Справа № 420/27523/23
Суддя: Катаєва Е.В.
Дата ухвалення: 2023-12-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 грудня 2023 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Катаєвої Е.В., розглянувши у порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_2 ) ( АДРЕСА_2 ) про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

До суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_2 ), у якому позивачка просить суд: визнати протиправними бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати їй ОСОБА_1 , середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 12.03.2021 по 19.09.2023 включно; стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по виплаті їй ОСОБА_1 , індексації грошового забезпечення за період з 12.03.2021 по 19.09.2023.

Позивачка у позові зазначила, що з 18.12.2003 по 11.03.2021 проходила військову службу у військовій частині НОМЕР_2 та наказом від 11.03.2021 року №120-ОС з 11.03.2021 року звільнена з військової служби в запас у зв`язку з закінченням строку контракту.

Проте при звільненні їй не було виплачено індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018, у зв`язку з чим вона звернулась до Одеського окружного адміністративного суду з позовом та рішенням від 16.06.2023 року по справі №420/7729/23, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 31.07.2023 року, було частково задоволено адміністративний позов. Визнано протиправними дії НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби та зобов`язано нарахувати і виплатити їй індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 до 28.02.2018 включно із застосуванням базового місяця січень 2008 року.

На виконання рішеня суду від 31.07.2023 року у справі №420/7729/23 відповідачем 19.09.2023 року виплачено індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 28.02.2018 у розмірі 66082,74 грн.

Таким чином, повідомленням про надходження коштів підтверджено факт несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні з позивачем за період з 12.03.2021 року по 19.09.2023 року, тобто відповідачем затримано розрахунок на 922 дні.

Позивач вказує, що питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців застосовуються згідно з правовою позицією Верховного Суду (постанови від 26.02.2020 року по справі №821/1083/17, від 13.05.2020 року по справі №810/451/17).

Позивачка з посиланням на Порядок обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету міністрів №100 зазначила, що її середньоденний розмір грошового забезпечення складає 823,93 грн. та кількість календарних днів затримки розрахунку за період з 12.09.2021 по 19.09.2023 складає 922 днів.

20.09.2023 року позивачем було направлено на адресу відповідача звернення щодо виплати середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, але на момент подання позовної заяви відповіді позивачем не було отримано.

Позивачка зазначила, що вона відповідно до статті 117 КЗпП України має право на отримання середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку та просила задовольнити позовні вимоги.

Ухвалою від 16.10.2023 суддя прийняв позовну заяву до розгляду й відкрив провадження у справі, вирішено здійснити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними матеріалами справи.

20.10.2023 представник відповідача подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог та зазначив, що згідно з «Інструкцією про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовця Держприкордонслужби України» затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 25.06.2018 року № 558, до складу грошового забезпечення військовослужбовців не входить його індексація, а тому застосування ст.117 КЗпПУ є безпідставним. Крім того, доходи військовослужбовців Державної прикордонної служби України не є доходами у вигляді заробітної плати, іншими доходами, що нараховуються (виплачуються) у зв`язку з трудовими відносинами, і військовослужбовці не є працівниками відповідно до чинного трудового законодавства, а проходять військову службу.

Також представником відповідача наголошено, що у липні 2022 року було внесено зміни до КЗпПУ та відповідно до статті 117, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, тому позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за три роки є нікчемними та такими, що не підлягають задоволенню.

31.10.2023 позивач надав до суду відповідь на відзив, в якій позивач зазначив, що твердження відповідача щодо нерозповсюдження норм КЗпПУ, оскільки Верховний Суд розглядав питання застосування статей 116, 117 КЗпПУ у постанові від 26.02.2020 по справі №821/1083/17, постанові від 30.01.2019 по справі №807/3664/14, у постанові від 31.10.2019 у справі №240/4192/18 та інших та сформував позицію, що нерозповсюдження на військовослужбовців норм КЗпПУ стосується лише норм, якими врегульована оплата праці, а питання відповідальності за затримку при звільненні осіб рядового та начальницького складу, неврегульовані положеннями спеціального законодавства, тому щодо них необхідно застосовувати положення статей 116, 117 КЗпПУ.

Справа розглянута у письмовому провадженні.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 проходила військову службу у військовій частині НОМЕР_2 та наказом від 11.03.2021 року №120-ОС з 11.03.2021 року звільнена з військової служби в запас у зв`язку з закінченням строку контракту.

Через 2 роки після звільнення позивачка вважаючи, що їй не у повному обсязі нарахована та виплачена індексація грошового забезпечення звернулась до суду та рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 16.06.2023 року по справі №420/7729/23, яке залишено без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 31.07.2023 року, її позов задоволений, зокрема зобов`язано НОМЕР_1 прикордонний загін Державної прикордонної служби України нарахувати і виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року до 28.02.2018 року включно із застосуванням місяця, за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення січень 2008 року.

На виконання вказаного судового рішення 19.09.2023 військова частина НОМЕР_2 виплатила позивачу кошти у розмірі 66082,74 грн, в тому числі судовий збір 1073,60, що підтверджується документом про зарахування з банківського рахунку позивача.

Дослідивши заяви по суті та надані учасниками справи докази, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову.

Згідно з ч. 1 статті 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про Державну прикордонну службу України» Державна прикордонна служба України є правоохоронним органом спеціального призначення, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону.

Ст. 27 Закону України «Про Державну прикордонну службу України» встановлено, що фінансування діяльності Державної прикордонної служби України здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України та інших джерел, передбачених законодавством. Пільги, компенсації та гарантії, передбачені цим Законом, надаються за рахунок і в межах бюджетних асигнувань на утримання відповідних бюджетних установ.

Ст. 16 Закону України «Про Державну прикордонну службу України» встановлено, що умови грошового забезпечення військовослужбовців та оплати праці працівників Державної прикордонної служби України визначаються законодавством.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі (постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.10.2020 у справі № 9901/929/18 та від 14.01.2021 у справі № 9901/584/19).

Спеціальне законодавство щодо проходження служби військовослужбовцями не регулює правовідносини щодо відповідальності за затримку розрахунку при звільненні, у зв`язку з чим застосуванню підлягають норми КЗпПУ.

Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпПУ власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 вказаного Кодексу.

За приписами ст.116 КЗпПУ при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Частиною 1 ст.117 КЗпПУ визначено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені сь.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку про те, що передбачений частиною першою ст.117 КЗпПУ обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст.116 КЗпПУ, при цьому визначальними є такі юридично значущі обставини, як виплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпПУ, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпПУ , а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Верховний Суд неодноразово розглядав питання застосування ст.ст.116,117 КЗпПУ.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26.02.2020 року по справі № 821/1083/17 аналізуючи застосування ст.ст.116,117 КЗпПУ дійшла до висновку, що цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена ст.117 КЗпПУ відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку.

За змістом ч.1 ст.117 КЗпПУ обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина 1 ст.117 КЗпПУ переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником. Частина 2 ст.117 КЗпПУ стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст.117 КЗпПУ, враховуючи:

розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором,

період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника,

інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц.

Тобто, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково, тобто застосувавши принцип співмірності.

Також суд вважає необхідним в силу приписів ч.5 ст.242 КАС України врахувати висновки Верховного Суду викладені у постанові від 30.11.2020 року у справі №480/3105/19 щодо аналогічних спірних правовідносин.

Верховний Суд в постанові від 30.11.2020 року у справі №480/3105/19 зазначив, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений ст.117 КЗпПУ механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця. Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст.117 КЗпПУ, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Синтаксичний розбір текстуального змісту цієї норми дає підстави суду зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми.

Аналіз такого правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.

Тобто залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, ще однією підставою для зменшити розміру відшкодування, передбаченого ст.117 КЗпПУ є залежність розміру недоплаченої суми від загального розміру виплаченої звільненому працівнику суми розрахунку при звільненні. За судовою практикою суди у даному випадку застосовують відсоткове співвідношення вказаних сум.

По даній справі позивач просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні:

По даній справі позивачка просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 12.03.2021 року по 19.09.2023 року, оскільки на виконання рішення суду їй 19.09.2023 року відповідач перерахував 66082,74 грн. Згідно із призначенням платежу сума включає: 1073,60 грн судовий збір, 65009,14 грн заборгованість з виплати індексації грошового забезпечення.

З урахуванням дати проведення остаточного розрахунку з позивачем (19.09.2023), суд вважає, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню норма ст.117 КЗпПУ в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» №2352- ІХ, відповідно до якої виплати працівникові його середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку здійснюються не більш, як за шість місяців.

А відтак, із відповідача належить стягнути середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні не більш як за шість місяців за затримку терміном 185 календарних днів з 12.03.2021 (наступний день після звільнення з військової служби) по 12.09.2021.

Суд при розгляді справи враховує висновки Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладені у постанові від 04.04.2018 у справі №524/1714/16-а.

При розрахунку розміру середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні суд виходить з наступного.

Постановою КМУ від 08.02.1995 №100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі Порядок №100), який застосовується до правовідносин щодо обчислення середньої заробітної плати у визначених ним випадках, зокрема в інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати проводяться виходячи із середньої заробітної плати (підпункт "л" пункту 1 Порядку №100).

Згідно з пунктом 2 Порядку №100 середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

В п. 8 Порядку №100 вказано про можливість проведення обрахунку середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, виходячи із кількості саме календарних, а не робочих днів, має бути прямо передбачена законодавством. Таким законодавством у даному випадку є Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затверджений наказом МОУ від 07.06.2018 року №260 (який набрав чинності 20.07.2018) (далі Порядок №260), в якому п.7 розділу І, серед іншого визначено, що середньоденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення, належного військовослужбовцю за повний календарний місяць, на кількість календарних днів місяця, за який здійснюється виплата.

Тобто Порядок №260 є спеціальним у спірних правовідносинах в частині особливостей обчислення грошового забезпечення військовослужбовців.

З урахуванням викладеного, Порядком №100 врегульовані загальні засади алгоритму обчислення середньоденного заробітку та середньої заробітної плати (пункти 2,8), тоді як Порядком №260 встановлено особливості обчислення грошового забезпечення для військовослужбовців. Таким чином, необхідно застосовувати відповідні алгоритми, передбачені Порядком №100, залежно від кожного окремого випадку з обов`язковим врахуванням спеціального правового регулювання порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям, визначеного Порядком №260.

Суд при розгляді справи враховує висновки Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладені у постанові від 25.11.2020 у справі №160/2867/19.

Позивачем невірно у позовній заяви проведено розрахунок середньоденного розміру грошового забезпечення. Позивачем було використано для розрахунку норми Порядку №100, у той час як в даному випадку необхідно застосовувати норми спеціального законодавства, а саме Порядок №260.

Суд встановив, що розмір місячного грошового забезпечення позивача становив у січні 2021 року 16103,01 грн., у лютому 2021 року 16030,32 грн.

Виходячи з вказаних показників, розмір середньоденного грошового забезпечення позивача становить 544,63 грн. (16103,01 грн + 16030,32 грн) / 59 днів (кількість календарних днів у січні 2021 року та лютому 2021 року).

Отже сума, яка підлягає відшкодуванню позивачу, з урахуванням п.1 ст.117 КЗпПУ , становить: 544,63 грн (середньоденна заробітна плата позивача) *185 (кількість днів затримки розрахунку) = 100756,55 грн.

Згідно з матеріалами справи загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат складав 271357,31 грн., з яких 206348,17 грн. грошове забезпечення (76,04%)+ 65009,14 (23,96%) заборгованість з виплати індексації грошового забезпечення, виплачена Військовою частиною НОМЕР_2 на виконання постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 31.07.2023 року у справі №420/7729/23.

Сума заборгованості з виплати індексації грошового забезпечення у розмірі 65009,13 грн отримана позивачем на картковий рахунок 19.09.2023 та ця сума складає 23,96% від розміру загальної суми, належної позивачу при звільнені, а тому, з урахуванням сформованих Верховним Судом підходів, розмір середнього заробітку за ст.117 КЗпПУ має розраховуватися у відсотковому відношенні прямо пропорційно до несвоєчасно нарахованих та виплачених сум відповідачем, належних позивачу при звільненні за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

З урахуванням сформованих Верховним Судом підходів щодо визначення розміру відшкодування, враховуючи компенсаційний характер заходів відповідальності, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд дійшов висновку про зменшення розміру відшкодування, передбаченого ст.117 КЗпПУ та вважає належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача стягнення на його користь 24141,27 грн як середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні (23,96 % від 100756,55 грн.).

Відповідно до ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Статтею 76 КАС України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши надані докази у їх сукупності, враховуючи встановлені судом обставини, наведені вищі висновки у змісті рішення, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Згідно з ч.3 ст.139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Суд вважає необхідним стягнути на користь позивача з відповідача за рахунок бюджетних асигнувань судовий збір у розмірі 300,00грн.

Керуючись статтями 2,3,6,7,8,9,12,139,241-246 КАС України, суд,

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) до НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_2 ) ( АДРЕСА_2 , код за ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправними дії НОМЕР_4 прикордонного загону (військова частина НОМЕР_2 ) Державної прикордонної служби України щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 компенсації за час затримки розрахунку при звільненні за період з 12.03.2021 по 12.09.2021 року.

Зобов`язати НОМЕР_4 прикордонний загін (військова частина НОМЕР_2 ) Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 компенсацію за час затримки розрахунку при звільненні за період з 12.03.2021 по 12.09.2021 у розмірі 24141,27 грн (двадцять чотири тисячі сто сорок одна грн 27 коп.).

У задоволені решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 суму сплаченого позивачем судового збору за подання адміністративного позову у розмірі 300,00 грн.

Рішення набирає законної сили у порядку ст.255 КАС України.

Рішення може бути оскаржене у порядку та строки встановлені ст.295-297 КАС України.

Суддя Е.В. Катаєва