Справа № 640/16999/20
Суддя: Гімон М.М.
Дата ухвалення: 2023-12-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

13 грудня 2023 року

м. Київ

справа №640/16999/20

адміністративне провадження № К/9901/39799/21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Гімона М.М.,

суддів: Васильєвої І.А., Юрченко В.П.,

під час розгляду в порядку письмового провадження як судом касаційної інстанції справу № 640/16999/20 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, провадження у якій відкрито за касаційною скаргою Головного управління ДПС у м. Києві, утвореного як відокремлений підрозділ Державної податкової служби, на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 березня 2021 року (суддя - Катющенко В. П.) та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 14 липня 2021 року (суддя-доповідач - Кузьмишина О. М., судді: Костюк Л.О., Пилипенко О.Є.),

ВСТАНОВИВ:

У липні 2020 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом до Головного управління ДПС у м. Києві (далі - відповідач, ГУ ДПС), у якому просив визнати протиправним та скасувати податкові повідомлення-рішення ГУ ДПС від 20 грудня 2019 року: № про збільшення грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб (далі - ПДФО) за результатами річного декларування на загальну суму 549460,13 грн, № про збільшення грошового зобов`язання з військового збору, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування на загальну суму 45788,35 грн.

На обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що ПДФО в сумі 336780,00 грн і військовий збір в сумі 28065,00 грн, обчислений від доходу, отриманого за надання майна в оренду, сплачений у повному обсязі. Висновок же контролюючого органу про отримання доходу від виграшу в лотерею ґрунтується на відомостях, вказаних у декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2017 рік, що, на думку позивача, свідчить про використання непрямих методів контролю. Також звертає увагу, що особою, яка має обов`язок зі сплати ПДФО у спірному випадку є податковий агент - особа, яка виплатила відповідний дохід, а не позивач, тому включення вказаної суми доходу до загального оподатковуваного доходу платника податків як інші доходи, є безпідставним.

Окружний адміністративний суд міста Києва рішенням від 16 березня 2021 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 14 липня 2021 року, позов задовольнив повністю.

Вирішуючи спір між сторонами, суди встановили такі обставини.

У період з 16 жовтня 2019 року по 29 жовтня 2019 року ГУ ДПС провело документальну позапланову невиїзну перевірку з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства фізичною особою - платником податків ОСОБА_1 за період з 01 січня 2017 року по 31 грудня 2017 року, за результатами якої складено акт від 05 листопада 2019 року № 446/26-15-42-09/ НОМЕР_1 (далі - Акт перевірки).

В Акті перевірки зроблено висновки про порушення позивачем, зокрема:

- підпункту 164.2.20 пункту 164.2 статті 164, пункту 170.1 статті 170 Податкового кодексу України (далі - ПК України) в частині заниження податку на доходи фізичних осіб на загальну суму 439568,10 грн;

- підпунктів 1.2, 1.3 пункту 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ ПК України в частині заниження військового збору на загальну суму 36630,68 грн.

На підставі таких висновків Акта перевірки ГУ ДПС прийняло податкові повідомлення-рішення від 20 грудня 2019 року:

№ про збільшення суми грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб за результатами річного декларування на 549460,13 грн, у тому числі: 439568,10 грн - за податковим зобов`язанням та 109892,03 грн - за штрафними (фінансовими) санкціями (т. 1 а. с. 46);

№ про збільшення суми грошового зобов`язання з військового збору, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування на 45788,35 грн, у тому числі: 36630,68 грн - за податковим зобов`язанням та 9157,67 грн - за штрафними (фінансовими) санкціями (т. 1 а. с. 52).

Підставою для прийняття оскаржуваних рішень став висновок контролюючого органу про заниження загального оподатковуваного доходу за 2017 рік на 2442045,00 грн, а саме: від надання майна в оренду - 1871000,00 грн; виграш (інші доходи) - 571045,00 грн.

Вказаний висновок відповідачем зроблено на підставі аналізу даних декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2017 рік.

Також під час перевірки контролюючий орган на адресу підприємства з 100 % інвестиціями «Українська Національна Лотерея» було скеровано запит, на який 07 жовтня 2019 року отримано відповідь про відсутність інформації щодо виплат ОСОБА_1 доходу у вигляді виграшу.

На переконання контролюючого органу, внаслідок не підтвердження підприємством з 100 % інвестиціями «Українська Національна Лотерея» виплати та утримання сум податків та зборів від суми виграшу у розмірі 571045,00 грн, яка відображена ОСОБА_1 в декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2017 рік, така сума доходу повинна бути включена до загального оподатковуваного доходу платника податків як інші доходи.

Задовольняючи позовні вимоги, суди попередніх інстанцій виходили з таких мотивів:

- згідно з платіжними дорученнями від 07 серпня 2018 року № 01 і № 01 ОСОБА_1 перерахував ПДФО в сумі 336780,00 грн і військовий збір в сумі 28065,00 грн (т. 1 а. с. 65). Матеріалами справи підтверджено, що позивач не подав декларацію про майновий стан та доходи за 2017 рік. Поряд з цим, матеріалами справи підтверджується виконання ОСОБА_1 обов`язку зі сплати податку на доходи фізичних осіб та військового збору з доходу, отриманого з надання майна в оренду. Вказані обставини також підтверджуються й наданою відповідачем до матеріалів справи службовою запискою від 03 листопада 2020 року № 1554/26-15-35-08-28, зі змісту якої вбачається, що ПДФО сплачений за невірними реквізитами та обліковується на «нез`ясованих платежах» КБК 11010800, а сума військового збору обліковується як переплата в інтегрованій картці платника податків (т. 1 а. с. 161-162).

- висновки акта перевірки ґрунтуються виключно на інформації, зазначеній ОСОБА_1 у декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2017 рік. Це свідчить про застосування контролюючим органом непрямих методів контролю, що не відповідає вимогам чинного законодавства, а інформація з декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, не може бути джерелом інформації для визначення податкових зобов`язань платника податків. Суди із посиланням на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 21 лютого 2019 року у справі № 826/7029/17, зазначили, що визначальною ознакою доходу платника податку, як об`єкта та бази оподаткування податком з доходу фізичних осіб, є фактичне отримання такого доходу платником податків. База оподаткування для розрахунку податку на доходи фізичних осіб визначається виключно прямими методами та дорівнює сумі всіх отриманих платником податку-фізичною особою доходів за звітний період, відомості про які прямо зазначені в офіційних інформаційних базах (або інших офіційних джерелах інформації). Використання ж контролюючим органом непрямих методів контролю не відповідає вимогам чинного законодавства.

Крім того, суд першої інстанції задля встановлення обставини здійснення ОСОБА_1 ставок у підприємстві з 100 % інвестиціями "Українська Національна Лотерея" допитав свідків ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які таку участь підтвердили і пояснення яких відповідач під сумнів не поставив. Суди звернули увагу, що особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку із загальної суми виграшу є податковий агент, а не платник податку, тому висновки контролюючого органу, які ґрунтуються виключно на листі підприємства з 100 % інвестиціями «Українська Національна Лотерея» без урахування поданої звітності останнім, є безпідставними.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції і постановою суду апеляційної інстанції, ГУ ДПС подало касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення ними норм процесуального права, просить судові рішення скасувати і ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що суди попередніх інстанцій неправильно застосували пункт 44.6 статті 44 і пункти 85.2, 85.4 статті 85 ПК України і не врахували висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 20 березня 2020 року у справі № 2а-9423/12/2670, від 09 жовтня 2019 року у справі № 808/9397/13-а щодо обов`язку платника податків надавати до перевірки усі первинні документи і наслідків ненадання таких. Крім того, на переконання ГУ ДПС, суди допустили порушення норм процесуального права, зокрема статті 242 КАС України.

У додаткових поясненнях ГУ ДПС зазначає про наявність підстав для скасування судових рішень відповідно до пункту 1 частини другої статті 353 КАС України. Свою позицію обґрунтовує тим, що висновки Акта перевірки ґрунтуються на аналізі даних декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2017 рік та з урахуванням відповіді підприємства з 100 % інвестиціями «Українська Національна Лотерея», згідно з якою не підтверджено виплату та утримання сум податків та зборів від суми виграшу. На спростування висновків контролюючого органу щодо встановлених порушень податкового законодавства позивачем заявлено клопотання про допит свідків у судовому засіданні, яке було задоволено судом. Однак, на переконання скаржника, показання свідка повинні оцінюватися в сукупності з іншими доказами у справі. Тобто, у даній справі суди надали перевагу показанням свідків, без належного документального підтвердження, що в свою чергу не відповідає достатності доказів для з`ясування всіх обставин справи. Контролюючий орган наголошує, суди попередніх інстанцій не скористались правом, яке прямо передбачено законом, щодо витребування доказів з власної ініціативи для встановлення істини та об`єктивного вирішення справи.

Обґрунтовуючи доводи і вимоги касаційних скарг, скаржник посилався на пункти 1 і 4 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) і пункт 1 частини другої статті 353 КАС України, на підставі яких Верховний Суд ухвалою від 12 січня 2022 року відкрив касаційне провадження.

11 липня 2022 року ОСОБА_1 через свого представника подав відзив на касаційну скаргу, у якому, посилаючись на правильність висновків судів попередніх інстанцій і безпідставність доводів касаційної скарги, просить у задоволенні вимог останньої відмовити, а судові рішення - залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, зокрема, в частині подібності правовідносин у цій справі з правовідносинами у справах № 2а-9423/12/2670, № 808/9397/13-а, на висновки з постанов Верховного Суду у яких посилається ГУ ДПС, колегія суддів дійшла таких висновків.

Усталеною є позиція Верховного Суду, що обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України є зазначення у касаційній скарзі: 1) норми матеріального права, яку неправильно застосовано судами; 2) постанови Верховного Суду і який саме висновок щодо застосування цієї ж норми у ній викладено; 3) висновок судів, який суперечить позиції Верховного Суду; 4) в чому полягає подібність правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду i у якій подається касаційна скарга).

Подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) визначається обставинами кожної конкретної справи.

Водночас обставини, які формують зміст правовідносин і впливають на застосування норм матеріального права, та оцінку судами їх сукупності не можна вважати подібністю правовідносин.

Крім того, при поданні касаційної скарги на цій підставі зазначені скаржником норми права, які, на його переконання, неправильно застосовано судами, повинні врегульовувати спірні правовідносини, а питання щодо їх застосування ставилося перед судами попередніх інстанції в межах підстав позову та/або заперечень сторін (наприклад, з точки зору порушення їх позивачем/відповідачем).

Також за змістом пункту 1 частини другої статті 353 КАС України доводи про не дослідження судом зібраних у справі доказів є прийнятними виключно за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 328 цього Кодексу.

Як на висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 20 березня 2020 року у справі № 2а-9423/12/2670, від 09 жовтня 2019 року у справі № 808/9397/13-а, ГУ ДПС наводить витяги, в яких процитовано норми пункту 85.2 статті 85 ПК України і пункту 44.6 статті 44 ПК України, що не може вважатися висновком Верховного Суду з питання застосування норм права у подібних правовідносинах.

Крім того, предметом спору у справі № 2а-9423/12/2670 було податкове повідомлення-рішення про збільшення грошового зобов`язання з податку на додану вартість, а підставою для відмови у задоволенні позовних вимог - неправомірність формування позивачем показників податкового обліку за результатами господарських операцій з ТОВ «НЬЮ СТАР» і ТОВ «ЛУГПРОМСТРОЙСАНТЕХМОНТАЖ» з огляду на те, що реальний зміст таких операцій не підтверджується належними доказами. Такий висновок судів, з яким погодився Верховний Суд, обґрунтований тим, що долучені позивачем до матеріалів справи товарно-транспортні накладні не містять відомостей про марку і модель автомобіля (для визначення технічних характеристик транспортного засобу, зокрема його габаритів та вантажопідйомності), а також про кількість місць та масу брутто вантажу. Під час розгляду справи позивач не підтвердив документально факти уповноваження ОСОБА_4 на отримання товарно-матеріальних цінностей від постачальника та підписання первинних документів від імені ПП «МАГНАТ ДИЗАЙН ЦЕНТР», а також наявність у підприємства на правах власності/користування складських приміщень за адресою: м. Київ, вул. Куренівська, 21 на періоди отримання та реалізації спірних партій товарів. Суди звернули увагу, що договір оренди нежилого приміщення від 18 березня 2009 року № 09/09 та додатки до нього позивач не надав під час перевірки, розгляду заперечень на висновки акта перевірки та скарги позивача вищестоящим контролюючим органом, а також у ході попереднього розгляду цієї справи судами та нового розгляду судом першої інстанції. Крім того, Судом враховано, що у матеріалах справи відсутні й докази руху (оприбуткування, обліку та списання) на підприємстві позивача товарно-матеріальних цінностей (товарів), отриманих від постачальника ТОВ «НЬЮ СТАР». Щодо господарських операцій ПП «МАГНАТ ДИЗАЙН ЦЕНТР» із ТОВ «ЛУГПРОМСТРОЙСАНТЕХМОНТАЖ» за договором субпідряду, то суди попередніх інстанцій встановили, що в матеріалах справи відсутні документальні докази обміну між позивачем і вказаним контрагентом проектною документацією, планувальними рішеннями, передачі будівельних та інших матеріалів, сандвіч панелей та офісних меблів для монтажу; організаційно-розпорядчих рішень щодо призначення особи (працівника підприємства), уповноваженої на здійснення контролю за ходом виконання робіт на місцях. Тобто позивачем не надано належних та достатніх доказів на підтвердження реального характеру господарських взаємовідносин із ТОВ «ЛУГПРОМСТРОЙСАНТЕХМОНТАЖ». Також суди зазначали, що доводи позивача про використання придбаних товарів і результатів підрядних робіт у своїй господарський діяльності, а саме шляхом їх реалізації третім-особам покупцям/замовникам згідно з поданими до суду договорами, спростовуються зокрема і умовами наданих договорів.

Предметом спору у справі № 808/9397/13-а були податкові повідомлення-рішення про збільшення грошових зобов`язань з податку на прибуток, податку на додану вартість а також про зменшення розміру від`ємного значення податку на додану вартість. Безпідставність формування позивачем витрат (валових витрат) та податкового кредиту за господарськими операціями, результати яких покладені в основу формування даних бухгалтерського обліку та фінансової звітності, за висновком відповідача зумовлена відсутністю у позивача документів на підтвердження транспортування товару, довіреностей та інших документів, які підтверджують його транспортування, прийняття та зберігання, здійснення розрахунків з контрагентом, що спростовує факт передачі цього товару. Підставою для відмови у задоволенні позовних вимог став висновок суду апеляційної інстанції, з яким погодився Верховний Суд, про відсутність реального вчинення господарських операцій та відсутність зв`язку між такими операціями та господарською діяльністю платника податків. Суд апеляційної інстанції також зазначив, що позивач не надав доказів того, що ним вчинялись будь-які дії, які передбачені нормами Податкового кодексу, щодо надання (надіслання) ним первинних документів до контролюючого органу, які фахівцями контролюючого органу не були враховані під час проведення перевірки. Позивач також не надав і доказів звернення з будь-якими заявами чи скаргами на протиправні дії фахівців контролюючого органу при проведенні перевірки (неврахуванні наданих документів) чи складанні акту про ненадання первинних документів. У такій справі встановлені обставини проведення документальної планової виїзної перевірки, а також складення контролюючим органом акта про відмову позивача від надання документів до перевірки, що стало підставою для донарахування сум податку на прибуток та податку на додану вартість.

У справі ж № 640/16999/20, у якій подано касаційну скаргу, висновки контролюючого органу, які до того ж не стосуються питання реальності господарських операцій, ґрунтуються на відомостях декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2017 рік, а також відповіді підприємства з 100 % інвестиціями «Українська Національна Лотерея».

Основною підставою для задоволення позовних вимог став висновок судів попередніх інстанцій про те, що ПДФО і військовий збір від надання майна в оренду є сплаченим, а щодо питання оприбуткування сум виграшу - контролюючий орган протиправно використав непрямі методи контролю. До того ж інформація з декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за 2017 рік не може бути джерелом інформації для визначення податкових зобов`язань платника податків. Суди зазначили, що така декларація подається особою не в цілях оподаткування, а має антикорупційне призначення, її зміст відрізняється від документів, які містять податкову інформацію. В цій частині суди застосували вимоги статей 61, 62, 72 ПК України.

Отже, правовідносини у справах № 2а-9423/12/2670, № 808/9397/13-а не є подібними до правовідносин у справі № 640/16999/20, у якій подано касаційну скаргу.

У справах, на які посилається ГУ ДПС у касаційній скарзі і які були предметом перегляду Верховним Судом не вирішувалося питання допустимості/недопустимості відомостей декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, як джерела податкової інформації, як і не вирішувалося питання оприбуткування сум виграшу або застосування непрямих методів контролю.

У касаційній скарзі відсутнє посилання й на конкретний документ, який міститься в матеріалах справи і до того ж має статус первинного, щодо якого, на переконання ГУ ДПС, застосовними є вимоги пункту 44.6 статті 44 ПК України.

Доводи, викладені у додаткових поясненнях (щодо необхідності оцінювати пояснення свідків у сукупності з іншими встановленими обставинами і наданими на їх підтвердження доказами) не обумовлені взаємозв`язком із посиланням на підставу для касаційного оскарження судових рішень відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини другої статті 328 КАС України, що суперечить пункту 1 частини другої статті 353 КАС України. Водночас відсутні підстави вважати такі доводи дотичними до висновків Верховного Суду, на які посилається ГУ ДПС в касаційній скарзі, щодо застосування пункту 44.6 статті 44 і пунктів 85.2, 85.4 статті 85 ПК України.

Колегія суддів звертає увагу, що за змістом судових рішень, суди визнали пояснення свідків доказом здійснення позивачем ставок у підприємстві з 100 % інвестиціями «Українська Національна Лотерея» і зауважили, що відповідач не ставив під сумнів такі пояснення. Водночас суди виснували, що за змістом підпунктів 170.6.1, 170.6.2 пункту 170.6 статті 170 ПК України особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку із загальної суми виграшу є податковий агент, а не платник податку. Разом з тим, судові рішення не містять висновку про те, що показами свідків підтверджується факт отримання позивачем коштів в сумі 571045,00 грн саме як виграшу і що його виплата здійснювалася підприємством з 100 % інвестиціями «Українська Національна Лотерея».

Відповідно, відсутні підстави вважати, що саме такі докази як покази свідків вплинули на порядок встановлення обставин у цій справі і умови застосування норм матеріального права у спірних правовідносинах.

Верховний Суд дотримується позиції про те, що у випадку посилання у касаційній скарзі на відповідний пункт частини другої статті 353 КАС України скаржник поряд із доводами про порушення судами норм процесуального права має навести обґрунтування, що таке порушення зумовило неправильне застосування норм матеріального права. Частина друга статті 353 КАС України стосується порушення судами норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. Відповідно, скаржник повинен зазначити, які саме фактичні обставини у цій справі мають істотне значення для правильного вирішення справи, впливають на умови застосування норм права, але залишилися невстановленими. Обставиною в розумінні КАС України є фактичні дані (певний матеріально-правовий факт), а не правова оцінка судом встановленого факту, у зв`язку з чим доводи про надання неправильної оцінки доказам, що наявні у матеріалах справи, не можуть розцінюватися як неповне з`ясування судом обставин у справі.

Доводи касаційної скарги ґрунтуються виключно на наявності в декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, відомостей про отримання доходу від здачі майна в оренду і іншого доходу (виграшу) в сумі 571045,00 грн. ГУ ДПС вважає відсутніми підстави вважати дохід виплаченим підприємством з 100 % інвестиціями «Українська Національна Лотерея». Однак, касаційна скарга не містить правового обґрунтування, чому, на переконання ГУ ДПС, неправильним є висновок судів про недопустимість використання даних відповідної декларації як джерела податкової інформації. Відсутнє й правове обґрунтування незгоди з висновками судів в частині протиправності визначення позивачеві грошових зобов`язань від отримання доходу від здачі майна в оренду, які, як вже зазначалося, ґрунтуються на тому, що відповідні зобов`язання позивач сплатив.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 339 КАС України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Оскільки касаційне провадження було відкрито на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України, однак, після відкриття касаційного провадження виявилося, що правовідносини у цій справі не є подібними до правовідносин у справах № 2а-9423/12/2670, № 808/9397/13-а, колегія суддів вважає, що наявні підстави для закриття касаційного провадження відповідно до пункту 5 частини першої статті 339 КАС України.

Відповідно до статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 4-7 частини третьої статті 353, абзацом другим частини першої статті 354 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги. У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається.

Здійснення касаційного перегляду судових рішень в межах доводів та вимог касаційних скарг, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, є неможливим. Порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 4-7 частини третьої статті 353, абзацом другим частини першої статті 354 КАС України, колегією суддів не встановлено, а тому касаційне провадження у цій справі належить закрити.

Керуючись статтями 339, 341, 345, 355, 359 КАС України, суд

УХВАЛИВ:

Касаційне провадження за скаргою Головного управління ДПС у м. Києві, утвореного як відокремлений підрозділ Державної податкової служби, на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 березня 2021 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 14 липня 2021 року, відкрите на підставі пунктів 1, 4 частини четвертої статті 328 КАС України, пункту 1 частини другої статті 353 КАС України - закрити.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з дати її підписання, є остаточною і не оскаржується.

СуддіМ.М. Гімон І.А. Васильєва В.П. Юрченко