позивача, про надання йому дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою, щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), на земельну ділянку у м. Вінниці, біля земельної ділянки з кадастровим номером :02:109:0056 відповідачем не досліджено усіх обставин та умов, необхідних для надання такого дозволу, які передбачені ст.ст. 118, 123 Земельного кодексу України, а здійснено лише посилання на Законом України від 24 березня 2022 № 2145-XI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення умов для забезпечення продовольчої безпеки в умовах воєнного стану".

Тобто оскаржене рішення є поверхневим та не містить повного аналізу усіх обставин, з`ясування яких є необхідним і важливим при розгляді питання про надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою, щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), на земельну ділянку у м. Вінниці, біля земельної ділянки з кадастровим номером :02:109:0056, для передачі у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Водночас суд не уповноважений самостійно здійснювати перевірку наявності чи відсутності усіх визначених законом підстав у разі, якщо відповідач цього не здійснив, оскільки це не входить до предмету судової перевірки.

В межах розгляду цієї справи суд не може дійти остаточного висновку про те, чи ті обставини, які зазначені в оскаржуваному рішенні, є вичерпними і чи дотримано позивачем усіх інших умов для надання відповідного дозволу. А прийняття судом рішення про зобов`язання відповідача видати дозвіл на виготовлення проекту із землеустрою, без перевірки наявності чи відсутності усіх необхідних умов для видачі дозволу, призведе до втручання в дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень.

Відтак при вирішенні справи суд враховує положення ч. 4 ст. 245 КАС України, за змістом яких суд може зобов`язати відповідача-суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача лише в тому разі, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом. Інакше суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

З урахуванням викладеного, належним способом захисту, необхідним для поновлення прав позивача, є саме зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача про надання йому дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою, щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), на земельну ділянку у м. Вінниці, біля земельної ділянки з кадастровим номером :02:109:0056, для передачі у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та за результатами розгляду прийняти рішення відповідно до норм Земельного кодексу України та з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

За наведеного правового регулювання, встановлених обставин справи, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення вимог апеляційної скарги.

Таким чином, доводи апеляційної скарги дають підстави для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, тобто прийняте рішення не відповідає матеріалам справи та вимогам закону, і підлягає скасуванню з постановлянням нової постанови, якою слід частково задовольнити адміністративний позов.

У силу п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

За правилами статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 25 вересня 2023 року скасувати.

Прийняти нову постанову.

Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправним рішення Вінницької міської ради від 31.03.2023 №1566 про відмову у наданні ОСОБА_1 дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою, щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), на земельну ділянку у м. Вінниці, біля земельної ділянки з кадастровим номером :02:109:0056, для передачі у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Зобов`язати Вінницьку міську раду повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про надання йому дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою, щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), на земельну ділянку у м. Вінниці, біля земельної ділянки з кадастровим номером :02:109:0056, для передачі у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), з урахуванням правової оцінки, наданої Сьомим апеляційним адміністративним судом у постанові від 14.12.2023 року.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Головуючий Капустинський М.М.

Судді Сапальова Т.В. Ватаманюк Р.В.