Справа № 480/13582/21
Суддя: Бартош Н.С.
Дата ухвалення: 2023-12-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2023 р. Справа № 480/13582/21
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Бартош Н.С.,

Суддів: Присяжнюк О.В. , Подобайло З.Г. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сумського окружного адміністративного суду (головуючий І інстанції Кунець О.М.) від 13.07.2022 по справі № 480/13582/21

за позовом ОСОБА_1

до НОМЕР_1 прикордонного загону Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України (в/ч НОМЕР_2 )

про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Сумського окружного адміністративного суду із позовною заявою, в якій просив:

визнати протиправними бездіяльність НОМЕР_1 прикордонного загону Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України (в/ч НОМЕР_2 ) щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 грошової компенсації щорічної додаткової відпустки військовослужбовця за виконання обов`язків військової служби пов`язане з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я за період з 2019 року по 2021 рік включно, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби та компенсації за неотримане речове майно;

зобов`язати НОМЕР_3 прикордонний загін Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України(в/ч НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію щорічної додаткової відпустки військовослужбовця за виконання обов`язків військової служби пов`язане з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я за період з 2019 року по 2021 рік включно року виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби;

зобов`язати НОМЕР_3 прикордонний загін Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України(в/ч НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію неотриманого речового майна;

вирішити питання про розподіл судових витрат.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що до 06.09.2021 позивач проходив військову службу за контрактом у НОМЕР_4 прикордонному загоні Державної прикордонної служби України. За період проходження служби у органах Держприкордонслужби з 2019 по 2021 позивачу не надавалась щорічна додаткова відпустка за виконання обов`язків військової служби, пов`язаних з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я, компенсація за невикористані дні додаткової відпустки при звільненні не нараховувалася. Відповідно до абз. 3 п. 14 ст. 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" № 2011-ХІІ від 20.12.1991 (далі - Закон № 2011-ХІІ), у рік звільнення військовослужбовців зі служби у разі не використання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм має бути виплачена грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки. Таким чином, позивач вважає, що має право на отримання грошової компенсації.

Ухвалою суду від 13.07.2022 закрито провадження у даній справі в частині вимог про визнання протиправною бездіяльність НОМЕР_1 прикордонного загону Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України(в/ч НОМЕР_2 ) щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за неотримане речове майно та зобов`язання НОМЕР_1 прикордонного загону Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України(в/ч НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію неотриманого речового майна.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 13.07.2022 по справі № 480/13582/21 в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Позивач не погодився з рішенням суду першої інстанції та подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Відповідач відзив на апеляційну скаргу не подав.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю.

Ухвалами Другого апеляційного адміністративного суду від 03.10.2023 р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 13.07.2022 по справі № 480/13582/21 та призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження.

Сторони про розгляд справи в порядку письмового провадження повідомлені належним чином.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що до 06.09.2021 ОСОБА_1 проходив військову службу за контрактом у 5-му прикордонному загоні Державної прикордонної служби України.

Відповідно до відомостей із послужного списку у спірний період позивач проходив військову службу у 5-му прикордонному загоні Державної прикордонної служби України на наступних посадах (а.с.13): з 26.06.2019 по 06.02.2020 інспектор 2 категорії-оператор; з 06.02.2020 по 22.04.2020 інспектор 2 категорії-кулеметник; з 22.04.2020 по 04.08.2020 інспектор 2 категорії-гранатометник; з 04.08.2020 по 01.12.2020 інспектор 3 категорії-кулеметник; з 01.12.2020 по 06.09.2021 інспектор 2 категорії-гранатометник.

Наказом начальника НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 06.06.2021 № 400-ОС ОСОБА_1 , інспектора прикордонної служби 2 категорії - гранатометника 1 групи інспекторів прикордонної служби відділення інспекторів прикордонної служби " ІНФОРМАЦІЯ_1 " (тип В) відділу прикордонної служби " ІНФОРМАЦІЯ_2 " І категорії (тип Б), звільненого з військової служби у запас наказом начальника НОМЕР_4 прикордонного загону від 02.09.2021 № 391-ОС за підпунктом "ґ" пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення. Остаточною датою закінчення проходження військової служби вважати 06.09.2021 (а.с. 12).

Не погодившись з бездіяльністю НОМЕР_1 прикордонного загону Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України(в/ч НОМЕР_2 ) щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації щорічної додаткової відпустки військовослужбовця за виконання обов`язків військової служби пов`язане з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я за період з 2019 року по 2021 рік включно, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, позивач звернувся до суду першої інстанції із вищевказаними позовними вимогами.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстнації послався на те, що згідно довідки 5-го прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 24.12.2021 № 12/1295, за підписом в.о. начальника відділу кадрів, посади, на яких перебував ОСОБА_1 в період з 26.09.2019 по 06.09.2021 не входять до переліку військових посад, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 № 702, які надають право на щорічну додаткову відпустку військовослужбовцям за виконання обов`язків військової служби, пов`язаних з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я (а.с. 27).

Надаючи оцінку спірним правовідносинам з урахуванням доводів сторін та висновків суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Відповідно до абз. 1 ч. 1 ст.9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» № 2011-XII від 20.12.1991 (далі Закон № 2011-XII), держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Положеннями абз. 2 ч. 4 ст. 9 Закону № 2011-XII встановлено, що порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Відповідно до абз. 1 ч. 4 ст. 9 Закону № 2011-XII, грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Згідно з ч. 4 ст. 10-1 Закону № 2011-ХІІ, військовослужбовцям, виконання обов`язків військової служби яких пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням або здійснюється в особливих природних географічних, геологічних, кліматичних і екологічних умовах та умовах підвищеного ризику для життя і здоров`я, крім військовослужбовців строкової військової служби, надається щорічна додаткова відпустка із збереженням грошового та матеріального забезпечення. Тривалість такої щорічної додаткової відпустки визначається залежно від часу проходження служби в цих умовах та не може перевищувати 15 календарних днів.

Абзацом 3 ч. 4 ст. 10-1 Закону № 2011-ХІІ визначено, що військовослужбовцям, які одночасно мають право на отримання щорічної додаткової відпустки, передбаченої абзацом першим цього пункту та іншими законами, щорічна додаткова відпустка із збереженням грошового та матеріального забезпечення надається за однією з підстав за вибором військовослужбовця.

Положення ст. 10-1 Закону №2011-ХІІ гарантують, що у разі невикористання військовослужбовцем щорічної основної чи додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні відпустки.

Постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 № 702 затверджено Перелік військових посад, виконання обов`язків військової служби за якими пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я, що дають право на щорічну додаткову відпустку Збройних Сил, Національної гвардії, Державної прикордонної служб, Державної спеціальної служби транспорту - згідно з додатками 2-5. Вказаною постановою Уряду затверджено також Порядок надання та визначення тривалості щорічної додаткової відпустки залежно від часу проходження служби в місцевостях з особливими природними, географічними, геологічними, кліматичними, екологічними умовами та на посадах, виконання обов`язків військової служби за якими пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я, що додається (далі Порядок № 702).

Відповідно до додатку 4 Порядку № 702, військовослужбовцям, які проходять службу у підрозділах, що виконують завдання з охорони державного кордону органів Держприкордонслужби на посадах, зокрема, інспектора прикордонної служби 1, 2 та 3 категорії у відділеннях інспекторів прикордонної служби, встановлено додаткову відпустку тривалістю 7 календарних днів.

Відповідно до п. 1 Порядку № 702, щорічні додаткові відпустки із збереженням грошового та матеріального забезпечення за виконання обов`язків військової служби в місцевостях з особливими природними, географічними, геологічними, кліматичними, екологічними умовами, пов`язане з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я (далі - додаткова відпустка), надаються військовослужбовцям у році, що настає після календарного року, під час якого військовослужбовці проходили військову службу в умовах та (або) на посадах, виконання обов`язків військової служби за якими надає право на зазначену додаткову відпустку (крім військовослужбовців строкової служби), і можуть бути використані за їх бажанням одночасно із щорічною основною відпусткою або окремо.

Відповідно до п. 11 вказаного Порядку, в інших випадках щорічна додаткова відпустка надається в календарних днях пропорційно фактичному часу виконання обов`язків військової служби в зазначених умовах та (або) на посадах.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив виключно з того, що вказані посади, на яких перебував позивач з 26.06.2019 по 06.09.2021 не належать до Переліку військових посад Держприкордонслужби, виконання обов`язків військової служби за якими пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я, які дають право на щорічну додаткову відпустку.

З матеріалів справи судом встановлено, що згідно відомостей зазначених у витягу із послужного списку позивач дійсно проходив військову службу у 5-му прикордонному загоні Державної прикордонної служби України, а саме: з 26.06.2019 по 06.02.2020 інспектором 2 категорії-оператором, з 06.02.2020 по 22.04.2020 інспектором 2 категорії-кулеметником, з 22.04.2020 по 04.08.2020 інспектором 2 категорії-гранатометником, з 04.08.2020 по 01.12.2020 інспектором 3 категорії-кулеметником, з 01.12.2020 по 06.09.2021 інспектором 2 категорії-гранатометником.

В свою чергу, згідно витягу з наказу начальника НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 06.06.2021 № 400-ОС, ОСОБА_1 , інспектора прикордонної служби 2 категорії - гранатометника 1 групи інспекторів прикордонної служби відділення інспекторів прикордонної служби " ІНФОРМАЦІЯ_1 " (тип В) відділу прикордонної служби " ІНФОРМАЦІЯ_2 " І категорії (тип Б), звільненого з військової служби у запас наказом начальника НОМЕР_4 прикордонного загону від 02.09.2021 № 391-ОС за підпунктом "ґ" пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення.

До суду від відповідача надійшли додаткові пояснення, згідно яких відповідач посилається на те, що посади на яких проходять військовослужбовці рядового, сержантського та старшинського складу у Державній прикордонній службі України визначаються наказом АДПСУ № 160 від 15.03.2011 «Про затвердження Переліку військово-облікових спеціальностей рядового, сержантського та старшинського складу Державної прикордонної служби України та Переліку посад рядового, сержантського та старшинського складу, відповідних їм штатних військових звань і тарифних розрядів зазначених посад Державної прикордонної служби України», а вже з 2021 року діє наказ МВС № 139 від 22.02.2021 «Про затвердження переліків військово-облікових спеціальностей і штатних посад рядового, сержантського і старшинського складу Державної прикордонної служби України та відповідних їм військових звань і тарифних розрядів посад», зареєстрований в Міністерстві юстиції України 15 березня 2021 р. за № 320/35942.

У примітках вищезазначених нормативно-правових документів вказується на те, що «Під час опрацювання штатів за необхідності дозволяється суміщати посади (не більше двох)». У цьому випадку військово-облікова спеціальність та військове звання встановлюють за основною (вищою) посадою, яку у штаті зазначають першою.

На підставі цього, відповідач зазначив, що така посада як, зокрема, інспектор 2 категорії -гранатометник є однією цілісною суміщеною посадою, яка в свою чергу не входить до Додатку 4 «Переліку військових посад Держприкордонслужби, виконання обов`язків військової служби за якими пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я, які дають право на щорічну додаткову відпустку» до постанови Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 р. № 702

Надаючи оцінку цим доводам, колегія суддів зазначає, що під час проходження військової служби за контрактом, позивач займав посади інспектора прикордонної служби 2 та 3 категорій у відділенні інспекторів прикордонної служби, які передбачені додатком № 4 Порядку № 702, оскільки в п. 4 додатку № 4 міститься таке загальне найменування посади у відділенні інспекторів прикордонної служби як «Інспектор прикордонної служби 1, 2, 3 категорії», а тому чергу, суд вважає, що конкретизація (деталізація, уточнення, суміщення) цих посад (оператор, кулеметник, гранатометник) на наявність у позивача права на додаткову відпустку, яка передбачена Порядком № 702 чи подальшу компенсацію за невикористання такої відпустки, не впливає.

Таким чином, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої п. 4 ст. 10-1 Закону № 2011-ХІІ та Постановою № 702.

Судом апеляційної встановлено, що на час прийняття наказу про виключення позивача зі списків особового складу відповідачем не проведено з позивачем усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої ч. п. 4 ст. 10-1 Закону № 2011-ХІІ та Постановою № 702.

Колегією суддів враховується, що відповідачем на виконання вимог ч. 2 ст. 77 КАС України не надано суду доказів використання позивачем вказаної відпустки за 2019-2021 роки тане доведено того, що посади, які займав позивач під час проходження військової служби не передбачені додатком 4 Порядку № 702.

Отже, вимоги позивача щодо компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої ч. 4 ст. 10-1 Закону № 2011-ХІІ та Постановою № 702, за 2019-2021 роки є обґрунтованими.

Судом першої інстанції не було враховано вищенаведених обставин, що призвело до неправильного вирішення справи в частині вимог, які були предметом розгляду в суді першої інстанції.

На підставі наведених вище обставин, колегія суддів дійшла до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання протиправною бездіяльності НОМЕР_1 прикордонного загону Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України(в/ч НОМЕР_2 ) щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації щорічної додаткової відпустки військовослужбовця за виконання обов`язків військової служби пов`язане з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я за період з 2019 року по 2021 рік включно, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби та зобов`язання НОМЕР_1 прикордонного загону Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України(в/ч НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію щорічної додаткової відпустки військовослужбовця за виконання обов`язків військової служби пов`язане з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я за період з 2019 року по 2021 рік включно року виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

Згідно з ч. 1-3 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

На підставі викладеного, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із прийняттям нового про задоволення адміністративного позову.

Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

При прийнятті рішення у даній справі суд врахував позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки інших аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), Проніна проти України (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Із врахуванням такого підходу Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд апеляційної інстанції вважає, що ключові аргументи апеляційної скарги отримали достатню оцінку.

Інші доводи і заперечення сторін на висновки суду апеляційної інстанції не впливають.

Що стосується розподілу судових витрат зі сплати судового збору, колегія суддів зазначає наступне.

З справи судом встановлено, що при зверненні до суду першої інстанції позивачем заявлено дві вимоги немайнового характеру, за які був сплачений судовий збір у розмірі 1816,00 грн.

Ухвалою суду від 13.07.2022 закрито провадження у справі в частині вимог про визнання протиправною бездіяльність НОМЕР_1 прикордонного загону Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України(в/ч НОМЕР_2 ) щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за неотримане речове майно та зобов`язання НОМЕР_1 прикордонного загону Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України(в/ч НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію неотриманого речового майна.

Таким чином, на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 908,00 грн. (за одну вимогу немайнового характеру), який сплачено при поданні позовної заяви.

Також судом встановлено, що при поданні апеляційної скарги позивачем сплачено судовий збір у розмірі 2724,00 грн.

Відповідно до пп. 2 п. 3 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», за подання до адміністративного суду апеляційної скарги на рішення суду розмір ставки судового збору 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги, але не більше 15 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно з ч. 3 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.

Враховуючи те, що предметом апеляційного оскарження є рішення суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні однієї вимоги немайнового характеру, апеляційну скаргу подано через підсистему «Електронний суд», стягненню на користь позивача підлягають витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 1089,60 грн.

Таким чином, загальна сума витрат зі сплати судового збору у цій справі, яка підлягає стягненню на користь позивача складає 1997,60 грн.

Інша частина судових витрат зі сплати судового збору може бути повернута в порядку, визначеному ст. 7 Закону України «Про судовий збір».

Що стосується понесених позивачем витрат на правничу допомогу у розмірі 1500,00 грн., колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 16 КАС України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

За частиною третьою статті 132 КАС України до складу витрат, пов`язаних з розглядом справи належать витрати, в тому числі і на професійну правничу допомогу.

Відповідно до приписів частин 1-4 статті 134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Системний аналіз вищенаведених норм дає підстави для висновку, що на підтвердження надання правової допомоги необхідно долучати, у тому числі, розрахунок погодинної вартості правової допомоги, наданої у справі, який має бути передбачений договором про надання правової допомоги, та може міститися у акті приймання-передачі послуг за договором.

Розрахунок платної правової допомоги повинен відображати вартість години за певний вид послуги та час витрачений на: участь у судових засіданнях; вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; ознайомлення з матеріалами справи в суді тощо.

Така правова позиція сформована Верховним Судом у постанові від 01.10.2018 у справі № 569/17904/17.

Водночас, склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.

Такий висновок сформовано Верховним Судом у постановах від 21.03.18 у справі №815/4300/17, від 11.04.18 у справі № 814/698/16, від 18.10.18 у справі № 813/4989/17.

Згідно з частиною шостою статті 135 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Частиною сьомою статті 139 КАС України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Виходячи з положень частини 9 статті 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує чи пов`язані такі витрати з розглядом справи.

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

При визначенні суми відшкодування суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі Схід/Захід Альянс Лімітед проти України (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У пункті 269 Рішення у цій справі Суд указав, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі Іатрідіс проти Греції (Iatridis v. Greece), п. 55 з подальшими посиланнями).

Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження).

Зазначені висновки викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 та в постановах Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 17 вересня 2019 року у справі № 810/3806/18, від 31 березня 2020 року у справі № 726/549/19.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 02.09.2020 у справі № 826/4959/16, вирішенню питання про розподіл судових витрат передує врахування судом, зокрема, обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат до предмета спору, значення справи для сторін. При цьому, принципи обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат до предмета спору повинні розглядатися, у тому числі, через призму принципу співмірності, який, як вже було зазначено вище, включає у себе такі критерії: складність справи та виконаних робіт (наданих послуг); час, витрачений на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих послуг та виконаних робіт; ціна позову та (або) значення справи для сторони.

Окрім того, відповідно до правової позиції Верховного Суду, яка викладена в постанові від 01.09.2020 у справі № 640/6209/19, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також, судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

За висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 19 листопада 2020 року у справі № 520/7431/19 при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Водночас, при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг з категорією складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Вказані критерії закріплені у ч. 5 ст. 134 КАС України.

Зі змісту норм частин 4, 5 та 6 ст. 134 КАС України вбачається, що від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою (саме така позиція викладена в постанові Верховного Суду від 13.12.2018 у справі № 816/2096/17).

З матеріалів справи судом встановлено, що між позивачем та адвокатом Осьмаковим О.А. укладено договір про надання правової допомоги № 02-11/21 від 03.11.2021, відповідно до п. 1.1. якого Адвокат зобов`язується надавати Клієнту консультації з питань кримінального, цивільного, господарського, адміністративного та податкового права; організовувати ведення претензійно-позовної роботи по матеріалам, що підготовлені Клієнтом; надавати Клієнту правовому допомогу щодо захисту прав та інтересів останнього в судах, органах державної влади, на підприємствах, в установах, організаціях всіх форм власності та підпорядкування (ведення справи), Представляти інтереси Клієнта та здійснювати його захист в правоохоронних та контролюючих органах з питань, а Клієнт зобов`язується сплатити гонорар (винагороду) за надану правову допомогу та компенсувати фактичні витрати на її надання в обсязі та на умовах, визначених Договором.

Згідно акту виконаних робіт (надання послуг) № 02-12/21 від 03.12.2021 р. на підставі Договору про надання правової допомоги № 02-11/21 від 03.11.2021 року адвокатом були виконані наступні роботи (надані такі послуги): попереднє вивчення матеріалів, формування позиції та консультування (тривалість 1 год, вартість 500,00 грн.); підготовка позовної заяви (тривалість 2 год., вартість 1000,00 грн.);

Загальна вартість наданих послуг складає 1500,00 грн.

На підтвердження факту оплати за надані послуги, заявником надано квитанцію до прибуткового касового ордеру № 02-12/21 від 03.12.2021 р.

Надаючи оцінку доводам заявника та наданим ним доказів на підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу, а також те, що фактично предметом розгляду справи була лише одна вимога немайнового характеру, колегія суддів дійшла до висновку, що співмірними із складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг у суді першої інстанції, значенням справи для сторони та які відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру є витрати на правничу допомогу у розмірі 750,00 грн.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 326, 327 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 13.07.2022 по справі № 480/13582/21 скасувати та прийняти нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність НОМЕР_1 прикордонного загону Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України (в/ч НОМЕР_2 ) щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 при звільненні з військової служби грошової компенсації за невикористанні дні додаткової відпустки, передбаченої ч. 4 ст. 10-1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей та Постанови Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 № 702 за період з 2019-2021 роки.

Зобов`язати 5-ий прикордонний загін Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України (в/ч НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористанні дні додаткової відпустки, передбаченої ч. 4 ст. 10-1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей та Постанови Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 № 702 за період з 2019-2021 роки.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_3 (в/ч НОМЕР_2 ) () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 ) витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви та за подання апеляційної скарги на рішення суду у розмірі 1997,60 грн. (одна тисяча дев`ятсот дев`яносто сім гривень) 60 коп.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань НОМЕР_1 прикордонного загону Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України (в/ч НОМЕР_2 ) () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 ) судові витрати на правничу допомогу у розмірі 750,00 грн. (сімсот п`ятдесят гривень) 00 коп.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, відповідно до вимог ст. 327, ч. 1 ст. 329 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)Н.С. Бартош
Судді(підпис) (підпис) О.В. Присяжнюк З.Г. Подобайло