Справа № 320/11266/23
Суддя: Василенко Ярослав Миколайович
Дата ухвалення: 2023-12-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Василенко Я.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2023 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Василенка Я.М.,

суддів Ганечко О.М., Кузьменка В.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на рішення Київського окружного адміністративного суду від 20.07.2023 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 13.01.2023 № 05 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії на пільгових умовах;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві призначити ОСОБА_1 з 19.10.2022 пенсію на пільгових умовах відповідно до ст. 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" зі зниженням пенсійного віку.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 20.07.2023 позов задоволено частково: визнано протиправними та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 13.01.2023 № 05 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії на пільгових умовах зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи"; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві призначити ОСОБА_1 з 20 жовтня 2022 року пенсію на пільгових умовах відповідно до статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" зі зниженням пенсійного віку; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві звернулось із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення в частині задоволення позовних вимог, як таке, що прийняте із порушенням норм матеріального і процесуального права, та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

З метою повного та всебічного встановлення обставин справи, колегією суддів ухвалено рішення про продовження апеляційного розгляду даної справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, що підтверджується паспортом серії НОМЕР_1 .

11.08.2022 Київською міською державною адміністрацією було видано позивачу посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1987 році (категорії 2) серії НОМЕР_2 .

06.01.2023 позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві із заявою про призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону №796.

За результатами розгляду вказаної заяви Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області було прийнято рішення від 13.01.2023 №05 про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії на пільгових умовах у зв`язку з відсутністю періодів участі у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС.

У спірному рішенні додатково зазначено результати розгляду документів, доданих до заяви, а саме:

1) за доданими документами до періодів участі у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС не враховано:

- архівну довідку №03 від 19.09.2022, оскільки в довідці відсутня повна інформація щодо перебування в зоні відчуження згідно з п.п.7 п. 2.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов?язкове державне пенсійне страхування". Архівна довідка №1-6.2/26067 від 18.07.2013 не взята до уваги, оскільки прізвище на рос. мові не відповідає даним паспорту;

2) не враховано період проходження військової служби з 23.11.1983 по 19.11.1985, оскільки прізвище у військовому квитку на рос. мові не відповідає даним паспорту;

3) не враховано наступні періоди роботи згідно трудової книжки з 20.01.1994 по 09.07.1996, оскільки запис про звільнення завірено печаткою УРСР:

- період роботи з 10.07.1996 по 30.04.2002 враховано частково оскільки запис про звільнення містить виправлення, яке не завірено належним чином. Стаж враховано згідно даних, що містяться в системі персоніфікованого обліку з 01.01.1998 по 31.12.2001.

Згідно документів, наданих для призначення пенсії, страховий стаж позивача становить 23 роки 1 місяць 19 днів.

Вважаючи таке рішення неправомірним, позивач звернувся до суду першої інстанції з даним адміністративним позовом.

Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що на час звернення до пенсійного органу ОСОБА_1 набув право на призначення пенсії на пільгових умовах зі зменшенням пенсійного віку на підставі ст. 55 Закону України від 28.02.1991 № 796-ХІІ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Апелянт у своїй скарзі зазначає, що оскаржуване рішення прийнято судом першої інстанції з ненаданням належної оцінки нормам чинного законодавства та доводам відповідачів, що призвело до прийняття невірного рішення. Зокрема, апелянт зазначає, що підстави для призначення позивачу пенсії на пільгових умовах відсутні у зв`язку з відсутністю періодів участі у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС. Також, апелянт у своїй скарзі зазначає, що за принципом екстериторіальності розгляд заяви позивача здійснювався ГУ ПФ в Дніпропетровській області, а не ГУ ПФ в м. Києві, а тому покладання на останнього обов`язку призначити позивачу спірну пенсію є необґрунтованим.

Колегія суддів частково не погоджується з рішенням суду першої інстанції та вважає доводи апелянта частково обґрунтованими, враховуючи наступне.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи, зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до статті 15 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 №1788-XII (далі - Закон № 1788-XII) умови, норми та порядок пенсійного забезпечення громадян, які постраждали від Чорнобильської катастрофи, визначаються Законом Української РСР "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" або їм надається право на одержання пенсій на підставах, передбачених цим Законом.

Відповідно до статті 55 Закону №796 особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу, зокрема, учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які працювали з 1 липня 1986 року по 31 грудня 1986 року у зоні відчуження від 1 до 5 календарних днів, у 1987 році - від 10 до 14 календарних днів, у 1988 році - не менше 30 календарних днів, на діючих пунктах санітарної обробки населення і дезактивації техніки або їх будівництві - не менше 14 календарних днів у 1986 році, - вік зменшується на 5 років.

Пенсійний вік за бажанням особи може бути знижено тільки за однією підставою, передбаченою цією статтею, якщо не обумовлено інше. При цьому відповідне зниження пенсійного віку, передбачене цією статтею, застосовується також до завершення періоду збільшення віку виходу на пенсію до 1 січня 2022 року.

Призначення та виплата пенсій названим категоріям провадиться відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" і цього Закону.

Відповідно до частини першої статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 №1058-IV (далі - Закон №1058-IV, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу:

з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року - не менше 25 років;

з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - не менше 26 років;

з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - не менше 27 років;

з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - не менше 28 років;

з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років;

з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років;

з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року;

з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 років;

з 1 січня 2026 року по 31 грудня 2026 року - не менше 33 років;

з 1 січня 2027 року по 31 грудня 2027 року - не менше 34 років;

починаючи з 1 січня 2028 року - не менше 35 років.

Таким чином, при підтвердженні наявності права на зниження пенсійного віку на 5 років відповідно до статті 55 Закону №796, пенсія за віком може бути призначена позивачу при досягненні ним 55 років.

Частиною першою статті 44 Закону №1058-IV обумовлено, що заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Підпунктом 5 пункту 2.1 розділу ІІ Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління ПФУ від 25 листопада 2005 року №22-1 (далі - Порядок), передбачено, що до заяви про призначення пенсії за віком додаються документи, які засвідчують особливий статус особи, зокрема, посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та довідка про період (періоди) участі в ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС за формою, затвердженою постановою Державного Комітету СРСР по праці та соціальних питаннях від 09 березня 1988 року № 122, або довідка військової частини, у складі якої особа брала участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, або довідка архівної установи, або інші первинні документи, в яких зазначено період роботи, населений пункт чи об`єкт, де особою виконувались роботи з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

Згідно з пунктом 4.2 розділу IV Порядку після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.

Згідно зі статтею 9 Закону №796 (в редакції Закону, яка була чинна на момент видачі позивачу посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1987 році (категорії 2) серії НОМЕР_2 ) особами, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, інших ядерних аварій та випробувань, військових навчань із застосуванням ядерної зброї, є, зокрема, учасники ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС - громадяни, які брали безпосередню участь у ліквідації аварії та її наслідків.

Відповідно до статті 10 Закону №796 учасниками ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС вважаються громадяни, які безпосередньо брали участь у будь-яких роботах, пов`язаних з усуненням самої аварії, її наслідків у зоні відчуження у 1986-1987 роках незалежно від кількості робочих днів, а у 1988-1990 роках - не менше 30 календарних днів, у тому числі проведенні евакуації людей і майна з цієї зони, а також тимчасово направлені або відряджені у зазначені строки для виконання робіт у зоні відчуження, включаючи військовослужбовців, працівники державних, громадських, інших підприємств, установ і організацій незалежно від їх відомчої підпорядкованості, а також ті, хто працював не менше 14 календарних днів у 1986 році на діючих пунктах санітарної обробки населення і дезактивації техніки. Перелік цих пунктів визначається Кабінетом Міністрів України.

Статтею 14 Закону №796 (в тій самій редакції) передбачено, що для встановлення пільг і компенсацій визначаються такі категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи:

2) учасники ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які працювали у зоні відчуження:

- з моменту аварії до 1 липня 1986 року - незалежно від кількості робочих днів;

- з 1 липня 1986 року по 31 грудня 1986 року - не менше 5 календарних днів;

- у 1987 році - не менше 14 календарних днів, а також потерпілі від Чорнобильської катастрофи.

Згідно з частинами першою та четвертою статті 15 Закону №796 підставами для визначення статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС є період роботи (служби) у зоні відчуження, що підтверджено відповідними документами.

Видача довідок про період роботи (служби) по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а також на територіях радіоактивного забруднення, про заробітну плату за цей період здійснюється підприємствами, установами та організаціями (військкоматами), а про період проживання на територіях радіоактивного забруднення, евакуацію, відселення, самостійне переселення - місцевими Радами народних депутатів на цих територіях.

Відповідно до пункту 4 Порядку видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та іншим категоріям громадян, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.08.2018 №551, учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які працювали в зоні відчуження з моменту аварії до 1 липня 1986 р. - незалежно від кількості робочих днів, з 1 липня 1986 р. по 31 грудня 1986 р. - не менше п`яти, а в 1987 році - не менше 14 календарних днів, віднесеним до категорії 2, видаються посвідчення "Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 19__ році" (категорія 2) серії А синього кольору.

Згідно з пунктом 11 Порядку посвідчення видаються уповноваженими органами за зареєстрованим або фактичним місцем проживання особи на підставі рішень комісій з визначення статусу осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та інших категорій громадян, утворених уповноваженими органами (далі - регіональні комісії).

Посвідчення видаються учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС - на підставі одного з таких документів:

- довідки про підвищену оплату праці в зоні відчуження із зазначенням кількості днів і населеного пункту, підтвердженої первинними документами (наказ чи розпорядження про відрядження до зони відчуження із зазначенням періоду роботи (служби) в зоні відчуження;

- довідки архівної установи про участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС в зоні відчуження із зазначенням періоду служби (виконання робіт), днів виїзду на об`єкти або в населені пункти зони відчуження.

З аналізу наведених норм права слідує, що єдиним документом, що підтверджує статус учасника ліквідації наслідків на Чорнобильській АЕС є відповідне посвідчення.

Різного роду довідки про період роботи (служби) у зоні відчуження, про евакуацію, відселення, самостійне переселення, про період проживання та роботи на забруднених територіях тощо є лише підставами для визначення в установленому порядку статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС або потерпілих від Чорнобильської катастрофи.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 21.11.2019 у справі №572/47/17, від 15.01.2021 у справі №520/7846/17 та від 08.06.2022 у справі №805/3752/18-а.

Відповідно до частини 5 статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Враховуючи вищенаведену позицію Верховного Суду, колегія суддів зазначає, що саме посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1987 році (категорії 2) серії НОМЕР_2 надає позивачу право користування пільгами, встановленими Законом №796-ХІІ, у тому числі, призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку.

Колегія суддів звертає увагу, що матеріали справи не містять доказів визнання недійсним цього посвідчення як на момент звернення позивача із заявою про призначення пенсії, так і на момент розгляду даної справи.

Отже, вказане посвідчення підтверджує право позивача на зниження пенсійного віку на 5 років.

Як було вказано вище, пенсійний орган відмовив позивачу у призначенні пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку саме у зв`язку з ненаданням довідки про період (періоди) участі в ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС за формою, затвердженою постановою Державного комітету СРСР від 09.03.1988 №122, та первинних документів, які б підтверджували роботу в зоні відчуження.

Водночас, ненадання таких документів не може бути підставою для відмови у призначенні пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку, оскільки такі документи є лише підставами для визначення в установленому порядку статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, однак у даній справі такий статус підтверджується наявністю відповідного посвідчення, що, у свою чергу, підтверджує право на зниження пенсійного віку на 5 років.

При цьому, у спірному рішенні Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, відмовляючи у призначенні позивачу пенсії зі зниженням пенсійного віку, зазначило про неврахування за доданими документами до періодів участі у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, а саме архівної довідки № 03 від 19.09.2022, оскільки в довідці відсутня повна інформація щодо перебування в зоні відчуження згідно з п.п.7 п. 2.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Також, Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зазначило, що архівна довідка №1-6.2/26067 від 18.07.2013 не взята до уваги, оскільки прізвище на рос. мові не відповідає даним паспорту.

В той же час, суд апеляційної інстанції зазначає, що документом, який підтверджує факт участі позивача у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1987 році є саме посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1987 році (категорії 2) серії НОМЕР_2 , яке, як було вказано вище, видавалося лише за умови підтвердження участі у ліквідації аварії на ЧАЕС у 1987 році не менше як 14 календарних днів.

Як вбачається з трудової книжки серії НОМЕР_3 від 14.02.1986, позивач у період з 07.04.1987 по 08.10.1987 працював теслею в Управлінні будівництва №605 на період ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС в порядку переведення.

Відповідно до довідки від 19.09.2022 №03, виданої Інститутом проблем безпеки атомних еклектростанцій, ОСОБА_1 у період з 07.04.1987 по 08.10.1987 був безпосередньо зайнятий на роботах, передбачених Постановою ЦК КПРС Ради Міністрів СРСР і ВЦРПС від 05.06.1986 №665-195 і Постановою ЦК КПРС Ради Міністрів СРСР і ВЦРПС від 29.12.1987 №1497-378, що дають право на державну пенсію на пільгових умовах згідно зі списком №1, затверджених Постановою Ради Міністрів СРСР від 22.08.1956 №1173, Постановою Державного комітету СРСР з праці і соціальних питань від 09.03.1988 №122 та Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.1994 №162.

Також, згідно архівної довідки від 18.07.2013 №1-6.2/26067 позивач дійсно приймав участь в роботах по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС в складі Управління будівництва №605 в межах 30-ти км зони Чорнобильської АЕС (зони відчуження).

Відповідно до довідки про заробітну плату для обчислення пенсії від 28.09.2022 №38, позивачу було нараховано та виплачено заробітну плату за квітень-жовтнеь 1987 року.

Отже, вказані документи визначають конкретний період перебування позивача у зоні відчуження та його участі у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, а також не викликають сумнівів щодо його участі у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС протягом періоду, достатнього для виникнення права на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону №796.

Щодо незарахування періоду проходження військової служби з 23.11.1983 по 19.11.1985 з огляду на те, що прізвище у військовому квитку на рос. мові не відповідає даним паспорту, колегія суддів зазначає наступне.

У військовому квитку серії НОМЕР_4 від 22.11.1983 прізвище позивача зазначено " ОСОБА_2 " (російською мовою), що відповідає часу складання цих документів.

В подальшому, 05 липня 2005 року позивач отримав паспорт громадянина України, в якому прізвище позивача зазначено " ОСОБА_3 " російською мовою та " ОСОБА_3 " українською мовою.

Разом з тим, усі інші дані персональні дані позивача є повністю ідентичними.

Зважаючи на те, що військовий квиток виданий у 1983 році, а паспорт у 2005 році, твердження пенсійного органу щодо невідповідності даних військового квитка паспортним даним є необґрунтованим.

Більш того, дана помилка не є підставою для неврахування стажу, а тому період проходження позивачем військової служби з 23.11.1983 по 19.11.1985 має бути зарахований до його стажу.

Щодо посилань пенсійного органу на незарахування періоду роботи з 20.01.1994 по 09.07.1996, оскільки запис про звільнення завірено печаткою УРСР, та врахування періоду роботи з 10.07.1996 по 30.04.2002 частково, оскільки запис про звільнення містить виправлення, яке не завірено належним чином (стаж враховано згідно даних, що містяться в системі персоніфікованого обліку з 01.01.1998 по 31.12.2001), колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до трудової книжки серії НОМЕР_3 від 14.02.1986, позивач, зокрема, працював у період з 20.01.1994 по 09.07.1996 теслею 4 розряду в Миргородському райагробуді, а у період з 10.07.1996 по 30.04.2002 працював сторожем в Миргородській районній друкарні.

Трудова книжка містить записи про реквізити розпорядчих документів, на підставі яких він був прийнятий в Миргородський райагробуд (наказ від 20.01.1994 №11) та звільнений (наказ від 09.07.1996 №53) з цієї посади.

Також, трудова книжка містить записи про реквізити розпорядчих документів, на підставі яких він був прийнятий в Миргородську районну друкарню (наказ від 10.07.1996 №37) та звільнений (наказ від 30.04.2002 №19) з цієї посади.

Запис про звільнення з роботи в Миргородській районній друкарні містить виправлення.

За правилами статті 62 Закону №1788 основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка, а за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, наявність трудового стажу підтверджується у порядку встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно з пунктом 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 (далі - Порядок №637) основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Пунктом 3 Порядку №637 визначено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Відповідно до пункту 1.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 р. за №110, трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації (далі - підприємство) усіх форм власності або у фізичної особи понад п`ять днів, у тому числі осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню.

Згідно з пунктом 2.1 Інструкції №58 усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Записи виконуються арабськими цифрами (число і місяць двозначними). Наприклад, якщо робітник або службовець прийнятий на роботу 5 січня 1993 р., у графі 2 трудової книжки записується "05.01.1993".

Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.

Відповідно до пункту 2.14 Інструкції №58 у графі 3 розділу "Відомості про роботу" як заголовок пишеться повне найменування підприємства.

Під цим заголовком у графі 1 ставиться порядковий номер запису, що вноситься, у графі 2 зазначається дата прийняття на роботу.

У графі 3 пишеться: "Прийнятий або призначений до такого-то цеху, відділу, підрозділу, на дільницю, виробництво" із зазначенням його конкретного найменування, а також роботи, професії або посади і присвоєного розряду. Записи про найменування роботи, професії або посади на яку прийнятий працівник, виконуються для робітників та службовців відповідно до найменування професій і посад, зазначених у "Класифікаторі професій".

Пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України "Про трудові книжки працівників" від 27.04.1993 №301 визначено, що за порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.

Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що основним документом, який підтверджує трудовий стаж позивача є його трудова книжка. При цьому, лише у разі відсутності трудової книжки або записів в ній органи пенсійного фонду мають право встановлювати трудовий стаж на підставі інших первинних документів чи показань свідків.

Отже, трудова книжка позивача містить записи про його роботу в Миргородському райагробуді у період з 20.01.1994 по 09.07.1996 та в Миргородській районній друкарні у період з 10.07.1996 по 30.04.2002.

При цьому, запис про звільнення з роботи в Миргородській районній друкарні дійсно містить виправлення.

Однак, як вірно було зазначено судом першої інстанції, на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці.

Відсутність посилання чи неточність записів у первинних документах по обліку трудового стажу та нарахуванню заробітної плати на конкретну посаду, яку займав позивач у той чи інший період його роботи у підприємстві за наявності належним чином оформленої трудової книжки, не може бути підставою для виключення вказаних періодів роботи з трудового стажу позивача, що дає йому право на призначення пільгової пенсії за віком, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення особи його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 21.02.2018 у справі №687/975/17 та від 16.04.2020 у справі №159/4315/16-а.

Так, Верховний Суд у постанові від 06.02.2018 у справі №677/277/17 зазначив, що в силу постанови Кабінету Міністрів № 301 відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, а тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення.

У постанові від 06.03.2018 у справі №754/14898/15-а Верховний Суд зауважив, що не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.

Крім того, у постанові від 11.11.2020 у справі №677/831/17 Верховний Суд звернув увагу на те, що орган, що призначає пенсію, має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб дооформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі. При цьому, витребування та перевірка додаткових документів і довідок є правом пенсійного органу.

На підставі викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що трудова книжка позивача містить всі необхідні записи про роботу у спірний період, а ці записи є належними та допустимими доказами підтвердження трудового стажу позивачки.

В той же час, відповідачі не надали доказів того, що пенсійним органом вчинялися дії з метою з`ясування відповідності записів про роботу позивача в Миргородському райагробуді у період з 20.01.1994 по 09.07.1996 та в Миргородській районній друкарні у період з 10.07.1996 по 30.04.2002 (з метою усунення сумнівів щодо дійсності цього факту), зокрема, шляхом направлення запитів до колишнього роботодавця позивача або архівних установ задля перевірки обґрунтованості відповідних записів.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що подані позивачем документи не викликають сумнівів ані щодо його участі у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, достатнього для виникнення права на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону №796, ані щодо проходження ним військової служби у період з 23.11.1983 по 19.11.1985, ані щодо його роботи у період з 20.01.1994 по 09.07.1996 та у період з 10.07.1996 по 30.04.2002.

З матеріалів справи вбачається, що позивач на момент звернення до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві із заявою про призначення пенсії досяг віку, необхідного для такого призначення.

З огляду на вищевикладене, а також з метою ефективного захисту прав та інтересів позивача у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єкта владних повноважень, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 13.01.2023 № 05 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії на пільгових умовах зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" та про наявність підстав для призначення позивачу з 20 жовтня 2022 року пенсії на пільгових умовах відповідно до статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" зі зниженням пенсійного віку.

Разом з тим, покладаючи відповідний обов`язок на ГУ ПФ в м. Києві, суд першої інстанції не врахував такого.

Положеннями п. 4.10 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1, передбачено, що після призначення, перерахунку пенсії, поновлення виплати раніше призначеної пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший вид електронна пенсійна справа засобами програмного забезпечення передається до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації, фактичного проживання) особи, за місцезнаходженням установи виконання покарань, де відбуває покарання засуджений до позбавлення (обмеження) волі, для здійснення виплати пенсії.

Викладене, на переконання колегії суддів, свідчить, що з урахуванням принципу екстериторіальності призначення пенсії у випадку скасування судом рішення про відмову в її призначенні має здійснюватися саме тим територіальним органом Пенсійного фонду України, якого було уповноважено розглядати подану особою заяву вперше. До компетенції ж органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації, фактичного проживання) особи (у спірному випадку ГУ ПФ в м. Києві) належить здійснення виплати пенсії після її призначення органом, який розглядає відповідну заяву.

Відтак, у спірному випадку обов`язок з повторного розгляду та прийняття рішення про призначення позивачу пенсії має бути покладено саме на ГУ ПФ в Дніпропетровській області як орган, який прийняв протиправне рішення про відмову у такому призначенні.

У свою чергу, у межах цього спору Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві виконало виключно 2 функції: прийняло документи та повідомило про результати їх розгляду Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, що свідчить про те, що жодних рішень владно-розпорядчого характеру, які б призводили до зміни чи встановлення прав та обов`язків позивача, Головним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві не приймалось.

За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог, однак, обираючи спосіб захисту порушених прав позивача, не врахував, яким саме територіальним органом Пенсійного фонду України вони мають бути відновлені за чинного правового регулювання.

Таким чином, висновок суду першої інстанції в частині покладення на Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві вчинити дії не ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального права, відтак рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню у відповідній частині із прийняттям у ній нової постанови про часткове задоволення позовних вимог та зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області () призначити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 ) з 20 жовтня 2022 року пенсію на пільгових умовах відповідно до статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" зі зниженням пенсійного віку.

Надаючи оцінку всім доводам учасників справи, колегія суддів також враховує рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, в якому суд зазначив, що «…хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід…».

Отже, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції прийняте рішення з частковим порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Апелянт надав до суду докази, що частково спростовують правомірність рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315, п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції вирішив його частково скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, оскільки судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві - задовольнити частково.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 20.07.2023 скасувати в частині задоволення позовних вимог про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві призначити ОСОБА_1 з 20 жовтня 2022 року пенсію на пільгових умовах відповідно до статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" зі зниженням пенсійного віку.

Прийняти у цій частині нове рішення, яким позов задовольнити частково.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області () призначити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 ) з 20 жовтня 2022 року пенсію на пільгових умовах відповідно до статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" зі зниженням пенсійного віку.

В іншій частині рішення Київського окружного адміністративного суду від 20.07.2023 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: Василенко Я.М.

Судді: Ганечко О.М.

Кузьменко В.В.