Справа № 140/16032/21
Суддя: Каленюк Жанна Василівна
Дата ухвалення: 2023-12-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2023 року ЛуцькСправа № 140/16032/21

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Каленюк Ж.В.,

за участю секретаря судового засідання Клочко А.С.,

представника позивача Юшина Д.В.,

представників відповідачів Гарголи О.А., Герасимчук Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Волинської обласної державної адміністрації, Державного підприємства «Служба місцевих автомобільних доріг у Волинській області» про визнання протиправним та скасування розпорядження, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся із позовом до Волинської обласної державної адміністрації (відповідач 1), Державного підприємства «Служба місцевих автомобільних доріг у Волинській області» (відповідач 2) про визнання протиправним розпорядження першого заступника голови Волинської обласної державної адміністрації від 02 листопада 2020 року №130-ос «Про звільнення ОСОБА_2 »; поновлення на посаді директора Державного підприємства «Служба місцевих автомобільних доріг у Волинській області»; стягнення з Державного підприємства «Служба місцевих автомобільних доріг у Волинській області» середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 02 листопада 2020 року до дня поновлення на роботі, який на день пред`явлення позову становить 49315,15 грн.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначив, що розпорядженням голови Волинської обласної державної адміністрації від 07 лютого 2020 року №60 був призначений на посаду директора Державного підприємства «Служба місцевих автомобільних доріг у Волинській області». Поряд з тим розпорядженням першого заступника голови Волинської обласної державної адміністрації від 02 листопада 2020 року №130-ос його звільнено із займаної посади на підставі пункту 1 частин першої статті 36 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) з посиланням на заяву ОСОБА_1 від 02 листопада 2020 року.

ОСОБА_1 вважає, що розпорядження про його звільнення прийняте без законних на те підстав, оскільки заяву про звільнення від 02 листопада 2020 року він не писав та у цей час перебував на стаціонарному лікуванні (з 21 жовтня 2020 року по 19 листопада 2020 року).

У зв`язку із незаконним звільненням відповідно до приписів статті 235 КЗпП України він має бути поновлений на посаді з одночасним стягненням на його користь середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, який на день звернення до суду із позовом за його розрахунками становить 49315,15 грн.

З наведених підстав позивач просив позов задовольнити.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2022 року відкрито провадження у справі та її розгляд призначено за правилами спрощеного позовного провадження у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін (а.с.40-41 том 1).

У відзиві на позов відповідач 1 - Волинська обласна державна адміністрація - позовні вимог заперечив та у їх задоволенні просив відмовити (а.с.80-87 том 1). В обґрунтування цієї позиції відповідач 1 вказав, що спірним розпорядженням від 02 листопада 2020 року №130-ос припинено трудовий договір та 02 листопада 2020 року ОСОБА_1 звільнено з посади директора Державного підприємства «Служба місцевих автомобільних доріг у Волинській області» згідно з пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України - за угодою сторін на підставі його заяви від 02 листопада 2020 року та положень контракту.

Доводи відзиву зводяться до обставин пропуску строку звернення позивача до суду для оскарження розпорядження від 02 листопада 2020 року №130-ос. Відповідач 1 вважає, що ОСОБА_1 було відомо про його звільнення, в іншому випадку він відповідно до листка непрацездатності мав би приступити до роботи 20 листопада 2020 року.

Відповідач 2 - Державне підприємство «Служба місцевих автомобільних доріг у Волинській області» - у відзиві на позов у задоволенні позову також просило відмовити з тих самих підстав, що й відповідач 1 (а.с.53-57 том 1).

У відповіді на відзиви відповідачів (а.с.149-151 том 1) представник позивача доповнив, що заяву про звільнення із займаної посади позивач 02 листопада 2020 року не писав, хоча остання була написана і підписана ним без зазначення дати написання разом із заявою про прийом на роботу як обов`язкова незаконна умова для отримання посади. 02 листопада 2020 року невідомі особи написали на заяві дату звільнення та подали до відділу кадрів або керівництву обласної державної адміністрації; інформацією про рух заяви позивач не володіє, адже перебував на лікарняному з 21 жовтня 2020 року по 19 листопада 2020 року, розпорядження про звільнення йому не доводилось, з наказом про призначення нового керівника ніхто не ознайомлював.

У додаткових письмових поясненнях (а.с.113-116 том 2) представник позивача зазначив, що позивач заяву на звільнення за згодою сторін писав під психологічним тиском у Волинській обласній державній адміністрації, куди його викликали на початку жовтня 2020 року, але дату звільнення та дату написання заяви він не вказував, припиняти трудові відносини він не мав наміру, та, як йому було обіцяно, заява не буде застосована. З наданої відповідачем до суду заяви позивач вперше дізнався, що така датована 02 листопада 2020 року.

Інші заяви по суті справи від сторін не надходили.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 15 квітня 2022 року позов залишено без розгляду у зв`язку із пропуском позивачем строку звернення до суду (а.с.155-158 том 1).

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 19 липня 2022 року ухвалу Волинського окружного адміністративного суду від 15 квітня 2022 року про залишення позовної заяви без розгляду скасовано і справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції (а.с.236-242 том 1).

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 04 серпня 2022 року справу прийнято до провадження та визначено судовий розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження (а.с.246 том 1).

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 17 жовтня 2022 року відмовлено у залученні до участі у справі співвідповідача (а.с.59-60 том 2).

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 23 січня 2023 року призначено в адміністративній справі почеркознавчу експертизу, провадження у справі зупинено (а.с.182-184 том 2).

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 29 травня 2023 року поновлено провадження у справі (а.с.240 том 2).

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 26 червня 2023 року відмовлено у задоволенні клопотання про призначення повторної почеркознавчої експертизи (а.с.23-25 том 3).

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 26 червня 2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.27 том 3).

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 09 жовтня 2023 року визнано необґрунтованим відвід судді (а.с.54-55 том 3) та ухвалою суду від 10 жовтня 2023 року відмовлено у задоволенні заяви про відвід судді (а.с.60-61 том 3).

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 18 жовтня 2023 року задоволено відвід судді (а.с.93-95 том 3).

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 20 жовтня 2023 року справу новим складом суду прийнято до провадження та її розгляд призначено за правилами загального позовного провадження зі стадії розгляду справи по суті (а.с.99 том 3).

Ухвалами Волинського окружного адміністративного суду від 08 листопада 2023 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_3 про залучення як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача та про залучення до участі у справі співвідповідача (а.с.139-142 том 3).

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 08 листопада 2023 року 22 листопада 2023 року відмовлено у задоволенні заяв відповідачів про відвід судді (а.с.172-173 том 3).

У судовому засіданні представник позивача підтримав доводи позовної заяви, відповіді на відзив, просив позов задовольнити, наголосивши, що зібрані у справі докази беззаперечно доводять незаконність звільнення ОСОБА_1 на підставі заяви, датованої 02 листопада 2020 року невідомою особою. За відсутності згоди позивача його звільнення є незаконним.

Представники відповідачів у судовому засіданні наполягали на тому, що заява написана позивачем, який хоч перебував на лікарняному, однак це не перешкоджало йому подати заяву на звільнення 02 листопада 2020 року особисто чи передати таку через іншу особу. Також наголошували на пропуску позивачем строку звернення до суду із цим позовом.

Суд, заслухавши вступне слово представників сторін, дослідивши письмові докази, висновок судової почеркознавчої експертизи, встановив такі обставини.

Розпорядженням голови Волинської обласної державної адміністрації від 07 лютого 2020 року №60 (а.с.7 том 1) утворено юридичну особу публічного права - Державне підприємство «Служба місцевих автомобільних доріг та будівництва у Волинській області» (пункт 1), затверджено Статут Державного підприємства «Служба місцевих автомобільних доріг та будівництва у Волинській області» (пункт 2), а також призначено директором Державного підприємства «Служба місцевих автомобільних доріг та будівництва у Волинській області» ОСОБА_1 , уклавши з ним контракт (пункт 3).

За умовами контракту від 28 лютого 2020 року, укладеного між Волинською обласною державною адміністрацією (орган управління) та ОСОБА_1 (керівник), останній призначений на посаду директора Державного підприємства «Служба місцевих автомобільних доріг у Волинській області» з 02 березня 2020 року по 02 березня 2025 року (а.с.11-12 том 1).

Як визначено пунктом 2 розділу 5 контракту, цей контракт припиняється за згодою сторін (підпункт «б»).

Розпорядженням першого заступника голови Волинської обласної державної адміністрації від 02 листопада 2020 року №130-ос «Про звільнення ОСОБА_2 » відповідно до пункту 1 статті 36 КЗпП України, Статуту Державного підприємства «Служба місцевих автомобільних доріг у Волинській області» припинено трудовий договір та ОСОБА_1 звільнено за угодою сторін з посади директора Державного підприємства «Служба місцевих автомобільних доріг у Волинській області»; підстава заява ОСОБА_1 від 02 листопада 2020 року, контракт (а.с.8 том 1).

Розпорядження від 02 листопада 2020 року №130-ос є предметом оскарження у цьому спорі.

Передусім на аргументи відповідачів щодо пропуску позивачем строку звернення із позовом до адміністративного суду (відповідно до дати на поштовому конверті 17 грудня 2021 року), суд зазначає, що це питання вже було предметом дослідження і оцінки суду. Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 19 липня 2022 року (а.с.236-242 том 1) скасовано ухвалу суду першої інстанції від 15 квітня 2022 року, якою відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про поновлення строку звернення до суду та позов залишено без розгляду. При цьому суд апеляційної інстанції встановив, що у справі відсутні докази ознайомлення позивача із оскаржуваним розпорядженням, його надіслання на адресу останнього за допомогою засобів поштового зв`язку.

За висновками суду апеляційної інстанції перебування позивача на стаціонарному лікуванні у період з 21 жовтня 2020 року по 19 листопада 2020 року, перебування справи у період з 31 грудня 2020 року по 18 листопада 2021 року за первинним позовом ОСОБА_1 до Волинської обласної державної адміністрації про поновлення на роботі і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу на розгляді в іншому суді, якому непідсудна справа (в Макарівському районному суді Київської області), свідчить про пропуск позивачем строку звернення до суду з поважних причин, а дата 20 листопада 2020 року (закінчення лікарняного) не може беззаперечно вважатись датою, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення своїх права (у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців ОСОБА_1 значився керівником Державного підприємства «Служба місцевих автомобільних доріг у Волинській області» до 24 листопада 2020 року). Як вказав суд апеляційної інстанції у підсумку, є підстави вважати, що висновок суду про залишення позовної заяви без розгляду є помилковим, оскільки позивачем пропущено строк звернення до суду з поважних причин.

Після надходження справи до суду першої інстанції для продовження розгляду у суду відсутні підстави повторного вирішення питання строку звернення до суду та переоцінки доказів, обставин у справі, наданих судом апеляційної інстанції у постанові від 15 квітня 2022 року.

При вирішенні спору по суті суд керується такими нормативно-правовими актами.

Статтею 43 Конституції України гарантоване право кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Загальні підстави припинення трудового договору установлені приписами статті 36 КЗпП України, згідно з пунктом 1 частини першої якої підставою припинення трудового договору є, зокрема, угода сторін.

Статтею 21 КЗпП України визначено, що трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

За загальним правилом волевиявлення сторін трудового договору оформляється шляхом написання працівником заяви про прийом на роботу, а зі сторони власника (роботодавця) шляхом постановлення відповідного наказу про прийняття на роботу.

За тим же загальними правилом формальне оформлення припинення трудового договору за угодою сторін здійснюється з боку працівника шляхом написання заяви про звільнення із вказанням підстави та строку звільнення, а згода роботодавця на запропоновані працівником умови підтверджується відповідним наказом про звільнення, що повинен відповідати умовам запропонованим працівником.

Суд звертає увагу, що лише за дотримання наведених умов може йти мова про досягнення між сторонами (працівник та роботодавець) згоди щодо підстав та порядку припинення трудового договору (угода сторін в розумінні положень КЗпП України). При цьому саме строк звільнення запропонований працівником та погоджений роботодавцем у наказі про звільнення є ключовою ознакою припинення трудового договору за угодою сторін, яка відрізняє вказану підставу звільнення від інших, в тому числі від загальної звільнення за ініціативою працівника із обов`язковим попередженням роботодавця за 14 днів (стаття 38 КЗпП України).

В пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України (за угодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за пунктом 1 статті 36 КЗпП України, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (стаття 38 КЗпП України).

Приписами частини першої статті 235 КЗпП України обумовлено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

За такого правового врегулювання основними умовами угоди про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України, щодо яких сторони трудового договору повинні дійти згоди, є підстава припинення угоди сторін та строк, з якого договір припиняється.

Для цілей застосування пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України Верховний Суд України у постанові від 26 жовтня 2016 року у справі №404/3049/15-ц (провадження №6-1269цс16) сформулював підхід до розгляду трудових спорів щодо застосування цієї норми та вказав, що суди при вирішенні таких спорів повинні з`ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видання наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін; чи була згода власника або уповноваженого ним органу на анулювання угоди сторін про припинення трудового договору.

Суд, враховуючи наведені норми законодавства та встановлені у цій справі фактичні обставини, дійшов висновку про недосягнення сторонами згоди щодо припинення трудового договору та відсутність узгодженої дати звільнення, що, в свою чергу, позбавляє відповідача права на звільнення позивача з 02 листопада 2020 року на підставі пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України та умов контракту від 28 лютого 2020 року (підпункт «б» пункту 2 розділу 5), виходячи з такого.

Так у позовній заяві, відповіді на відзив позивач (його представник) аргументують, що ОСОБА_1 не подавав заяву про звільнення від 02 листопада 2020 року та не просив його звільнити з 02 листопада 2020 року; заява була написана під психологічним тиском без зазначення її дати та дати звільнення.

Відповідач 1 не довів достеменного факту надходження вказаної заяви на розгляд керівництву Волинської обласної державної адміністрації саме від позивача або його уповноваженої особи в один із можливих способів (надсилання засобами поштового або кур`єрського зв`язку, засобами електронного документообігу, вручення заяви особисто позивачем певно визначеній та уповноваженій особі обласної державної адміністрації з метою її реалізації та забезпечення її обліку у системі діловодства).

При цьому позивач ОСОБА_1 у період з 21 жовтня 2020 року по 19 листопада 2020 року включно перебував на стаціонарному лікуванні, що підтверджується листком непрацездатності серії АДФ №232878, виданим Комунальним підприємством «Волинська обласна клінічна лікарня» Волинської обласної ради (а.с.10 том 1).

Суду не надано ні доказів реєстрації цієї заяви, ні її руху до видачі спірного розпорядження від 02 листопада 2020 року №130-ос «Про звільнення ОСОБА_2 ».

На витребуваному судом оригіналі заяви за підписом ОСОБА_1 , датованої 02 листопада 2020 року, яка і слугувала підставою видачі розпорядження від 02 листопада 2020 року №130-ос, наявна резолюція «Підготувати розпорядження»; дата резолюції керівника відсутня (засвідчена судом копія заяви долучена до матеріалів цієї справи а.с.92 том 2).

Відповідачі на вимогу суду не надали доказів про ознайомлення ОСОБА_1 з розпорядженням про його звільнення та видачі йому у зв`язку із припиненням трудових відносин трудової книжки у встановленому порядку під підпис. При цьому відповідач 1 у відзиві на позов покликався на те, що трудова книжка не перебувала і не повинна перебувати у розпорядженні Волинської обласної державної адміністрації (а.с.86 том 1). Відповідач 2, навпаки, стверджує, що трудову книжку мав би вести суб`єкт призначення Волинська обласна державна адміністрація.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 23 січня 2023 року суд призначив почеркознавчу експертизу, проведення якої доручив Волинському відділенню Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз, а на вирішення почеркознавчої експертизи було поставлено таке питання: «Чи виконані у заяві про звільнення ОСОБА_1 від 02 листопада 2020 року рукописний цифровий запис дати подання заяви про звільнення «02.11.2020» та тексту дати звільнення з «02.11.2020» ОСОБА_1 чи іншою особою?» (а.с.182-184 том 2).

Відповідно до висновку експерта Волинського відділення Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз від 19 квітня 2023 року №692 в заяві про звільнення ОСОБА_1 від 02 листопада 2020 року рукописний цифровий запис дати подання заяви про звільнення «02.11.2020» та тексту дати звільнення з «02.11.2020» виконані не ОСОБА_1 , а іншою особою (а.с.207-213 том 2). При цьому у висновку експерта вказано, що при порівнянні досліджуваних цифрових записів дати написання заяви та дати звільнення з посади зі зразками почерку та цифрових записів, наведені розбіжні ознаки стійкі, а тому суттєві і достатні для висновку про те, що цифровий запис дати подання заяви про звільнення «02.11.2020» та дати звільнення з «02.11.2020» виконані не ОСОБА_1 , а іншою особою.

Зважаючи на такий категоричний негативний висновок за результатами судової почеркознавчої експертизи, який не містить умовностей чи інших підстав для сумнівів у проведеному експертному дослідженні, у суду відсутні підстави для відхилення висновку експерта. З цих самих причин не було підстав для проведення повторної експертизи, оскільки зазначений висновок містить достатнє обґрунтування та не спростовується жодними іншими доказами у справі.

Отже, доводи відповідачів про те, що заяву про звільнення, тобто із зазначеною у ній датою звільнення та датою її написання, позивач написав особисто, не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду справи, як і не доведено факт подання цієї заяви позивачем 02 листопада 2020 року, у той час як він перебував на стаціонарному лікуванні. Відсутні будь-які докази про те, що таку заяву позивач уповноважував подати іншу особу.

Таким чином, доводи позивача про те, що у власноручно написаній ним заяві про звільнення, на підставі якої видано оскаржуване розпорядження Волинської обласної державної адміністрації від 02 листопада 2020 року №130-ос «Про звільнення ОСОБА_2 », позивач не вказував ані дати написання заяви, ані дати, з якої просив його звільнити, підтверджується висновками почеркознавчої експертизи Волинського відділення Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз від 19 квітня 2023 року №692 й вказані доводи відповідачем не спростовані.

З урахуванням наведеного суд виходить із того, що рукописні цифрові записи дати звільнення «02.11.2020» та дати написання заяви «02.11.2020», розташовані у заяві від імені ОСОБА_1 про звільнення із займаної посади, датованої 02 листопада 2020 року, виконані не позивачем, а іншою особою. При цьому під час розгляду цієї справи не виявилося можливим встановити особу, яка виконала цифрові записи дати звільнення «02.11.2020» та дати написання заяви «02.11.2020» у заяві ОСОБА_1 про звільнення.

На думку суду, не є суттєвим та не впливає на результат вирішення цієї справи питання, коли саме позивач написав заяву про звільнення (без зазначення у ній дати звільнення та дати написання заяви): при прийомі на роботу чи на початку жовтня 2020 року, під психологічним тиском чи за інших обставин.

Таким чином, суд дійшов висновку, що відсутність у власноручно написаній позивачем заяві про звільнення дати написання заяви та дати звільнення та виконання цих записів не позивачем, а іншою особою, однозначно свідчить про недосягнення сторонами (тобто, позивачем та Волинською обласною державною адміністрацією) згоди щодо припинення трудового договору та відсутність узгодженої дати звільнення.

Суд повторює, що заява про звільнення, у якій не зазначено власноручно позивачем дати її написання та дати звільнення (як підтверджено доказами у справі такі дати виконані іншою особою), не може мати правового значення та бути підставою для видання розпорядчого акта про звільнення останнього.

Отже, за наведених обставин, суд дійшов висновку про те, що припинення трудового договору із позивачем та звільнення його із займаної посади відповідно до розпорядження від 02 листопада 2020 року №130-ос проведено з порушенням вимог законодавства про працю. Оскільки судом не встановлено досягнення сторонами згоди щодо припинення трудового договору та узгодженої дати звільнення, що в свою чергу позбавляло відповідача 1 права на звільнення позивача з 02 листопада 2020 року на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України, то, виходячи із наданих суду статтею 245 КАС України повноважень, позовні вимоги про визнання протиправним та скасування розпорядженням першого заступника голови Волинської обласної державної адміністрації від 02 листопада 2020 року №130-ос «Про звільнення ОСОБА_2 » належить задовольнити.

Відповідно до частин першої, другої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 червня 2018 року у справі №826/808/16 вказала, що виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу і законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин.

Таке ж правозастосування знайшло відображення, зокрема, і у постановах Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду від 26 січня 2023 року у справі №160/336/20, від 11 серпня 2021 року у справі №821/549/17, які також стосуються спорів про незаконне звільнення, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, та відступу від яких не було на час розгляду цієї справи.

Оскільки суд дійшов висновку про незаконне звільнення позивача відповідно до розпорядження Волинської обласної державної адміністрації від 02 листопада 2020 року №130-ос «Про звільнення ОСОБА_2 », який визнаний судом протиправним та скасований, тому ОСОБА_1 необхідно поновити на посаді директора Державного підприємства «Служба місцевих автомобільних доріг у Волинській області» з одночасним стягненням на його користь середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Визначаючи час вимушеного прогулу, суд враховує, що згідно з пунктом 2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року №58 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 року за №110), днем звільнення вважається останній день роботи.

Оскільки позивача відповідно до спірного розпорядження від 02 листопада 2020 року №130-ос звільнено з 02 листопада 2020 року, то цей день є останнім робочим днем.

Отже, період вимушеного прогулу позивача - з 03 листопада 2020 року (наступний день після звільнення, враховуючи, що день звільнення є останнім робочим днем) до 04 грудня 2023 року (до дня постановлення судом рішення) становить 789 робочих днів (42 робочих дні у 2020 році, 250 - у 2021 році, 257 у 2022 році, 240 - у 2023 році). При цьому судом враховано норми тривалості робочого часу у 2020, 2021 роках (додатки до листа Міністерства соціальної політики України від 29 липня 2019 року №1133/0/206-19, до листа Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України від 12 серпня 2020 року №3501-06/219), а також норми тривалості робочого часу у 2022 2023 роках з урахуванням положень частини шостої статті 6 Закону України від 15 березня 2022 року №2136-IX «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (набрав чинності 24 березня 2022 року), якою визначено, що у період дії воєнного стану не застосовуються, серед іншого, норми статті 73 КЗпП України, якою, у свою чергу, визначені святкові і неробочі дні.

Як встановлено частиною першою статті 27 Закону України від 24 березня 1995 року №108/95-ВР «Про оплату праці», порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок №100).

Згідно з підпунктом «з» пункту 1 розділу І Порядку №100 він підлягає застосуванню для розрахунку середньої заробітної плати і у випадку вимушеного прогулу.

Відповідно до абзаців першого, третього, четвертого пункту 2 розділу ІІ Порядку №100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Пунктом 3 розділу ІІІ Порядку №100 обумовлено, що при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку.

За приписами пункту 4 розділу ІІІ Порядку №100 при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством не враховуються одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо). При обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці також не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження, вимушеного прогулу тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.

За правилами пункту 5 розділу IV Порядку №100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

За приписами пункту 8 розділу IV Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні 2 календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, установленим із дотриманням вимог законодавства.

Відповідно до останнього наданого відповідачем 2 розрахунку заробітної плати позивача за два місяці перед звільненням (за вересень та жовтень 2020 року відпрацьовано 19 та 13 робочих днів відповідно) середньоденна заробітна плата позивача становить 1099,84 грн (25909,10 грн + 9285,71 грн/ 32 робочих дні) (а.с.132 том 3).

Отже, середній заробіток за час вимушеного прогулу становить 867773,76 грн (1099,84 грн х 789 днів).

Зі змісту пункту 3 розділу ІІІ Порядку №100 також слідує, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час вимушеного прогулу, обраховуються з нарахованих сум заробітної плати без віднімання сум податків та зборів.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у постанові від 15 лютого 2019 року у справі №826/6583/14, у якій також вказано, що податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів.

Заробітну плату виплачувало ОСОБА_1 Державне підприємство «Служба місцевих автомобільних доріг у Волинській області».

Отже, на користь позивача належить стягнути з відповідача 2 середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 867773,76 грн, з яких останній має відрахувати загальнообов`язкові податки та збори.

За змістом частини п`ятої статті 235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Пунктами 2, 3 частини першої статті 371 КАС України установлено, що негайно виконуються рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби; присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби у межах суми стягнення за один місяць.

З урахуванням наведених положень рішення суду у межах суми стягнення за один місяць, що становить 24196,48 грн, підлягає негайному виконанню.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

За приписами пункту 1 частини першої статті 5 Закону України від 08 липня 2011 року №3674-VI1 «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

З огляду на предмет позову сплачений позивачем судовий збір згідно з квитанцією від 17 грудня 2020 року №66 у сумі 2724,00 грн (а.с.5 том 1) не підлягає йому відшкодуванню за рахунок відповідачів, а може бути повернутий відповідно до статті 7 Закону України «Про судовий збір» за його клопотанням.

У той же час на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Волинської обласної державної адміністрації необхідно стягнути судові витрати, пов`язані із проведення почеркознавчої експертизи, в сумі 10276,14 грн, оплачені на підставі рахунку від 24 лютого 2023 року №23-692 (а.с.192 том 2) відповідно до квитанції від 09 березня 2023 року №Т18Х-60С5-15В3-8А6Х (а.с.205 том 2).

Керуючись статтями 2, 72-77, 139, 243-246, 255, 371 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) до Волинської обласної державної адміністрації (43027, Волинська область, місто Луцьк, майдан Київський, будинок 9, ідентифікаційний код юридичної особи 13366926), Державного підприємства «Служба місцевих автомобільних доріг у Волинській області» (43021, Волинська область, Луцький район, місто Луцьк, вулиця Винниченка, будинок 63, ідентифікаційний код юридичної особи 43502576) про визнання протиправним та скасування розпорядження, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати розпорядження першого заступника голови Волинської обласної державної адміністрації від 02 листопада 2020 року №130-ос «Про звільнення ОСОБА_2 ».

Поновити ОСОБА_1 на посаді директора Державного підприємства «Служба місцевих автомобільних доріг у Волинській області» з 03 листопада 2020 року.

Стягнути з Державного підприємства «Служба місцевих автомобільних доріг у Волинській області» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 867773,76 грн (вісімсот шістдесят сім тисяч сімсот сімдесят три грн 76 коп.).

Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді директора Державного підприємства «Служба місцевих автомобільних доріг у Волинській області» та стягнення з Державного підприємства «Служба місцевих автомобільних доріг у Волинській області» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць 24196,48 грн (двадцять чотири тисячі сто дев`яносто шість грн 48 коп.) підлягає негайному виконанню.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Волинської обласної державної адміністрації судові витрати у сумі 10276,14 грн (десять тисяч двісті сімдесят шість грн 14 коп.).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене учасниками справи в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Суддя Ж.В. Каленюк

Повний текст складено 13 грудня 2023 року