Справа № 160/27073/23
Суддя: Дєєв Микола Владиславович
Дата ухвалення: 2023-12-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі судді Дєєва М.В. розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу
за позовом ОСОБА_1
до Відділу охорони Української психіатричної лікарні з суворим наглядом
про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії,
17.10.2023 року через систему «Електронний суд» до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Відділу охорони Української психіатричної лікарні з суворим наглядом, в якому позивач просить:
- визнати протиправною бездіяльність Відділу охорони Української психіатричної лікарні з суворим наглядом щодо не невиплати ОСОБА_1 в день звільнення грошової компенсації за неотримане в період служби речове майно особистого користування та не оформлення довідки про виплату грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна;
- зобов`язати Відділ охорони Української психіатричної лікарні з суворим наглядом оформити у відповідності до п. 27, 60 Порядку забезпечення речовим майном персоналу Державної кримінально-виконавчої служби, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №578 від 14.08.2013, довідку про виплату ОСОБА_1 грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна та виплатити грошову компенсацію за речове майно згідно розрахунку вищезазначеної довідки.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач проходив службу в Державній кримінально-виконавчій службі України (Державна пенітенціарна служба). Наказом Відділу охорони Української психіатричної лікарні з суворим наглядом від 15.09.2023 року за номером 135 о/с-23 «Про звільнення працівників», 29.09.2023 позивача було звільнено зі служби у Державній кримінально-виконавчій службі України. 22.09.2023 року позивач письмово звернувся до відповідача із заявою про виплату грошової компенсації за не отримане мною за час проходження служби в ДКВС речове майно особистого користування відповідно до п. 2,5 ст. 23 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» та п.7 ч.1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію». При цьому, відповідачем грошову компенсацію за речове майно позивач не отримав та про причини її невиплати не поінформований. Окрім того, довідка про виплату грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна з розрахунком вартості неотриманого позивачем речового майна Відділом охорони Української психіатричної лікарні з суворим наглядом в порушення вимог п. 27, 60 Порядку до теперішнього часу не оформлена, внаслідок чого позивачу не відомо про розмір вказаної грошової компенсації. Вважаю, що бездіяльність відповідачем щодо не проведення повного розрахунку при звільненні, в частині невиплати грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна та не оформлення довідки про виплату грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна є протиправними, а невиплата грошової компенсації - необґрунтованою, у зв`язку з чим позивач просив задовольнити позовні вимоги.
19.10.2023 року ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду відкрито спрощене позовне провадження без виклику (повідомлення) сторін.
30.10.2023 року від Відділу охорони Української психіатричної лікарні з суворим наглядом надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого вказано, що позивач проходив службу у відповідача. Позивачем було подано заяву про оформлення довідки про виплату грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна та виплату грошової компенсації за неотримане в період служби речове майно особистого користування. Відповідачем було надано відповідь на вказану заяву та складено довідку про виплату грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна, при цьому повідомлено, що кошторисних призначень на 2023 рік відсутні цільові виплати компенсації за належні до видачі предмети речового майна звільненим зі служби. З огляду на вказане відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог.
Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню, з наступних підстав.
З матеріалів справи вбачається, що з 20.09.2006 року по 29.09.2023 року ОСОБА_1 проходив службу в Державній кримінально-виконавчій службі України (Державна пенітенціарна служба), звільнившись з посади молодшого інспектора 1 категорії відділу охорони Української психіатричної лікарні з суворим наглядом згідно ч.5 ст. 23 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» та п. 4 ч.1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію».
Наказом Відділу охорони Української психіатричної лікарні з суворим наглядом від 15.09.2023 року за номером 135 о/с-23 «Про звільнення працівників», 29.09.2023 року позивача було звільнено зі служби у Державній кримінально-виконавчій службі України згідно ч.5 ст. 23 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» та п. 4 ч.1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію».
22.09.2023 року позивач письмово звернувся до Відділу охорони Української психіатричної лікарні з суворим наглядом із заявою про виплату грошової компенсації за не отримане мною за час проходження служби в ДКВС речове майно особистого користування відповідно до п. 2,5 ст. 23 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» та п.7 ч.1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію».
Позивач вказав, що відповідачем не надано відповіді на вказану заяву, не складено довідку про виплату грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна та не здійснено виплату грошової компенсації за неотримане в період служби речове майно особистого користування, у зв`язку з чим позивач вважає вказану бездіяльність відповідача протиправною та такою, що не відповідає вимогам чинного законодавства, що і стало підставою для звернення з цим позовом до суду.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Відповідно до статті 23 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» №2713-IV держава забезпечує соціальний захист персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України відповідно до Конституції України, цього Закону та інших законів України. Умови грошового і матеріального забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплата праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються законодавством і мають забезпечувати належні матеріальні умови для комплектування Державної кримінально-виконавчої служби України висококваліфікованим персоналом, диференційовано враховувати характер і умови служби чи роботи, стимулювати досягнення високих результатів у службовій та професійній діяльності і компенсувати персоналу фізичні та інтелектуальні затрати.
На осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України «Про Національну поліцію», а також порядок і умови проходження служби, передбачені для поліцейських. Умови і розміри грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 14.08.2013 № 578 «Про забезпечення речовим майном персоналу Державної кримінально-виконавчої служби», затверджений Порядок забезпечення речовим майном персоналу Державної кримінально-виконавчої служби (далі - Порядок № 578, тут і далі в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), який визначає механізм речового забезпечення персоналу Державної кримінально-виконавчої служби - осіб рядового і начальницького складу, спеціалістів, які не мають спеціальних звань, та працівників, які працюють за трудовими договорами.
Пунктом 2 Порядку №578 визначено, що речовим забезпеченням є задоволення потреб персоналу у формі одягу, взутті, натільній білизні, теплих і постільних речах, спорядженні, тканинах для пошиття форми одягу, нарукавних знаках і знаках розрізнення, спеціальному одязі та взутті, санітарно-господарському майні, постовому одязі, ремонтних матеріалах (далі - речове майно), що дає змогу створити необхідні умови для виконання персоналом службових завдань.
Пунктом 3 Порядку №578 визначено, що речове майно за цільовим призначенням є речовим майном поточного забезпечення, а за використанням поділяється на майно особистого користування та інвентарне майно.
Пунктом 23 Порядку № 578 визначено, що грошова компенсація замість предметів речового майна особистого користування, що підлягають видачі особам рядового і начальницького складу, виплачується згідно з пунктом 60 цього Порядку на підставі заяви. Вартість предметів речового майна особистого користування визначається Мін`юстом за пропозицією Державної установи Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України відповідно до їх закупівельної вартості.
За приписами пункту 27 Порядку № 578 під час звільнення із служби особам рядового і начальницького складу за їх бажанням може видаватися речове майно особистого користування, яке не було ними отримано на день звільнення, або виплачуватися грошова компенсація за нього за цінами, що діють на день підписання наказу про звільнення.
Відповідно до пункту 60 Порядку №578 для виплати персоналу грошової компенсації за належні до отримання предмети речового майна особистого користування оформляється довідка про виплату грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна за формою згідно з додатком 7 у двох примірниках, перший з яких подається бухгалтерії органу чи установи, підприємства для виплати компенсації, другий додається до арматурної картки.
Таким чином, особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби під час звільнення на підставі їх заяви виплачується грошова компенсація замість предметів речового майна особистого користування, у зв`язку з чим оформляється відповідна довідка.
Одночасно з цим було надано копію відповіді від 29.09.2023 року № 3/4-425 на заяву ОСОБА_1 від 22.09.2023 року, якою повідомлено, що проведення виплат грошової компенсації за неотримане речове майно буде здійснено після отримання додаткового фінансування.
Таким чином, з вищевикладеного вбачається, що відповідачем підготована довідка про виплату грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна ОСОБА_1 .
Разом з цим, матеріали справи не містять доказів отримання позивачем грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна та наведений факт не заперечується сторонами.
При цьому, відповідачем не заперечується обов`язок щодо відшкодування у грошовій формі за належні до видачі предмети речового майна та складено довідку про загальну вартість не отриманих речей, проте така виплата відбудеться лише після отримання фінансування.
Держава гарантує виконання взятих на себе зобов`язань.
Враховуючи зазначене, суд вважає, що твердження відповідача про те, що у зв`язку з введенням воєнного стану та введенням в дію постанови Кабінету Міністрів України №590 від 09.06.2023 "Про затвердження Порядку виконання повноважень Державною казначейською службою в особливому режимі в умовах воєнного стану" перелічені видатки не є пріоритетними - є хибним, оскільки у відповідача, як суб`єкта, що нараховував та виплачував грошове забезпечення позивачу, при звільненні працівника зі служби існує обов`язок нараховувати компенсацію вартості речового майна.
Наявність або відсутність певних фінансових ресурсів не впливає на виконання відповідачем свого обов`язку, законодавчо встановленого.
Отже, оскільки відповідачем не надано доказів на підтвердження правомірності невиплати коштів позивачу (у тому числі стосовно об`єктивної неможливості такої виплати), суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог в цій частині.
Одночасно з цим суд зазначає, що вимога позивача про складення та надання довідки про вартість не отриманого речового майна не підлягає задоволенню, оскільки її було надано разом з відзивом до матеріалів адміністративної справи та її складання має на меті лише визначення загального розміру компенсації та інших правових наслідків за своєю природою вона не має.
Згідно частин 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є такими, що підлягають частковому задоволенню.
Згідно ч. 1, 3 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
Відповідно до ч.1 ст.132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачем при зверненні до суду понесені судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подання адміністративного позову до суду в розмірі 1073,60 грн., що документально підтверджується квитанцією №9187-8099-3146-3352 від 17.10.2023 року.
Враховуючи, що адміністративний позов задоволено частково частина судових витрат пов`язана зі сплатою судового збору за подання адміністративного позову до суду підлягає стягненню в сумі 536,80 грн., що становить 50 відсотків від суми сплаченого судового збору, за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
Керуючись ст.ст. 139, 243-246,257-263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,
Визнати протиправною бездіяльність Відділу охорони Української психіатричної лікарні з суворим наглядом щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за неотримане в період служби речове майно особистого користування.
У задоволенні іншої частини позову - відмовити.
Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 536,80 грн. (п`ятсот тридцять шість гривень вісімдесят копійок) за рахунок бюджетних Відділу охорони Української психіатричної лікарні з суворим наглядом.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст.255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в порядку та у строки, встановлені ст. ст.295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя М.В. Дєєв