Справа № 300/5046/23
Суддя: Шавель Руслан Миронович
Дата ухвалення: 2023-12-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2023 рокуЛьвівСправа № 300/5046/23 пров. № А/857/17940/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Шавеля Р.М.,

суддів Бруновської Н.В. та Хобор Р.Б.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській обл. на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 06.09.2023р. в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській обл. та Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій обл. про визнання відмови в перерахунку пенсії протиправною, зобов`язання здійснити перерахунок та виплату пенсії із зарахуванням періоду трудової діяльності в подвійному розмірі (суддя суду І інстанції: Шймей М.В., час та місце ухвалення рішення суду І інстанції: 06.09.2023р., м.Івано-Франківськ, дата складання повного тексту рішення суду І інстанції: не вказана),-

В С Т А Н О В И В:

27.07.2023р. (згідно з відбитком календарного штемпеля на поштовому відправленні) представник ОСОБА_2 , діючий на підставі ордера на надання правничої (правової) допомоги від імені та в інтересах ОСОБА_1 , звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив:

визнати протиправною відмову Головного управління /ГУ/ Пенсійного фонду /ПФ/ України в Запорізькій обл. у здійсненні перерахунку пенсії ОСОБА_1 , оформлену рішенням № 469 від 28.06.2023р. про відмову в перерахунку пенсії;

зобов`язати ГУ ПФ України в Івано-Франківській обл. провести перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 з 01.07.2023р., зарахувавши до стажу період його роботи з 01.01.2004р. по 02.06.2016р. у Комунальному некомерційному підприємстві /КНП/ «Івано-Франківський спеціальний заклад надання психіатричної допомоги Івано-Франківської обласної ради» в подвійному розмірі згідно ст.60 Закону України «Про пенсійне забезпечення»;

стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідачів понесені судові витрати (а.с.2-6).

Розгляд справи здійснений судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними матеріалами (а.с.36 і на звороті).

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 06.09.2023р. заявлений позов задоволено; визнано протиправною відмову ГУ ПФ України в Запорізькій обл. у здійсненні перерахунку пенсії ОСОБА_1 , оформлену рішенням № 469 від 28.06.2023р. про відмову в перерахунку пенсії; зобов`язано ГУ ПФ України в Івано-Франківській обл. провести перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 з 01.07.2023р., зарахувавши до стажу період його роботи з 01.01.2004р. по 02.06.2016р. у КНМ «Івано-Франківський спеціальний заклад надання психіатричної допомоги Івано-Франківської обласної ради» в подвійному розмірі згідно ст.60 Закону України «Про пенсійне забезпечення»; стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ПФ України в Запорізькій обл. на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1073 грн. 60 коп. (а.с.56-59).

Не погодившись із винесеним рішенням суду, його оскаржив відповідач ГУ ПФ України в Івано-Франківській обл., який, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, що призвело до помилкового вирішення справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким у задоволенні заявленого позову відмовити (а.с.62-63).

В обґрунтування апеляційних вимог покликається на те, що ОСОБА_1 отримує пенсію за віком на пільгових умовах за Списком № 2 відповідно Закону України № 1058-IV від 09.07.2003р. «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Позивачу в автоматичному режимі було проведено масовий перерахунок по стажу з 01.04.2022р. та враховано до страхового стажу період роботи з 01.01.2021р. по 28.02.2022р.

За результатами розгляду заяви позивача від 23.06.2023р. та наданих до неї документів ГУ ПФ України в Запорізькій обл. прийняло рішення № 469 від 28.06.2023р. про відмову в перерахунку пенсії, оскільки після попереднього перерахунку пенсії минуло менш як 24 місяці страхового стажу та набуто 8 місяців страхового стажу.

Окрім цього, згідно ст.60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» робота в лепрозорних і протичумних закладах охорони здоров`я, у закладах (відділеннях) з лікування осіб, заражених вірусом імунодефіциту людини або хворих на СНІД, в інших інфекційних закладах (відділеннях) охорони здоров`я, у патолого-анатомічних і реанімаційних відділеннях закладів охорони здоров`я, а також у психіатричних закладах охорони здоров`я зараховується до стажу роботи у подвійному розмірі.

Оскільки Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» набрав чинності 01.01.2004р., тому в подвійному розмірі на підставі ст.60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» підлягають зарахуванню періоди роботи до 01.01.2004р., з цієї дати згідно п.16 Розділу ХV Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», встановлено, що положення Закону України «Про пенсійне забезпечення» застосовуються виключно в частині визначення права на пенсію на пільгових умовах.

Отже, в ГУ ПФ України в Івано-Франківській обл. відсутні підстави для проведення перерахунку та виплати пенсії з 01.07.2023р. із зарахуванням до стажу періоду роботи у КНП «Івано-Франківський спеціальний заклад надання психіатричної допомоги Івано-Франківської обласної ради» з 01.01.2004р. по 02.06.2016р. у подвійному розмірі, оскільки пільговий порядок обчислення стажу роботи, застосовується виключно в частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах та за вислугу років. Для періодів роботи після 01.01.2004р. законодавством не встановлено пільг щодо обчислення страхового стажу працівників відділень закладів охорони здоров`я.

Інші учасники справи не подали до суду апеляційної інстанції відзиви на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, визначеного в ухвалі про відкриття апеляційного провадження, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Розгляд справи в апеляційному порядку здійснено в порядку письмового провадження за правилами ст.311 КАС України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача по справі, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Як з`ясовано під час судового розгляду, позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває на обліку в ГУ ПФ України в Івано-Франківській обл. та отримує з 17.07.2017р. пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (а.с.8-13, 19).

На адвокатський запит представника позивача від 07.06.2023р. відповідач ГУ ПФ України в Івано-Франківській обл. листом № 0900-0202-8/27672 від 15.06.2023р. надіслав документи із пенсійної справи позивача (а.с.18-29).

Згідно наданих документів щодо обчислення, призначення та перерахунку пенсії ОСОБА_1 під час призначення та перерахунків пенсії позивача, стаж його роботи в шкідливих і важких умовах праці після 01.01.2004р. зарахований пенсійним органом в одинарному розмірі.

23.06.2023р. позивач через Портал електронних послуг ПФ України подав заяву до ГУ ПФ України в Івано-Франківській обл. про перерахунок пенсії, в якій просив зарахувати до стажу період його роботи з 01.01.2004р. по 02.06.2016р. у КНП «Івано-Франківський спеціальний заклад надання психіатричної допомоги Івано-Франківської обласної ради» в подвійному розмірі згідно ст.60 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

До заяви про перерахунок пенсії позивач долучив наступні документи: копії паспорта громадянина України та облікової картки платника податків, трудової книжки; довідку КНП «Івано-Франківський спеціальний заклад надання психіатричної допомоги Івано-Франківської обласної ради» № 05-08/37 від 01.06.2023р., згідно якої ОСОБА_1 з 12.02.1992р. по 02.09.2002р. та з 03.10.2002р. по 02.06.2016р. працював зі шкідливими та важкими умовами праці (а.с.16).

За принципом екстериторіальності ГУ ПФ України в Запорізькій обл. розглянув заяву позивача та 28.06.2023р. прийняв рішення № 469 про відмову у перерахунку пенсії (а.с.15).

Згідно спірного рішення за матеріалами електронної пенсійної справи заявнику було проведено масовий перерахунок згідно ч.4 ст.42 Закону України № 1058-IV від 09.07.2003р. «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 01.04.2022р., з урахуванням стажу по 28.02.202р.; страховий стаж після перерахунку склав 47 років 03 місяці 18 днів, коефіцієнт заробітної плати становить 0.62218. Враховуючи, що після попереднього перерахунку пенсії минуло менш як 24 місяці страхового стажу та набуто 8 місяців страхового стажу, позивачу відмовлено у проведенні перерахунку пенсії.

Про вказане рішення позивача ОСОБА_1 повідомлено листом ГУ ПФ України в Івано-Франківській обл. № 0900-0206-8/30509 від 30.06.2023р. (а.с.14-15).

Не погоджуючись із відмовою пенсійного органу у перерахунку пенсії із зарахуванням до стажу позивача періоду його роботи з 01.01.2004р. по 02.06.2016р. у КНП «Івано-Франківський спеціальний заклад надання психіатричної допомоги Івано-Франківської обласної ради» в подвійному розмірі, представник позивача звернувся до суду із розглядуваним позовом.

Задовольняючи заявлений позов, суд першої інстанції виходив з того, що положення Закону України «Про пенсійне забезпечення» в частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах (в тому числі щодо пільг по обчисленню стажу) продовжують діяти і підлягають застосуванню після 01.01.2004р.

За правилами ст.60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та в силу приписів п.16 Розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» період роботи в закладі з надання психіатричної допомоги підлягає зарахуванню до стажу роботи на пільгових умовах у подвійному розмірі.

Отже, відмова відповідача зарахувати до стажу позивача в подвійному розмірі періоди його роботи в психіатричному закладі охорони здоров`я з 01.01.2004р. по 02.06.2016р. не ґрунтується на вимогах чинного законодавства та є протиправною.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильних та обґрунтованих висновків про наявність підстав для задоволення позову із визначеним способом захисту позивача, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Згідно зі ст.12 Європейської соціальної хартії (переглянутої) 1996 року держава зобов`язана підтримувати функціонування системи соціального забезпечення, її задовільний рівень, докладати зусиль для її поступового посилення.

Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян, регулюються Конституцією України, Законом України «Про пенсійне забезпечення» № 1788-XIІ від 05.11.1991р. /Закон № 1788-XIІ/, Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV від 09.07.2003р. /Закон № 1058-IV/, який набрав чинності 01.01.2004р.

Відповідно до преамбули Закону № 1058-IV цей Закон розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.

Згідно з ч.4 ст.24 Закону № 1058-IV періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Відповідно до п.3 ст.40 Закону № 1058-IV у разі якщо застрахована особа після призначення пенсії продовжувала працювати, то провадиться перерахунок пенсії з врахуванням страхового стажу після призначення пенсії.

За правилами п.16 Розділу XV «Прикінцеві положення» цього Закону до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Таке правове регулювання вказує на те, що положення Закону України «Про пенсійне забезпечення», в частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах (в т.ч. щодо пільг по обчисленню стажу), станом на час звернення позивача за призначенням пенсії діяли і підлягали застосуванню відповідними суб`єктами під час виконання покладених на них функцій.

Відповідно до ст.60 Закону № 1788-XII робота в лепрозорних і протичумних закладах охорони здоров`я, у закладах (відділеннях) з лікування осіб, заражених вірусом імунодефіциту людини або хворих на СНІД, в інших інфекційних закладах (відділеннях) охорони здоров`я, у патолого-анатомічних і реанімаційних відділеннях закладів охорони здоров`я, а також у психіатричних закладах охорони здоров`я зараховується до стажу роботи у подвійному розмірі.

Статтею 62 Закону № 1788-XII встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно з пунктом 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затв. постановою Кабінету Міністрів /КМ/ України № 637 від 12.08.1993р. /Порядок № 637/, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. За відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження наявного трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які місять відомості про періоди роботи.

Як встановлено судом першої інстанції, згідно із записами в трудовій книжці ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 позивач:

з 03.10.2002р. прийнятий на посаду палатної молодшої медсестри третього нарковідділу Обласної психіатричної лікарні № 2;

з 02.06.2014р. переведений молодшою медичною сестрою геронтопсихіатричного відділення № 4;

02.06.2016р. звільнений з роботи за угодою сторін (а.с.12-13).

Відповідно до довідки КНП «Івано-Франківський спеціальний заклад надання психіатричної допомоги Івано-Франківської обласної ради» № 05-08/37 від 01.06.2023р. ОСОБА_1 з 12.02.1992р. по 02.09.2002р. та з 03.10.2002р. по 02.06.2016р. працював в Обласній психіатричній лікарні № 2 (а.с.16).

Отже, матеріалами справи підтверджено і не заперечується відповідачами, що протягом спірного періоду позивач працював у психіатричних закладах охорони здоров`я.

За правилами ст.60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та в силу приписів п.16 Розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» період роботи у психіатричних закладах охорони здоров`я підлягає зарахуванню до стажу роботи на пільгових умовах у подвійному розмірі.

Зазначені висновки узгоджуються з правовою позицією, висловленою Верховним Судом у постановах від 04.12.2019р. у справі № 689/872/17, від 20.04.2022р. у справі № 214/3705/17, від 27.04..2023р. у справі № 160/14078/22.

Враховуючи встановлені обставини справи, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що незарахування пенсійним органом до стажу позивача у подвійному розмірі періодів роботи у психіатричних закладах охорони здоров`я з 01.01.2004р. по 02.06.2016р. не ґрунтується на вимогах чинного законодавства України та є протиправним.

Щодо доводів відповідача про відсутність підстав для проведення перерахунку пенсії позивача відповідно до ч.4 ст.42 Закону № 1058-ІV, оскільки після попереднього перерахунку його пенсії минуло менш як 24 місяці страхового стажу та набуто 8 місяців страхового стажу, апеляційний суд зазначає наступне.

Так, за приписами ч.4 ст.42 Закону № 1058-ІV у разі якщо застрахована особа після призначення пенсії продовжувала працювати, перерахунок пенсії проводиться з урахуванням не менш як 24 місяців страхового стажу після призначення (попереднього перерахунку) пенсії незалежно від перерв у роботі. Перерахунок пенсії проводиться із заробітної плати (доходу), з якої обчислена пенсія.

Згідно з п.1 ч.1 ст.45 Закону № 1058-IV пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку: пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

Частиною 4 ст.45 Закону № 1058-IV визначено, що перерахунок призначеної пенсії, крім випадків, передбачених частиною першою статті 35, частиною другою статті 38, частиною третьою статті 42і частиною п`ятою статті 48 цього Закону, провадиться в такі строки: у разі виникнення права на підвищення пенсії - з першого числа місяця, в якому пенсіонер звернувся за перерахунком пенсії, якщо відповідну заяву з усіма необхідними документами подано ним до 15 числа включно, і з першого числа наступного місяця, якщо заяву з усіма необхідними документами подано ним після 15 числа; у разі настання обставин, які тягнуть за собою зменшення пенсії, - з першого числа місяця, в якому настали ці обставини, якщо вони мали місце до 15 числа включно, і з першого числа наступного місяця, якщо вони мали місце після 15 числа.

З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 отримує з 17.07.2017р. пенсію за віком, призначену відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Однак, на час призначення пенсії пенсійним органом протиправно не зараховано пенсійним органом до стажу позивача у подвійному розмірі періоди його роботи у психіатричному закладі охорони здоров`я з 01.01.2004р. по 02.06.2016р.

Відтак, підставою звернення ОСОБА_1 до ГУ ПФ України в Івано-Франківській обл. із заявою про перерахунок пенсії є саме протиправне незарахування пенсійним органом під час призначення пенсії до його стажу у подвійному розмірі періодів роботи у психіатричному закладі охорони здоров`я з 01.01.2004р. по 02.06.2016р., по причині чого позивач наполягає на перерахунку вже призначеної йому пенсії.

З цих міркування покликання пенсійного органу на приписи ч.4 ст.42 Закону № 1058-ІV є помилковими.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Частиною 4 ст.245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Позиція Верховного Суду щодо застосування ч.4 ст.245 КАС України, а саме, щодо можливості зобов`язання суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, була висловлена у постановах від 14.08.2018р. у справі № 820/5134/17, від 28.02.2020р. у справі № 806/3304/18, від 16.11.2020р. у справі № 640/5615/19, від 04.09.2021р. у справі № 320/5007/20, від 14.09.2021р. у справі № 320/5007/20 та від 23.12.2021р. у справі № 480/4737/19.

При цьому адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного владними суб`єктами, і вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення з урахуванням обставин конкретної справи. Перебирання непритаманних суду повноважень державного органу не відбувається за відсутності обставин для застосування дискреції.

Верховний Суд у постановах від 23.12.2021р. у справі № 480/4737/19 та від 08.02.2022р. у справі № 160/6762/21 сформулював висновок, відповідно до якого ефективний спосіб захисту прав та інтересів особи в адміністративному суді має відповідати таким вимогам: забезпечувати максимально дієве поновлення порушених прав за існуючого законодавчого регулювання; бути адекватним фактичним обставинам справи; не суперечити суті позовних вимог, визначених особою, що звернулася до суду; узгоджуватися повною мірою з обов`язком суб`єкта владних повноважень діяти виключно у межах, порядку та способу, передбаченого законом.

Отже, ефективність судового захисту прав та інтересів особи в адміністративному судочинстві включає ефективність розгляду та вирішення справи, ефективність способу захисту, ефективність судового рішення та ефективність його виконання. Всі ці складові можна охопити єдиним терміном «ефективне правосуддя», що виступає еталоном для оцінки судової гілки влади та є запорукою довіри до неї з боку громадян, а також інших суб`єктів.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Зважаючи на те, що позивач у період з 01.01.2004р. по 02.06.2016р. працював у психіатричному закладі охорони здоров`я, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про протиправність відмови ГУ ПФ України в Запорізькій обл. у здійсненні перерахунку пенсії позивачу, зобов`язавши ГУ ПФ України в Івано-Франківській обл. провести перерахунок та виплату пенсії позивачу з 01.07.2023р., зарахувавши до його стажу зазначений період роботи в подвійному розмірі згідно ст.60 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Оцінюючи в сукупності наведені обставини справи, виходячи з вищевказаних положень нормативно-правових актів, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про наявність підстав для задоволення заявленого позову із вищевказаних мотивів, обравши при цьому правильний спосіб правового захисту порушеного права позивача.

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції не встановив неправильного застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення і погоджується з висновками суду першої інстанції у справі, якими вимоги позивача задоволені у визначений спосіб.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно та повно встановив обставини справи, ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків судового рішення, а тому підстав для скасування рішення суду колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

Відповідно до правил ст.139 КАС України понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги слід покласти на апелянта ГУ ПФ в Івано-Франківській обл.

Керуючись ст.139, ч.4 ст.229, ст.311, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській обл. на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 06.09.2023р. в адміністративній справі № 300/5046/23 залишити без задоволення, а вказані рішення суду без змін.

Понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на апелянта Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській обл.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку у випадках, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. М. Шавель
судді Н. В. Бруновська
Р. Б. Хобор
Дата складання повного тексту судового рішення: 14.12.2023р.