Справа № 380/18197/23
Суддя: Шавель Руслан Миронович
Дата ухвалення: 2023-12-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2023 рокуЛьвівСправа № 380/18197/23 пров. № А/857/17359/23
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Шавеля Р.М.,

суддів Бруновської Н.В. та Хобор Р.Б.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу представника адвоката Добушовського Ореста Васильовича, діючого на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги від імені та в інтересах ОСОБА_1 , на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 07.09.2023р. про повернення позовної заяви представника адвоката Добушовського Ореста Васильовича, діючого на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги від імені та в інтересах ОСОБА_1 , до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання нарахувати та виплатити додаткову грошову винагороду та премію (суддя суду І інстанції: Кедик М.В..; час та місце постановлення ухвали суду І інстанції: 07.09.2023р. м.Львів),-

В С Т А Н О В И В:

Оскаржуваною ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 07.09.2023р. визнано неповажними причини пропуску ОСОБА_1 строку звернення до адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії, наведені у заяві про поновлення строку звернення до адміністративного суду; в задоволенні заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду відмовлено; позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії, повернуто позивачу на підставі ч.2 ст.123, п.9 ч.4 ст.169 КАС України (а.с.19-21).

Не погодившись із вказаною ухвалою, її оскаржив представник адвокат Добушовський О.В., діючий на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги від імені та в інтересах ОСОБА_1 , який в апеляційній скарзі просить судову ухвалу скасувати і направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до помилкового повернення позовної заяви (а.с.23-26).

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що суд помилково визначив момент, з якого належить обчислювати строк звернення до суду із розглядуваним позовом. При цьому, судом враховано дату 28.01.2023р., яка ґрунтується лише на припущеннях самого позивача.

Також після звернення позивача із рапортом про виплату йому додаткової грошової винагороди та премії відповідач надав лист № 7449 від 26.05.2023р. про відмову в спірних виплатах. Таким чином, саме 26.05.2023р. стало достовірно відомо позивачу про порушення його прав та інтересів.

Відтак, позивач звернувся до суду в межах тримісячного строку, який визначений ст.233 КЗпП України. Також суд розглянув клопотання представника позивача про поновлення строку звернення до суду однобічно та без врахування всіх обставин справи.

Інший учасник справи не подав до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, визначеного в ухвалі про відкриття апеляційного провадження, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Апеляційний розгляд справи здійснено згідно ч.2 ст.312 КАС України в порядку письмового провадження за правилами ст.311 КАС України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Як слідує із змісту оскаржуваної ухвали, свої висновки суд першої інстанції обґрунтовував тим, що розглядуваний спір стосується виплати позивачу додаткової грошової винагороди та премії, тому строк звернення до суду регламентований ч.2 ст.233 КЗпП України і складає три місяці.

28.01.2023р. позивач дізнався про порушення своїх прав та інтересів, що слідує із змісту позовної заяви. Грошове забезпечення є періодичним платежем та про його виплату в неналежному розмірі позивачу мало бути відомо у наступному місяці після проведення виплати за попередній місяць.

Отже, за встановлених обставин позивач не підтвердив належними доказами існування об`єктивно непереборних обставин, що унеможливили своєчасне звернення до суду.

Колегія суддів вважає наведені висновки суду першої інстанції помилковими, виходячи з наступного.

04.08.2023р. (згідно з реєстраційною позначкою суду першої інстанції) представник адвокат Добушовський О.В., діючий на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги від імені та в інтересах ОСОБА_1 , звернувся до суду із позовом, в якому просив визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 додаткової грошової винагороди та премії за січень 2023 року; зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу додаткову грошову винагороду та премію за січень 2023 року (а.с.1-5).

Ухвалою суду від 09.08.2023р. залишено позовну заяву без руху, а позивачу встановлено строк для усунення зазначених у мотивувальній частині ухвали недоліків шляхом скерування заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду з цим позовом та докази поважності причин його пропуску (а.с.7-8).

На виконання ухвали суду про залишення позовної заяви без руху представник позивача подав заяву від 30.08.2023р. (вх. № 66250 від 30.08.2023р.) про усунення недоліків позовної заяви, поновлення строку звернення до суду та відкриття провадження у справі (а.с.11-13). Згідно поданої заяви лише 26.05.2023р. із змісту відповіді відповідача позивач дізнався про порушення своїх прав та інтересів, а тому 27.05.2023р. слід вважати початком відліку тримісячного строку звернення до суду. Також представником позивача заявлено клопотання про поновлення строку звернення до суду, оскільки позивач ОСОБА_1 перебуває на військовій службі (дислокація Черкаська обл.) і лише під час відпустки в серпні 2023 року зміг звернутися до суду із позовом (а.с.11-13).

Питання повернення позову з підстав пропуску строку звернення до суду без поважних причин врегульовані діючим процесуальним законом.

Згідно з приписами ч.ч.1, 2 ст.123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Аналіз наведених норм вказує на чітку послідовність дій суду під час з`ясування поважності причин пропуску строку звернення до суду до відкриття провадження у справі. При цьому, принциповим моментом в такому порядку є забезпечення можливості позивачу належним чином обґрунтувати причини пропуску строку, передбаченого ст.122 КАС України. Для цього законодавцем передбачено обов`язкове винесення судом ухвали про залишення позову без руху і надання можливості вказати відповідні підстави для поновлення строку.

Отже, в розглядуваному випадку суд, встановивши факт пропуску позивачем строку звернення до суду та визнавши неповажними підстави, вказані у заяві про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, правильно залишив позовну заяву без руху і надав можливість позивачу вказати інші підстави для поновлення строку.

Водночас, колегія суддів звертає увагу на ту обставину, що позовні вимоги ОСОБА_1 стосуються нарахування та виплати премії та додаткової грошової винагороди за січень 2023 року, передбаченої постановою КМ України № 168 від 28.02.2022р. «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час воєнного стану».

Ключовим у цій справі є питання дотримання позивачем встановленого строку для звернення до суду з позовом про нарахування і виплату додаткової грошової винагороди та премії за січень 2023 року.

Відповідно ст.122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами (ч.1).

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (ч.2).

Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (ч.3).

Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (ч.5).

Водночас, у зазначених положеннях КАС України відсутні норми, що регулювали б порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати (грошового забезпечення) у разі порушення законодавства про оплату праці.

Відповідно до абз.1 ст.3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Згідно ст.4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

У постанові Верховного Суду в складі Касаційного адміністративного суду від 27.04.2023р. у справі № 420/14777/22 зазначено про те, що положення ст.122 КАС України не містять норм, які б врегульовували порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці (грошового забезпечення військовослужбовців).

Такі правовідносини регулюються положеннями ст.233 КЗпП України, зокрема, частиною другою цієї статті (в редакції, яка набула чинності з 19.07.2022р.).

Отже, до спірних правовідносин слід застосовувати приписи ст.233 КЗпП України, які діяли на момент початку перебігу строку звернення до суду із розглядуваним позовом.

Відповідно до частин 1 і 2 ст.233 КЗпП України (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті (ч.1).

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116) (ч.2).

Згідно цієї редакції ст.234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (стаття 116), минуло не більше одного року.

Таким чином, строк звернення до суду у справах про виплату всіх сум, що належать військовослужбовцю, встановлено тримісячний строк, який обчислюється з дня, коли останній дізнався або повинен був дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно встановлених обставин справи, 24.05.2023р. позивач звернувся до відповідача Військової частини НОМЕР_1 із рапортом про виплату йому премії та додаткової грошової винагороди за січень 2023 року, передбаченої постановою КМ України № 168 від 28.02.2022р. «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час воєнного стану».

Згідно листа відповідача № 7449 вих від 26.05.2023р. йому відмовлено у вказаних виплатах.

Вказані обставини не заперечуються учасниками справи і не спростовані судом.

Додатково колегія суддів наголошує, що згідно відповіді № 7449 вих від 26.05.2023р. причиною спірних невиплат є встановлення службовим розслідуванням та наказом командира військової частини факту відсутності позивача на службі. За таких умов рішення про невиплату спірних сум відповідач прийняв лише після завершення вказаного службового розслідування.

Таким чином, в розглядуваному випадку відлік строку звернення до суду із позовом розпочався 26.05.2023р., оскільки саме в цей момент позивач достовірно дізнався про невиплату спірних сум та причини таких.

Покликання суду на іншу дату - 28.01.2023р., що зазначена в позовній заяві, колегія суддів вважає помилковою, оскільки судом не було встановлено дійсну можливість позивача достовірно довідатися про порушення своїх прав в частині невиплати премії та додаткової грошової винагороди за січень 2023 року.

У свою чергу, висловлені на припущеннях твердження позивача, які викладені в позовній заяві, не можуть призводити до спростування дійсних обставин справи і мати своїм наслідком повернення позову.

Отже, із розглядуваним позовом представник позивача звернувся 04.08.2023р., тобто, в межах тримісячного строку, установленого ч.1 ст.233 КЗпП України, а відтак строк звернення до суду не пропущений.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 29.06.2010р. № 17-рп/2010 одним з елементів верховенства права є принцип правової визначеності, в якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки.

Згідно з пп.5.4 п.5 Рішення Конституційного Суду України від 22.09.2005р. № 5-рп/2005 із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі.

ЄСПЛ в своєму рішенні у справі «Щокін проти України», а саме в п.56 Рішення зазначив наступне: ...відсутність в національному законодавстві необхідної чіткості та точності, які передбачали можливість різного тлумачення такого важливого фінансового питання, порушує вимогу якості закону, передбачену Конвенцією, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника.

Цим рішенням ЄСПЛ окреслив концепцію якості закону, зокрема з вимогою, щоб він був доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні. Відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості й точності порушує вимогу якості закону. В разі коли національне законодавство припустило неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов`язків осіб, національні органи мають застосувати найбільш сприятливий для осіб підхід. Тобто вирішення колізій у законодавстві повинно тлумачитися на користь особи.

Відтак, спірна ухвала Львівського окружного адміністративного суду від 07.09.2023р. про повернення позовної заяви прийнята судом першої інстанції без правильного застосування норм матеріального права та з порушенням норм процесуального закону.

Оцінюючи в сукупності вищевикладене, колегія суддів приходить до переконливого висновку про те, що за таких умов в суду першої інстанції не було достатніх і належних підстав для повернення позовної заяви представника адвоката Добушовського О.В., діючого на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги від імені та в інтересах ОСОБА_1 , на підставі ч.2 ст.123, п.9 ч.4 ст.169 КАС України, а тому оскаржувана ухвала суду є помилковою, а відтак не відповідає вимогам закону, через що підлягає скасуванню.

Згідно ч.3 ст.312 КАС України у випадках скасування судом апеляційної інстанції ухвал про відмову у відкритті провадження у справі, про повернення позовної заяви, зупинення провадження у справі, закриття провадження у справі, про залишення позову без розгляду справа (заява) передається на розгляд суду першої інстанції.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до переконливого висновку про те, що оскаржувана ухвала суду підлягає скасуванню, як винесена із неправильним застосуванням норм матеріального права, порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного повернення позовної заяви, із направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду справи.

В силу приписів ст.139 КАС України підстави для розподілу судових витрат є відсутніми.

Керуючись ст.139, ч.4 ст.229, ст.ст.243, 311, 312, п.4 ч.1 ст.320, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника адвоката Добушовського Ореста Васильовича, діючого на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги від імені та в інтересах ОСОБА_1 , задовольнити.

Ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 07.09.2023р. про повернення позовної заяви в адміністративній справі № 380/18197/23 - скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Р. М. Шавель
судді Н. В. Бруновська
Р. Б. Хобор
Дата складання повного тексту судового рішення: 14.12.2023р.