Справа № 140/35871/23
Суддя: Костюкевич Сергій Федорович
Дата ухвалення: 2023-12-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2023 року ЛуцькСправа № 140/35871/23

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого-судді Костюкевича С.Ф.,

при секретарі судового засідання Грицаку П.О.,

за участю представника позивача Дмитришина Л. І.;

представника відповідача 1 Климюка В. О.,

представника відповідача 2 Іщика В. А.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу за позовом Громадської організації «Молодіжний центр «Семиярусна гора» до Виконавчого комітету Луцької міської ради, Головного управління Національної поліції у Волинській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання усунути перешкоди у здійсненні права на свободу мирного зібрання,

ВСТАНОВИВ:

Громадська організація «Молодіжний центр «Семиярусна гора» (далі - ГО «Молодіжний центр «Семиярусна гора», позивач) звернулася з позовом до Виконавчого комітету Луцької міської ради (далі ВК Луцької міської ради, відповідач 1), Головного управління Національної поліції у Волинській області (далі ГУНП у Волинській області, відповідач 2) про визнання протиправною бездіяльності ВК Луцької міської ради та ГУНП у Волинській області, яка становить перешкоду у реалізації права на свободу мирних зібрань і полягає у невжитті заходів щодо забезпечення безпеки учасників та учасниць мирного зібрання, яке Громадська організація «Молодіжний центр «Семиярусна гора» планує провести 16.12.2023 з 14-00 до 16-00 у місті Луцьку, у формі тимчасового обмеження руху транспортних засобів за маршрутом його проведення та зобов`язання ВК Луцької міської ради та ГУНП у Волинській області усунути перешкоди у реалізації права на свободу мирних зібрань шляхом вжиття у межах їхніх повноважень заходів для забезпечення безпеки учасників та учасниць мирного зібрання, що його Громадська організація «Молодіжний центр «Семиярусна гора» планує провести 16.12.2023 з 14-00 до 16-00 у місті Луцьку, у формі тимчасового обмеження руху транспортних засобів за маршрутом його проведення.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ГО «Молодіжний центр «Семиярусна гора» направлено відповідні листи на адресу Луцького міського голови та керівника Луцького районного управління поліції Головного управління Національної поліції у Волинській області про проведення мирного зібрання, яке заплановано провести 16.12.2023 з 14-00 по 16-00 у формі маршу за маршрутом: Київський майдан, пр. Волі, Театральний майдан, вул. Лесі Українки, вул. Кривий Вал, вул. Богдана Хмельницького за очікуваної участі 300 осіб. Мета зібрання - висловити вимоги учасників та учасниць зібрання до проєкту бюджету Луцької міської територіальної громади на 2024 рік.

Вказали, що, враховуючи, що мирне зібрання матиме форму маршу, у листі на адресу міського голови висловлено прохання «забезпечити безпеку учасників та учасниць мирного зібрання, видавши розпорядження про тимчасове перекриття руху транспорту на час мирного зібрання за маршрутом проведення маршу», проте 12.12.2023 ВК Луцької міської ради надіслав позивачеві лист № 1.1-29/5415/2023, у якому рекомендував провести ходу поза межами проїжджої частини, а ГУНП у Волинській області усно (телефоном) поінформувало голову організації-позивача про те, що воно вживатиме заходів щодо тимчасового обмеження руху транспортних засобів лише у разі надходження відповідного рішення органу місцевого самоврядування (у формі розпорядження міського голови).

Вважаючи таку бездіяльність відповідачів протиправною ГО «Молодіжний центр «Семиярусна гора» звернулася до суду за захистом прав на свободу мирного зібрання.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 19.06.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за вказаним позовом, судовий розгляд справи ухвалено проводити за правилами Глави 11 Розділу 2 «Розгляд окремих категорій термінових адміністративних справ» КАС України та призначено судове засідання на 11:30 16.12.2023 з викликом сторін.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, вважає, що проїжджою частиною вулиць їх громадській організації пройти маршем буде безпечніше ніж тротуаром.

В судовому засіданні представник міської ради вимоги позову заперечив, вказав, що Луцька міськрада фактично не заперечувала щодо проведення маршу, а перекриття вулиць по маршруту ходи та бічних вулиць, що до них примикають, призвело б до обмеження прав значно більшої кількості мешканців Луцька та водіїв під час проходження центральними вулицями міста, що було б непропорційним, тому було рекомендовано громадській організації пройти тротуаром.

В судовому засіданні представник ГУНП у Волинській області щодо вимог позову заперечив, погодився з висловлюваннями представника виконкому міської ради. Вважає, що для перекриття вулиць необхідно задіювати десятки працівників поліції.

Дослідивши письмові докази, усні та письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив.

ГО «Молодіжний центр «Семиярусна гора» заплановано провести мирне зібрання 16.12.2023 з 14-00 по 16-00 у формі маршу за маршрутом: Київський майдан, пр. Волі, Театральний майдан, вул. Лесі Українки, вул. Кривий Вал, вул. Богдана Хмельницького за очікуваної участі 300 осіб.

Мета зібрання - висловити вимоги учасників та учасниць зібрання до проєкту бюджету Луцької міської територіальної громади на 2024 рік.

06.12.2023 позивачем направлено листи на адресу Луцького міського голови та керівника Луцького районного управління поліції Головного управління Національної поліції у Волинській області про проведення мирного зібрання, де висловлено прохання «забезпечити безпеку учасників та учасниць мирного зібрання, видавши розпорядження про тимчасове перекриття руху транспорту на час мирного зібрання за маршрутом проведення маршу», проте 12.12.2023 ВК Луцької міської ради надіслав позивачеві лист № 1.1-29/5415/2023, у якому рекомендував провести ходу поза межами проїжджої частини», а ГУНП у Волинській області усно (телефоном) поінформувало голову організації позивача про те, що воно вживатиме заходів щодо тимчасового обмеження руху транспортних засобів лише у разі надходження відповідного рішення органу місцевого самоврядування (у формі розпорядження міського голови).

Позивач вважаючи, що відповідачі чинять перешкоди у реалізації права на свободу мирних зібрань, не вживаючи заходів щодо забезпечення безпеки учасників та учасниць зібрання у формі тимчасового обмеження руху транспортних засобів за маршрутом його проведення, звернулася до суду із цим позовом.

При вирішенні спору суд застосовує такі нормативно-правові акти.

Частиною першою статті 11 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованою Верховною Радою України згідно із Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" (надалі - Конвенція), гарантовано кожній особі, серед інших прав і свобод, право на свободу зібрань та об`єднання.

Частиною 2 статті 11 Конвенції встановлено, що здійснення прав на свободу зібрань та об`єднання не підлягає жодним обмеженням, за винятком тих, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Ця стаття не перешкоджає запровадженню законних обмежень на здійснення цих прав особами, що входять до складу збройних сил, поліції чи адміністративних органів держави.

Відповідно до статті 21 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, ратифікованого Указом президії Верховної Ради Української РСР від 19.10.1973 № 2148-VIII, передбачено право на мирні збори. Крім цього, зазначена стаття визначає, що користування цим правом не підлягає ніяким обмеженням, крім тих, які накладаються відповідно до закону і які є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах державної чи суспільної безпеки, громадського порядку, охорони здоров`я і моральності населення або захисту прав та свобод інших осіб.

Право громадян України на мирні зібрання гарантується також ст. 39 Конституції України громадяни мають право збиратися мирно, без зброї і проводити збори, мітинги, походи і демонстрації, про проведення яких завчасно сповіщаються органи виконавчої влади чи органи місцевого самоврядування. Обмеження щодо реалізації цього права може встановлюватися судом відповідно до закону і лише в інтересах національної безпеки та громадського порядку - з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення або захисту прав і свобод інших людей.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За ст. 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Виходячи з положень зазначеної норми Основного Закону, мирні зібрання є одним із засобів відстоювання людиною і громадянином своїх прав, свобод та інтересів у демократичному суспільстві. Право громадян на свободу мирних зібрань в Україні гарантується та захищене державою, яка зобов`язана забезпечити його ефективну реалізацію. Здійснення цього права не підлягає жодним обмеженням, крім випадків установлених законом в інтересах національної безпеки та громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення або захисту прав і свобод інших людей.

Законодавством встановлений порядок проведення реалізації прав громадян на мирні зібрання, мітинги, походи і демонстрації, який не потребує від суб`єктів, які мають намір провести вказані заходи, отримувати будь-якій дозвіл від органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування. Проте реалізація таких прав буде правомірною лише за умови завчасного сповіщення органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування про проведення зазначених мирних зібрань, мітингів, походів і демонстрацій, та відсутності судового рішення про обмеження прав на реалізацію цих прав.

Мирні зібрання розглядаються як одна із форм безпосередньої демократії та мають на меті вираження свого ставлення до суспільних проблем та явищ тощо. Усі учасники мирних зібрань мають рівні права щодо реалізації свого права, тому не є достатнім для встановлення заборони щодо реалізації права на мирні зібрання одночасне проведення масових заходів учасниками, які мають протилежні інтереси. Держава повинна вжити всіх можливих заходів до забезпечення здійснення свого права усіма учасниками громадських акцій.

Згідно статті 92 частини 1 пункту 1 Конституції України, виключно законами України визначаються, зокрема, права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов`язки громадянина.

У своєму рішенні від 11 квітня 2013 року Європейський суд з прав людини у справі "Вєрєнцов проти України" (заява № 20372/11), відзначив, що парламентом України не було введено в дію жодного закону, який би регулював порядок мирних демонстрацій, хоча статті 32 та 92 Конституції України чітко вимагають того, щоб такий порядок було встановлено законом, тобто, актом парламенту України. Суд погоджується з тим, що державі може знадобитися певний час для прийняття законодавчих актів протягом перехідного періоду, він не може погодитися з тим, що затримка понад двадцять років є виправданою, особливо коли йдеться про таке фундаментальне право як свобода мирних зібрань.

Разом з цим, суд зазначає, що встановлення судом обмеження, як і рішення про повну заборону зібрання має узгоджуватися з положеннями частини 2 статті 39 Конституції України, з якої вбачається, що будь-яке обмеження щодо реалізації права на свободу мирних зібрань може бути застосовано судом лише в інтересах національної безпеки та громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення або захисту прав і свобод інших людей.

Тобто, обмеження адміністративного суду буде правомірним лише у тому випадку, якщо воно приймається: 1) з метою захисту (охорони) щонайменше рівнозначного права на свободу мирних зібрань правового блага (права, свободи, законного інтересу); 2) за обов`язковим дотриманням принципу співмірності втручання; 3) як реакція на реально існуючу небезпеку для відповідного правового блага.

Статтею 1 Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 64/2022, затвердженого Законом України від 24.02.2022 № 2102-IX, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб.

У подальшому строк дії воєнного стану в Україні продовжувався указами Президента 133/2022 від 14.03.2022, № 259/2022 від 18.04.2022, № 341/2022 від 17.05.2022, № 573/2022 від 12.08.2022, № 757/2022 від 07.11.2022, № 58/2023 від 06.02.2023, 254/2023 від 01.05.2023, № 451/2023 від 26.07.2023 та Указом Президента № 734/2023 від 06.11.2023, яким строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 16 листопада 2023 року строком на 90 діб.

Ст. 3 Указу Президента № 62/2022 визначено, що у зв`язку із введенням воєнного стану в Україні можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України, а також можуть вводитись тимчасові обмеження щодо прав і законних інститутів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені ч. 1 ст. 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Враховуючи викладене вище, для правильного вирішення справи необхідно виходити з того, що встановлення обмеження права на свободу мирних зібрань можливе тільки у разі створення дійсної небезпеки заворушень чи злочинів, загрози здоров`ю населення або правам і свободам інших людей через проведення зборів, мітингів, походів, демонстрацій чи інших зібрань та лише в інтересах національної безпеки та громадського порядку.

Згідно пунктів 1, 2 частини 1 статті 2 Закону України «Про Національну поліцію», завданнями поліції є надання поліцейських послуг у сферах забезпечення публічної безпеки і порядку; охорони прав і свобод людини, а також інтересів суспільства і держави. Із вказаного можна дійти висновку, про обов`язок держави, насамперед в особі правоохоронних органів забезпечувати реалізацію основоположних прав громадян шляхом усунення чи припинення можливих небезпек. Крім цього, відповідно до Закону України " Про місцеве самоврядування" частиною 1 статті 38 визначено, що до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать делеговані повноваження щодо вирішення відповідно до закону питань про проведення зборів, мітингів, маніфестацій і демонстрацій, спортивних, видовищних та інших масових заходів; здійснення контролю за забезпеченням при їх проведенні громадського порядку.

В свою чергу, громадський порядок можна визначити як сукупність усіх правил, що регламентують суспільні процеси і відносини між його окремими частинами; у вузькому - інститути і норми, що обумовлюють статус людини і громадянина та соціальних груп у суспільстві тою мірою, якою це зумовлено їх інтересами та закономірностями розвитку самого суспільства, а також науково обґрунтовані відносини між членами суспільства та його структурними елементами.

Так, «громадський порядок» визначається як сукупність норм, які забезпечують життєдіяльність суспільства або як низку основоположних принципів, на яких побудовано суспільство. Повага до прав людини є частиною громадського порядку. Громадський порядок необхідно тлумачити в контексті задач конкретного права, яке обмежено з цієї підстави. Громадська безпека означає захист від загрози безпеці людей, їхньому життю або фізичному здоров`ю, а також серйозних збитків їхньому майну.

Суд звертає увагу, що Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав у своїх рішеннях, що заборона проведення зібрань з посиланням на можливі порушення громадського порядку має бути заснована на достовірних доказах. Зокрема, у своєму рішенні "Махмудов проти Російської Федерації" (скарга № 35008204) від 26 липня 2007 року Європейський суд з прав людини зазначив, що з огляду на засадничий характер свободи зібрань та її тісний зв`язок із демократією повинні мати місце переконливі та неспростовні доводи, що виправдовують втручання у це право. Також у рішенні Європейського суду з прав людини у справі Станков і Об`єднана організація Македонії "Ілінден" проти Болгарії (скарги № 29221/95 та 29225/95) від 02 жовтня 2001 року, зазначено, що вірогідність незначних інцидентів не може слугувати обґрунтуванням заборони на проведення мітингів. Є зрозумілим, що будь-яка демонстрація, що проводиться у громадському місці, певною мірою може викликати порушення громадського порядку та зіткнення з елементами ворожості.

Цим же ж рішенням встановлено, якщо будь-яка вірогідність напруження та палкого обміну думок між групами опонентів у ході демонстрацій буде підставою для її заборони, суспільство буде позбавлене можливості почути інші погляди з будь-якого питання, що посягає на позицію більшості. Національна влада має виявляти особливу пильність під час забезпечення можливості меншості висловлювати свої погляди, навіть якщо вони суперечать суспільній думці.

З матеріалів справи вбачається, що Відповідачі повідомлені про проведення мирних заходів 06.12.2023, що дає можливість органу місцевого самоврядування виконати законодавчо покладений на нього обов`язок та забезпечити дотримання громадського порядку під час проведення вказаних мирних зібрань громадян 16.12.2023.

При цьому суд звертає увагу на те, що вжиття заходів для охорони національної безпеки та громадського порядку при проведенні масових заходів є обов`язком місцевих органів виконавчої влади, правоохоронних органів.

Крім цього суд звертає увагу, що зібрання слід вважати мирними, якщо його організатори мають на меті мирні наміри та зібрання має не насильницький характер.

В цьому контексті доцільно застосувати висновки Європейського суду з прав людини, викладені у рішенні ЄСПЛ «BARRACOc. FRANCE» від 05.06.2009, (заява 31684/05), згідно з яким «будь-яка подія в громадському місці викликає певною мірою перешкоди для загального перебігу життя, включаючого порушення руху (транспорту) і за відсутності насильства з боку демонстрантів важливо, щоб влада продемонструвала певний ступінь терпимості щодо мирних зібрань, щоб свобода зібрань не була позбавлена своє суті і змісту».

Європейський суд у своєму рішенні «DJAVIT AN v TURKEY» від 20.02.2003, (заява № 20652/03) вказав: «Держави повинні не лише охороняти право на мирні зібрання, а й утримуватися від застосування необґрунтованих непрямих обмежень цього права... Хоча основним об`єктом статті 11 є захист особистості від свавільного втручання з боку публічної влади у здійснення захищених прав, але крім того, можуть бути позитивні зобов`язання щодо забезпечення ефективного здійснення цих прав».

Беручи до уваги, що Виконавчий комітет Луцької міської ради фактично не заборонив проведення мирного зібрання у формі маршу ГО «Молодіжний центр «Семиярусна гора», а лише рекомендував провести цей марш поза межами проїжджої частини, приймаючи до уваги заявлену кількість учасників 300 осіб, відтак потреби зобов`язання відповідачів тимчасово перекривати рух транспортних засобів центральними вулицями міста та бічних вулиць, які до них прилягають для проходження маршу не є необхідним, тому, права громадської організації у даному випадку не є порушені. Враховуючи викладене, підстави для визнання судом протиправною бездіяльності відповідача у реалізації права на свободу мирного зібрання та зобов`язання відповідачів здійснити заходи для тимчасового обмеження руху транспортних засобів за маршрутом його проведення, відсутні.

Посилання представника позивача як на підставу для задоволення позову на те, що Луцьким міський голова в минулому неодноразово виносив розпорядження про призупинення руху транспорту за зверненнями громадських організацій, про що надав до позову копії таких розпоряджень, суд до уваги не приймає, оскільки з досліджених судом даних документів неможливо встановити орієнтовну кількість учасників масових зібрань в 2022-2023 роках, порявняно із зазначеною позивачем та, беручи до уваги, що розпорядження міського голови про тимчасове призупинення руху транспорту у всіх випадках надавалось лише з метою проведення урочистих заходів та релігійним організаціям для вшанування пам`яті чи у зв`язку із релігійними святами.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись положеннями статей 2-4, 7, 9, 11, 44, 72-78, 79, 139, 194, 241-246, 250, 281, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову Громадської організації «Молодіжний центр «Семиярусна гора» до Виконавчого комітету Луцької міської ради, Головного управління Національної поліції у Волинській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання усунути перешкоди у здійсненні права на свободу мирного зібрання відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку та строки, визначені статтею 255 КАС України, та може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя С.Ф. Костюкевич