Справа № 420/4131/22
Суддя: Юхтенко Л.Р.
Дата ухвалення: 2023-12-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/4131/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2023 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі

головуючого судді: Юхтенко Л.Р.,

розглянувши у порядку письмового провадження в приміщенні Одеського окружного адміністративного суду адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , адреса для листування: АДРЕСА_2 ) до Військової частини НОМЕР_2 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 , місцезнаходження: АДРЕСА_3 ) про визнання бездіяльність протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , адреса для листування: АДРЕСА_2 ) до Військової частини НОМЕР_2 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 , місцезнаходження: АДРЕСА_3 ), в якій позивач просив:

Визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати позивачу середнього заробітку за весь час затримки при звільненні за період з 02.02.2019 року по 10.02.2022 року.

Зобов`язати відповідача виплатити на користь позивача середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.02.2019 року по 10.02.2022 року у розмірі 458 313 грн. 09 копійок.

Ухвалою суду від 10 березня 2022 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) учасників справи у порядку ч. 5 ст. 262 КАС України.

Вказаною ухвалою відповідача зобов`язано протягом п`ятнадцяти днів з моменту отримання копії ухвали про відкриття провадження надати суду довідку про середньоденний та середньомісячний заробіток за останні два місяці, що передують звільненню позивача відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100; довідку про сплачений середній заробіток у розмірі 84380 грн. 01 коп. на виконання рішення суду по справі № 420/14254/20 та за який період; повний розрахунок, який був здійснений при звільнені із зазначенням загальної суми, яка була виплачена позивачу при звільненні та коли (дата) виплати вказаної суми; довідку про здійснені виплати позивачу на виконання ухвали Одеського окружного адміністративного суду по справі № 420/2179/19 від 27 квітня 2021 року, за який період, та коли здійснена виплата.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_2 з 04.07.2016 року по 01.02.2019 року.

01.02.2019 року наказом командира військової частини НОМЕР_2 № 23 позивача звільнено з військової служби у запас та виключено зі списків військової частини та всіх видів забезпечення.

Позивач зазначив, що в день звільнення він не отримав жодних виплат. Натомість відповідач розрахувався sз позивачем з пропущенням строку, 06.02.2019 року у розмірі 16059,22 грн та 13.02.2019 року у розмірі 17703,38 грн.

Також відповідно до наказу № 23 від 01.02.20219 року позивач мав ще отримати у день звільнення грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно у розмірі 21613,19 грн, проте отримав її лише 15 травня 2019 року, та грошову компенсацію на оздоровлення у розмірі 16303,68 грн. Таким чином, позивач повинен був на день звільнення отримати 55375,79 грн.

Не погодившись з розміром проведених розрахунків, позивач звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом та постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду по справі № 420/2179/19 від 14 січня 2020 року присуджено позивачу ще нарахування та виплату індексації грошового забезпечення за період з 01 липня 2016 року 28 лютого 2018 року, грошової компенсації за невикористані вихідні, святкові та неробочі дні, які не використані під час виконання завдань в зоні проведення АТО у Донецькій та Луганській областях та інших відряджень, добових за час перебування у відрядженні, ненадання вихідних днів за виконання службових і спеціальних обов`язків під час відрядження, грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2017-2019 роки.

Позивач зазначив, що 22.06.2020 року на його рахунок була переведена сума 43149,89 грн.

26.10.2020 року позивач звернувся до відповідача із заявою про добровільну виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, але відповідачем було відмовлено, що змусило позивача знову звернутися до суду із відповідним позовом.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду по справі № 420/14254/20 від 22 червня 2021 року було задоволено вимоги у виплаті середнього заробітку у розмірі 84380,01 грн.

Одночасно, знову не погодившись із розміром отриманої виплати (43149,89 грн) позивач вимушений був звернутися до суду та ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 27.04.2021 року по справі № 420/2179/19 зобов`язано військову частину нарахувати та виплатити на користь позивача заборгованість в розмірі 22699,60 грн.

Позивач зазначив, що 30 червня 2021 року відповідач перерахував позивачу на його рахунок 10200 грн та 10 лютого 2022 року позивач отримав останню виплату в розмірі 12312,11 грн.

Таким чином, позивач на день звільнення повинен був отримати 121225,28 грн.

Отже, позивач зазначає, що на протязі трьох років він намагався відновити своє право на належний розмір розрахунку перед звільненням, не затягуючи процесуальні строки.

Тому позивач вважає, що наявні підстави для визнання протиправної бездіяльності відповідача щодо не проведення повного розрахунку з позивачем в день звільнення 01.02.2019 року та застосування щодо нього наслідків, передбачених ст. ст. 116, 117 КЗпП України, оскільки відповідач остаточно розрахувався з позивачем тільки 10.02.2022 року.

У позовній заяві позивач зазначає, що його середньоденний розмір грошового забезпечення складає 490,22 грн (30393,30 грн/62 кількість відпрацьованих днів), оскільки позивач отримав зменшене грошове забезпечення за грудень 2018 року у зв`язку з накладенням на нього дисциплінарного стягнення, яке було скасовано у судовому порядку, хоча фактично мав отримати більш грошове забезпечення.

Затримка, яка тривала 1105 днів (з 02.02.2019 року по 10.02.2022 року) сталося виключно із дій та бездіяльності відповідача.

Таким чином, на думку позивача, сума середньомісячного заробітку, яку належить присудити позивачу у зв`язку із затримкою розрахунку складає 458313, 09 грн (490,22 грн*1105 дні) 83380,01 грн (виплачений середній заробіток за постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду по справі № 420/14254/20).

Станом на 29 квітня 2022 року до суду не надійшов відзив на позовну заяву та витребувані докази.

Ухвалою від 29 квітня 2022 року зупинено провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_2 про визнання бездіяльність протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,- до припинення чи скасування воєнного стану в Україні.

На адресу відповідача був надісланий лист від 03.03.2023 року з проханням виконати вимоги, викладені в ухвалі від 10 березня 2022 року та надати витребувані судом докази.

Цей лист отриманий відповідачем 15.03.2023 року, що підтверджено поштовим повідомленням про вручення.

Однак, відповідачем не були виконані вимоги суду.

Тому судом призначено судове засідання по справі, та надіслані сторонам судові повістки.

На судовому засіданні від 26 жовтня 2023 року, ухвалою, що занесено до протоколу судового засідання поновлено провадження у справі зі стадії, на якій було зупинено.

Також до суду 24 жовтня 2023 року від позивача надійшла заява про збільшення розміру позовних вимог (вхід. № 36573/23), відповідно до якої позивач просить:

Визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати позивачу середнього заробітку за весь час затримки при звільненні за період з 02.02.2019 року по 20.10.2023 року.

Зобов`язати відповідача виплатити на користь позивача середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.02.2019 року по 20.10.2023 року (1721 день) в загальному розмірі 843668,62 грн.(з розрахунку 490,22 грн х1721 день).

Ухвалою, що занесеною до протоколу судового засідання від 26 жовтня 2023 року прийнято до провадження заяву про збільшення розміру позовних вимог (вхід. № 36573/23 від 24.10.2023 року), також повторно зобов`язано відповідача надати витребувані судом докази, та запропоновано надати відзив на заяву про збільшення позовних вимог.

Про зміст протокольної ухвали на адресу відповідача був надісланий лист, який отриманий відповідачем 10 листопада 2023 року, що підтверджено поштовим повідомленням про вручення.

Разом з цим до суду не надійшов відзив на позовну заяву та витребувані судом докази.

Ухвалою, що занесено до протоколу судового засідання від 06 грудня 2023 року, суд продовжив розгляд справи у письмовому провадженні на підставі наявних у справі матеріалів.

Вивчивши матеріали справи, а також обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги, докази, якими вони підтверджуються, судом у справі встановлені такі факти та обставини.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджено паспортом громадянина України (а.с. 10).

Відповідно до посвідчення серія НОМЕР_4 від 03.07.2017 року позивач є учасником бойових дій (а.с. 12).

Відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 01.02.2019 року № 23 старшого лейтенанта юстиції ОСОБА_1 , звільненого у запис, з 01 лютого 2018 року виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення (а.с. 24).

У позовній заяві позивач зазначив, що в день звільнення він не отримав жодних виплат.

Відповідач розрахувався із позивачем з пропущенням строку, 06.02.2019 року у розмірі 16059,22 грн та 13.02.2019 року у розмірі 17703,38 грн., 15 травня 2019 року отримав грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно у розмірі 21613,19 грн та грошову компенсацію на оздоровлення у розмірі 16303,68 грн.

Матеріалами справи підтверджено, що на виконання постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду по справі № 420/2179/19 від 14 січня 2020 року, відповідно до якої зобов`язано відповідача позивачу нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за період з 01 липня 2016 року 28 лютого 2018 року, грошової компенсації за невикористані вихідні, святкові та неробочі дні, які не використані під час виконання завдань в зоні проведення АТО у Донецькій та Луганській областях та інших відряджень, добових за час перебування у відрядженні, ненадання вихідних днів за виконання службових і спеціальних обов`язків під час відрядження, грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2017-2019 роки (а.с. 13-20), 22.06.2020 року позивач отримав на свій рахунок суму 43149,89 грн, що підтверджено дублікатом квитанції № від 22.06.2020 року (а.с. 21).

Матеріалами справи підтверджено, що не погодившись із розміром отриманої виплати (43149,89 грн), позивач звернувся до суду та ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 27.04.2021 року по справі № 420/2179/19 у порядку ст. 383 КАС України заяву позивача задоволено частково, визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_2 щодо неналежного виконання постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 14 січня 2020 року по справі № 420/2179/19 в частині нарахування та виплати ОСОБА_1 добових за час перебування у відрядженні у кількості 170 днів та грошової компенсації за 56 вихідних, святкових та не робочих днів, які не були використані під час виконання завдань у зоні проведення АТО у Донецькій та Луганській областях та інших відряджень, які були за час проходження військової служби та зобов`язано військову частину нарахувати та виплатити на користь позивачу заборгованість в розмірі 22699,60 грн. (а.с. 29-31).

Позивач зазначив, що 30 червня 2021 року відповідач перерахував позивачу на його рахунок 10200 грн та 10 лютого 2022 року позивач отримав останню виплату в розмірі 12312,11 грн, що підтверджено випискою по картковому рахунку позивача.

Таким чином, позивач зазначив, що на день звільнення повинен був отримати 121225,28 грн.

Також матеріалами справи підтверджено, що постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду по справі № 420/14254/20 від 22 червня 2021 року рішення Одеського окружного адміністративного суду від 23.02.2021 року по справі № 420/14254/20 змінено, виклавши абзац 3 резолютивної частини рішення в такій редакції: «Зобов`язати військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнього заробітку (грошового забезпечення) за весь час затримки розрахунку при звільненні, а саме за період з 02.02.2019 року по 22.06.2020 у сумі 84380,01 грн.». В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін (а.с. 37-42).

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги належать задоволенню частково, з огляду на таке.

Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За правилами частини першої ст. 2 Закону України від 25.03.1992 № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Відповідно до статей 1 та 2 Закону України від 20.12.1991 №2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон №2011-ХІІ) військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Відповідно до частин другої-третьої ст. 9 Закону №2011-ХІІ до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Відповідно до п. 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 року № 1153/2008, особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Матеріалами справи підтверджено, що позивач не був повністю розрахований у день його звільнення.

Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Натомість врегульовано Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України).

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17 лютого 2015 року у справі № 21-8а15, яка неодноразово підтримана Верховним Судом (постанова від 04.12.2019 справа №825/66/16, постанова від 02.10.19 справа №817/1227/18, постанова від 10.09.2019 справа №814/2791/16, постанова від 19.06.2019 справа № 820/3312/17) за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює спірні відносини, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум при звільненні, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, Верховний Суд дійшов висновку про можливість застосування норм статей 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення зі служби органів внутрішніх справ.

Також Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17, що була підтримана у постанові від 13 травня 2020 року у справі №810/451/17, висловлено правову позицію, відповідно до якої статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Тому суд доходить висновку, щодо застосування до спірних правовідносин статей 116, 117 КЗпП України.

Також суд зазначає, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Таким чином положення статті 117 КЗпП України поширюються на правовідносини, які виникають у зв`язку з прийняттям та виконанням судового рішення про виплату заборгованості із заробітної плати.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України в редакції чинної на час звільнення позивача, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України (в редакції, чинної на час звільнення позивача), в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Матеріалами справи підтверджено, що відповідачем допущено порушення обов`язку щодо повного розрахунку із позивачем у день звільнення, 01.02.2019 року.

Так, матеріалами справи підтверджено, що на виконання постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду по справі № 420/2179/19 від 14 січня 2020 року, відповідно до якої зобов`язано відповідача позивачу нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за період з 01 липня 2016 року 28 лютого 2018 року, грошової компенсації за невикористані вихідні, святкові та неробочі дні, які не використані під час виконання завдань в зоні проведення АТО у Донецькій та Луганській областях та інших відряджень, добових за час перебування у відрядженні, ненадання вихідних днів за виконання службових і спеціальних обов`язків під час відрядження, грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2017-2019 роки (а.с. 13-20), 22.06.2020 року позивач отримав на свій рахунок суму 43149,89 грн, що підтверджено дублікатом квитанції № від 22.06.2020 року (а.с. 21).

Також матеріалами справи підтверджено, що рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 23 лютого 2021 року по справі зі змінами внесеними постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 22 червня 2022 року по справі № 420/14254/20 позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_2 задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 щодо невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.02.2019 року по 22.06.2020 року та зобов`язано військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнього заробітку (грошового забезпечення) за весь час затримки розрахунку при звільненні, а саме за період з 02.02.2019 року по 22.06.2020 у сумі 84380,01 грн.

У мотивувальній частині постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 22 червня 2022 року по справі № 420/14254/20 зазначено, що розмір середньоденного грошового забезпечення заявника складає 378,25 грн (23451,83 грн/62 календарні дні). 22.06.2020 року на рахунок позивача переведено суму 43149,89 грн. Підсумкова загальна сума компенсації середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні складає 191772,75 грн (507 дні*378,25 грн), тобто з 02.02.2019 року по 22.06.2020 року. Також у постанові зазначено, що загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат складав 97811,68 грн, 44 % від загальної суми належних позивачу складало виплати, які позивачу не були виплачені своєчасно. Тому, колегія суддів, виходячи із принципу пропорційності дійшла висновку, що належним і достатнім способом захисту прав позивача буде стягнення на його користь 84380,01 грн (44% від 191772,75 грн.).

Разом з цим матеріалами справи підтверджено, що відповідач на дату 22 червня 2020 року ще не повністю розрахувався із позивачем перед звільненням.

Так, матеріалами справи підтверджено, що не погодившись із розміром отриманої виплати (43149,89 грн), позивач звернувся до суду та ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 27.04.2021 року по справі № 420/2179/19 у порядку ст. 383 КАС України заяву позивача задоволено частково, визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_2 щодо неналежного виконання постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 14 січня 2020 року по справі № 420/2179/19 в частині нарахування та виплати ОСОБА_1 добових за час перебування у відрядженні у кількості 170 днів та грошової компенсації за 56 вихідних, святкових та не робочих днів, які не були використані під час виконання завдань у зоні проведення АТО у Донецькій та Луганській областях та інших відряджень, які були за час проходження військової служби та зобов`язано військову частину нарахувати та виплатити на користь позивачу заборгованість в розмірі 22699,60 грн. (а.с. 29-31).

30 червня 2021 року відповідач перерахував позивачу на його рахунок 10200 грн та 10 лютого 2022 року позивач отримав останню виплату в розмірі 12312,11 грн, що підтверджено випискою по картковому рахунку позивача.

Таким чином, матеріалами справи підтверджено, що повний розрахунок із позивачем відповідачем проведено 10 лютого 2022 року.

Разом з цим матеріалами справи не підтверджено, що відповідачем виплачено на користь позивача середній заробіток за час затримки повного розрахунку перед звільненням.

Таким чином, суд доходить висновку, що позовні вимоги - визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати позивачу середнього заробітку за весь час затримки при звільненні за період з 02.02.2019 року по 20.10.2023 року є частково обґрунтованими та належать задоволенню частково шляхом визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати позивачу середнього заробітку за весь час затримки при звільненні за період з 23.06.2020 року по 09 лютого 2022 року.

В частині визнання протиправною бездіяльності щодо невиплати позивачу середнього заробітку за весь час затримки при звільненні по 20.10.2023 року, суд доходить висновку, що позовні вимоги не належать задоволенню, оскільки матеріалами справи підтверджено, що право позивача на повний розрахунок перед звільненням було поновлено відповідачем 10 лютого 2022 року.

Також не належать задоволенню позовні вимоги в частині визнання протиправною бездіяльність щодо невиплати позивачу середнього заробітку за період з 02.02.2019 року по 22.06.2020 року, оскільки порушене право позивача у зазначений період вже відновлено у судовому порядку рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 23 лютого 2021 року по справі зі змінами внесеними постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 22 червня 2022 року по справі № 420/14254/20.

Щодо позовних вимог - зобов`язати відповідача виплатити на користь позивача середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.02.2019 року по 20.10.2023 року (1721 день) в загальному розмірі 843668,62 грн. (з розрахунку 490,22 грн х1721 день), суд зазначає, що ці позовні вимоги є безпідставними та не належать задоволенню, з таких підстав.

Так, суд зазначає, що закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Матеріалами справи підтверджено, що із позивачем здійснений повний розрахунок перед звільненням 10 лютого 2022 року, тому відсутні правові підстави для виплати середнього заробітку за час затримки виплати до 20.10.2023 року.

Також, суд зазначає, що статтею 117 КЗпП України покладено обов`язок щодо визначення розміру відшкодування за час затримки на орган, який виносить рішення по суті спору.

Тому наведені позовні вимоги в частині зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити середній заробіток є безпідставними та не належать задоволенню.

Належним способом захисту прав є стягнення з відповідача на користь визначеного судом розміру відшкодування за час затримки.

Суд встановив, що затримка виплати заборгованості перед позивачем суми 22699,60 грн. становила з 02.02.2019 року по 09.02.2022 року 1104 календарні дні.

Розмір середньоденного грошового забезпечення заявника складає 378,25 грн (23451,83 грн/62 календарні дні).

Посилання позивача на те, що середньоденний заробіток має складати 490,22 грн (30393,30 грн/62 календарні дні), оскільки позивач отримав зменшене грошове забезпечення за грудень 2018 року у зв`язку з накладенням на нього дисциплінарного стягнення, яке було скасовано у судовому порядку, відхиляються судом, з огляду на таке.

Відповідно до п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року, у всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Тобто аналіз положень Порядку № 100 доводять, що середня заробітна плата обчислюється із фактично виплачених сум та відпрацьованих днів.

Таким чином, загальний розмір середнього заробітку за весь час затримки повного розрахунку позивача перед його звільненням складає: 378,25 грн х 1104 календарні дні =417588 грн.

Підсумкова сума, яку відповідач мав сплатити позивачу перед звільненням: 97811,68 грн (сума, яка належала виплаті відповідно до висновків, викладених у постанові ПААС від 22 червня 2022 року по справі № 420/14254/20) + 22699,60 грн. (відповідно до ухвали Одеського окружного адміністративного суду від 27.04.2021 року по справі № 420/2179/19) = 120511,28 грн.

У постанові Верховного Суду від 30.11.2020 року по справі № 480/3105/19 Верховний Суд з питання застосування ст. ст. 116, 117 КЗпП України зробив такі висновки:

Аналіз такого правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.

Тобто залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку…> (п. 59-61 постанови Верховного Суду від 30.11.2020 року по справі № 480/3105/19 ).

Також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року по справі № 761/9584/15-ц, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, і зазначила, що встановлений ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- Розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором.

- Період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум.

- Ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника.

- Інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Повертаючись до обставин у цій справі, суд доходить висновку, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, який позивач просить нарахувати та виплатити на його користь, є завищеним, та він належить зменшенню шляхом застосування принципу пропорційності та критеріїв, передбачених постановою Верховного Суду від 30.11.2020 року по справі № 480/3105/19 та постановою Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року по справі № 761/9584/15-ц.

Так, застосовуючи принцип пропорційності, суд зазначає, що остання сума, яка не була виплачена позивачу вчасно 22699,60 грн, становить 18 % від загальної суми, яка належала виплаті у день звільнення позивачу.

Разом з цим суд зазначає, що стаття 117 КЗпП України - це відповідальність, яка покладається на роботодавця за несвоєчасний розрахунок з працівником при звільненні.

Метою, яка закладена законодавцем у зміст процедури відшкодування, передбаченої ст. 117 КЗпП, є компенсація працівникові майнових витрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Суд встановив, що за період з 02.02.2019 року по 22.06.2020 року позивачу вже визначено середній заробіток за цей час затримки в сумі 84380,01 грн, тобто за вказаний період позивачу вже компенсовано майнові витрати, які він зазнав внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку військової частини.

Тому суд доходить висновку, що належить судовому захисту саме період затримки з 23.06.2020 року по 09.02.2022 року 597 календарних днів.

Середній заробіток за період з 23.06.2020 року по 09.02.2022 року становить 378,25 грн х 597 календарних днів = 225815,25 грн.

Тому, виходячи з принципу пропорційності, суд доходить висновку, що належним і достатнім способом захисту прав позивача буде стягнення на його користь 40646,74 грн. (18 % від 225815,25 грн.).

Також суд враховує, що стягуючи з відповідача на користь позивача суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, слід зазначити про відрахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів, оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є обов`язком роботодавця та працівника, а не суду, тому розрахунки, наведені в судовому рішенні, є тією сумою коштів, з яких в подальшому роботодавцем здійснюються утримання податку з доходів та інших обов`язкових платежів.

Аналогічна правова позиція зазначена в п. 39-41 постанови Верховного Суду від 08 листопада 2018 у справі №805/1008/16-а.

За таких встановлених судом обставин, суд доходить висновку, щодо необхідності виходу за межі позовних вимог відповідно до ст. 9 КАС України та стягнути з військової частини на користь позивача середній заробіток за час затримки повного розрахунку перед звільненням за період з 23.06.2020 року по 09.02.2022 року в сумі 40646,74 грн, з урахуванням обов`язкових відрахувань.

Відповідно до ч.1,3 ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, оцінюючи встановлені факти, суд дійшов висновку, що позовні вимоги належать задоволенню частково.

Відповідно до ч. 3 ст. 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку з тим, що позивач звільнений від сплати судового збору, жодні судові витрати не належать стягненню з відповідача на його користь.

Також у зв`язку з тим, що судові витрати пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз в цій справі відсутні, жодні судові витрати не належать відшкодуванню за рахунок державного бюджету.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 6, 12, 72, 77,90, 139, 246, 255,295,297 КАС України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , адреса для листування: АДРЕСА_2 ) до Військової частини НОМЕР_2 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 , місцезнаходження: АДРЕСА_3 ) про визнання бездіяльність протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,- задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 , місцезнаходження: АДРЕСА_3 ) щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , адреса для листування: АДРЕСА_2 ) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 23.06.2020 року по 09.02.2022 року включно.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_2 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 , місцезнаходження: АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , адреса для листування: АДРЕСА_2 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 23.06.2020 року по 09.02.2022 року включно в розмірі 40646,74 грн (сорок тисяч шістсот сорок шість гривень 74 копійки) з урахуванням обов`язкових відрахувань.

В іншій частині позовних вимог, - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в порядку та в строки, встановлені ст. ст. 295,297 КАС України, з урахуванням п.п.15.5 п. 15 ч. 1 Перехідних положень КАС України.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та в строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Суддя Л.Р. Юхтенко