Справа № 420/32695/23
Суддя: Попов В.Ф.
Дата ухвалення: 2023-12-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА
18 грудня 2023 року м. Одеса
Суддя Одеського окружного адміністративного суду Попов В.Ф., перевіривши виконання вимог статей 160-161 КАС України за адміністративною позовною заявою ОСОБА_1 до Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України, Інституту Військово-Морських Сил Національного університету Одеська морська академія про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,
До Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України, Інституту Військово-Морських Сил Національного університету Одеська морська академія, в якій позивач просить суд:
- визнати протиправною бездіяльність Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України щодо нерозгляду заперечень та незарахування окремих періодів військової служби позивача у пільговому обчисленні;
- зобов`язати Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України зарахувати позивачу окремі періоди військової служби у пільговому обчисленні: період з 2012 по 2013 роки з розрахунку один місяць служби за півтора місяці; період з 30 жовтня по 19 листопада 2014 року з розрахунку один місяць служби за півтора місяця;
- визнати протиправною бездіяльність Інституту Військово-Морських Сил Національного університету Одеська морська академія щодо непроведення перерахунку грошового забезпечення позивача, починаючи з липня 2019 року, виходячи з розміру надбавки за вислугу років в розмірі 50% від посадового окладу та окладу за військове звання;
- зобов`язати Інститут Військово-Морських Сил Національного університету Одеська морська академія провести перерахунок та виплатити грошове забезпечення позивача, починаючи з липня 2019 року, виходячи з розміру надбавки за вислугу років в розмірі 50% від посадового окладу та окладу за військове звання.
Ухвалою суду від 29.11.2023 року позовну заяву залишено без руху у зв`язку із недоліками та надано строк на їх усунення десять днів з дня отримання копії цієї ухвали.
Недоліком позовної заяви було звернення до суду поза межами строку позовної давності та неподання заяви про його поновлення.
11.12.2023 року позивач звернувся до суду із заявою про поновлення строку звернення до суду, яка мотивована тим, що позивачем обрано неефективний спосіб захисту, що призвело до тривалого вирішення спірних правовідносин. На думку позивача, на спір в частині зарахування окремих періодів військової служби у пільговому обчисленні не розповсюджується місячний строк позовної давності, оскільки це є соціальним спором, а не спором про проходження публічної служби. Також, зазначає, що оскільки спірні правовідносини в частині перерахунку грошового забезпечення виникли до внесення змін у ст. 233 КЗпП України в частині строку звернення до суду, то на них тримісячний строк не розповсюджується. Просить відкрити провадження у справі.
Перевіривши подану заяву суд не знаходить підстав для поновлення строку звернення до суду із цим позовом з огляду на такі обставини.
Строк звернення до адміністративного суду встановлений ст. 122 КАС України.
Так, частиною першою, наведеної вище статті, передбачено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Предметом спору у цій справі є пільгове обчислення вислуги років та правильність обчислення та невиплата сум грошового забезпечення.
Відповідно до ч. 5 ст. 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
Зі служби позивач звільнений 02.08.2020 року, а позовну заяву подано 23.11.2023 року, що виходить за межі місячного строку звернення до суду в частині вимог про обчислення пільгової вислуги років.
Суд не приймає обґрунтувань щодо того, що цей спір є соціальним, і тому положення ч. 5 ст. 122 КАС України не розповсюджується на ці правовідносини, оскільки обчислення періодів проходження служби, зокрема пільгового, віднесено до компетенції відповідача, як органу в якому позивач проходив службу. Окрім того, обчислення вислуги років пов`язане зі звільненням з публічної служби, що підпадає під дію приписів ч. 5 ст. 122 КАС України.
Спеціальною нормою, яка регулює строк звернення до суду в частині вимог про обчислення сум грошового забезпечення, є норми Кодексу законів про працю України.
Згідно із ст. 233 КЗпП України, серед іншого, працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).
Відповідно до ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (стаття 116), минуло не більше одного року.
Таким чином, Кодексом законів про працю встановлено тримісячний строк позовної давності у спорах щодо виплати усіх належних працівникові сум при звільненні, який починає свій перебіг з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.
Зміни до КЗпП України в частині строку позовної давності внесені Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" №2352-IX від 01.07.2022, який набрав чинності 19.07.2022 року.
Враховуючи, що спірні правовідносини виникли до набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" №2352-IX від 01.07.2022, перебіг строку позовної давності мав розпочатися з дати набрання чинності цим законом, а саме з 19.07.2022.
Однак, відповідно до пункту першого глави XIX Прикінцеві положення КЗпП України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України № 651 від 27.06.2023 року «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 р. на всій території України відмінено карантин.
Таким чином, з 01.07.2023 року підлягають застосуванню строки, визначені статтею 233 КЗпП України.
Так, тримісячний строк звернення до суду із вимогами щодо обрахунку грошового забезпечення починаючи з липня 2019 року закінчився 02.10.2023 року.
Виходячи із того, що позовну заяву подано 23.11.2023 року, тримісячний строк звернення до суду пропущено.
Посилання позивача в обґрунтування дотримання ним строку звернення до суду, як нерозповсюдження тримісячного строку на правовідносини які виникли до внесення змін у ст. 233 КЗпП України, суд не приймає, оскільки ці зміни стосуються саме строку звернення до суду, а не спірних правовідносин по суті спору. Окрім того, законодавцем відтерміновано початок дії оновленої норми щодо строку звернення до суду на час дії карантину.
Враховуючи, що після закінчення карантину, починаючи з 01.07.2023 року позивач не звернувся до суду протягом тримісячного строку за поновленням своїх прав, строк звернення є пропущеним.
У поданій заяві позивачем не наведено поважних підстав для поновлення строку звернення до суду.
Суд зазначає, що строк звернення до адміністративного суду може бути поновлений лише за наявності поважних підстав, наявність яких підтверджена відповідними доказами.
У постанові від 25.03.2020 у справі №9901/588/19 Велика Палата Верховного Суду вказала, що згідно зі статтею 17 Закону України від 23.02.2006 №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Так, ЄСПЛ, у пунктах 37 та 38 рішення від 18.11.2010 у справі «Мушта проти України», нагадав, що право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак такі обмеження не можуть стосуватися реалізації цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, і має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями. Норми, які регламентують строки подання скарг, безумовно, передбачаються для забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані. У той же час такі норми або їх застосування мають відповідати принципу юридичної визначеності та не перешкоджати сторонам використовувати наявні засоби.
У рішенні від 03.04.2008 у справі «Пономарьов проти України» ЄСПЛ вказав, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте, навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Від судів вимагається вказувати підстави. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні в часі, ні в підставах для поновлення строків (пункт 41).
Таким чином, за практикою Європейського суду з прав людини, застосування судами наслідків пропущення строків звернення до суду не є порушенням права на доступ до суду.
Вищенаведене засвідчує, що інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності в публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
З огляду на зміст статті 123 КАС України та враховуючи, що наведені у заяві обставини суд визнав неповажними, позовна заява підлягає поверненню.
Керуючись ч. 2 ст. 123, 243, 248 КАС України,
Позовну заяву разом з доданими документами повернути позивачу.
Копію ухвали надіслати позивачу.
Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до П`ятого апеляційного адміністративного суду в 15-денний строк з дня її проголошення.

Якщо ухвалу було постановлено поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, під час розгляду справи в письмовому провадженні, строк на апеляційне оскарження обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Суддя В.Ф. Попов