Справа № 620/9074/22
Суддя: Василенко Ярослав Миколайович
Дата ухвалення: 2023-12-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/9074/22 Головуючий у 1-й інстанції: Поліщук Л.О.
Суддя-доповідач: Василенко Я.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2023 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Василенка Я.М.,

суддів Ганечко О.М., Мельничука В.П.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 та військової частини НОМЕР_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 25.05.2023 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду першої інстанції з позовом, в якому просила:

- визнати незаконною бездіяльність відповідача, яка полягає у ненарахуванні та невиплаті при звільненні позивачу компенсації за не отриману щорічну додаткову відпустку як одинокій матері за період проходження служби, а саме з 31.03.2016 по 06.09.2022;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за неотриману щорічну додаткову відпустку як одинокій матері за період проходження служби, а саме з 31.03.2016 по 06.09.2022;

- визнати незаконною бездіяльність відповідача, яка полягає у ненарахуванні та невиплаті при звільнені позивачу компенсації за невикористану чергову відпустку за 2022 рік строком 20 (двадцять) діб;

- зобов`язати відповідача виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористану чергову відпустку за 2022 рік строком 20 (двадцять) діб;

- визнати незаконною бездіяльність відповідача, яка полягає у невиплаті позивачу при звільненні компенсації за невикористану додаткову відпустку відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за весь період проходження служби, строком 42 доби;

- зобов`язати відповідача виплати позивачу компенсацію за невикористану додаткову відпустку відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за весь період проходження служби, строком 42 доби;

- визнати незаконною бездіяльність відповідача, яка полягає у непроведенні індексації її грошового забезпечення у період з 31.03.2016 по 31.12.2021;

- зобов`язати відповідача нарахувати і виплатити ОСОБА_1 індексацію її грошового забезпечення у період з 31.03.2016 по 31.12.2021;

- стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 додаткову винагороду військовослужбовця за період з 24.02.2022 по 31.08.2022 відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» від 28 лютого 2022 р. № 168 у розмірі 363 809, 52 грн;

- визнати незаконною бездіяльність відповідача, яка полягає у невиплаті компенсації за неотримане речове майно у період проходження служби з 26.03.2019 по 06.09.2022;

- зобов`язати відповідача нарахувати і виплатити ОСОБА_1 компенсацію за неотримане речове майно у період проходження служби з 26.03.2019 по 06.09.2022.

Ухвалою Чернігівського окружного адміністративного суду від 25.05.2023 позовні вимоги про визнання незаконною бездіяльності військової частини НОМЕР_1 , яка полягає у невиплаті компенсації за неотримане речове майно у період проходження служби з 29.04.2016 по 27.02.2019; зобов`язання військової частини НОМЕР_1 нарахувати і виплатити ОСОБА_1 компенсації за не отримане речове майно у період проходження служби з 29.04.2016 по 27.02.2019 залишено без розгляду.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 25.05.2023 позов задоволено частково: визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні додаткової оплачуваної відпустки як одинокій матері під час проходження військової служби у 2016, 2017, 2018, 2019, 2020, 2021, 2022 роках при її звільненні зі служби; зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплати ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової оплачуваної відпустки як одинокій матері під час проходження військової служби у 2016, 2017, 2018, 2019, 2020, 2021, 2022 роках при її звільненні зі служби; визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 31.03.2016 по 27.02.2019 та з 26.03.2019 по 31.12.2021; зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 31.03.2016 по 27.02.2019 та з 26.03.2019 по 31.12.2021; в задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним вище судовим рішенням ОСОБА_1 та військова частина НОМЕР_1 звернулись із апеляційними скаргами, в яких позивач просить скасувати оскаржуване рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог та прийняти в цій частині нове рішення, яким дані позовні вимоги задовольнити; відповідач просить скасувати оскаржуване рішення в частині задоволення позовних вимог та прийняти в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

З метою повного та всебічного встановлення обставин справи, колегією суддів ухвалено рішення про продовження апеляційного розгляду даної справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що витягами з наказів командира військової частини НОМЕР_2 від 31.03.2016 № 68, командира в/ч НОМЕР_1 від 27.02.2019 № 50, від 26.03.2019 № 73, від 06.09.2022 № 240 позивач з 31.03.2016 по 27.02.2019 та з 26.03.2019 по 06.09.2023 відповідно проходила військову службу у в/ч НОМЕР_1 (а.с. 66-69).

Відповідно до довідки в/ч НОМЕР_1 від 14.02.2023 № 99 про розмір грошового забезпечення позивача за період з березня 2016 року по лютий 2019 року індексація нарахована за період з грудня 2018 року по лютий 2019 року, за період з березня 2016 року по листопад 2018 року індексація становить 0,00 грн. (а.с. 72-73).

Відповідно до довідки в/ч НОМЕР_1 від 14.02.2023 № 101 про розмір грошового забезпечення позивача йому у період з березня 2019 по вересень 2022 року нараховувалась індексація грошового забезпечення.

Також, згідно з довідками в/ч НОМЕР_1 від 31.10.2022 № 662 та від 14.02.2023 № 101 позивачу у вересні 2022 року виплачено компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 30 981,09 грн. (а.с. 16, 75-76).

Відповідно до наказу командира в/ч НОМЕР_1 від 24.02.2022 № 45 позивача з 24.02.2022 направлено для безпосередньої участі у бойових діях та забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, захисту населення та інтересів держави і заходів із правового режиму воєнного стану на території Чернігівської області (а.с. 70).

Відповідно до наказу командира в/ч НОМЕР_1 від 05.04.2022 № 80 позивача з 05.04.2022 направлено для безпосереднього здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, захисту населення та інтересів держави і заходів із правового режиму воєнного стану м. Городня Чернігівської області (а.с. 71).

Відповідно до довідки в/ч НОМЕР_1 від 14.02.2023 № 100 позивачу виплачено додаткову винагороду, передбачену Постановою № 168, за період з 24.02.2022 по 05.04.2022 у розмірі до 100 000 грн., за період з 06.04.2022 по 06.09.2022 у розмірі до 30 000 грн. (а.с. 74).

Відповідно до наказу командира в/ч НОМЕР_1 від 06.09.2022 № 240 позивача з 06 вересня 2022 року виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 . Наказано виплатити грошову компенсацію за невикористану чергову відпустку за 2022 рік строком 20 (двадцять) діб; виплатити компенсацію за невикористану додаткову відпустку відповідно до пункту 12 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за 2020, 2021, 2022 роки строком 42 (сорок дві) доби; виплатити грошову компенсацію за не отримане речове майно у сумі 18 430,94 грн.; утримати грошові кошти від вартості речового майна обчисленого пропорційно часу, що залишився до кінця строку носіння в сумі 5 441, 65 грн. (а.с. 69).

Вважаючи протиправною вказану вище бездіяльність відповідача, позивач звернулась до суду за захистом своїх прав з даним позовом.

Суд першої інстанції мотивував своє рішення в частині задоволення позовних вимог тим, що вони є обґрунтованими та підтверджуються матеріалами справи. Інші вимоги позивача задоволенню не підлягають з тих підстав, що вони не ґрунтуються на доказовій базі, яка б підтверджувала право позивача на відповідні виплати.

Позивач у своїй скарзі зазначає, що оскаржуване рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 додаткової винагороди військовослужбовця за період з 24.02.2022 по 31.08.2022 відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» від 28 лютого 2022 р. № 168 у розмірі 363 809, 52 грн. прийнято судом першої інстанції з ненаданням належної оцінки нормам чинного законодавства, що призвело до прийняття невірного рішення. Зокрема, позивач зазначає, що вона в цей період приймала участь у бойових діях, а тому має право на вказану вище додаткову винагороду.

Апелянт у своїй скарзі в цілому зазначає, що оскаржуване рішення в частині задоволення позовних вимог прийнято судом першої інстанції з ненаданням належної оцінки нормам чинного законодавства, що призвело до прийняття невірного рішення, судом порушено правильність застосування норм матеріального та процесуального права та правової оцінки обставин у справі.

Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції та вважає доводи апелянтів безпідставними, враховуючи наступне.

Закон України «Про відпустки» від 15.11.1996 № 504/96-ВР (далі - Закон України «Про відпустки») установлює державні гарантії права на відпустки, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон № 2232-XII) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Згідно зі статтею 4 Закону України «Про відпустки» установлюються такі види відпусток, зокрема: 1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Частиною першою статті 19 Закону України «Про відпустки» визначено, що одному з батьків, які мають двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину з інвалідністю, або які усиновили дитину, матері (батьку) особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, одинокій матері, батьку дитини або особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, який виховує їх без матері (у тому числі у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла під опіку дитину або особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, чи одному із прийомних батьків надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (стаття 73 Кодексу законів про працю України).

Згідно з пунктом 8 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-ХІІ (далі - Закон № 2011-ХІІ) військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

У разі якщо Законом України «Про відпустки» або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.

Абзацом третім пункту 14 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Відповідно до пункту 17 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені пунктами першим, шостим та дванадцятим цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених пунктом першим цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

Згідно з пунктом 18 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.

Відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток припиняється, крім відпустки військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами; відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та в разі якщо дитина потребує домашнього догляду - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку (якщо обоє батьків є військовослужбовцями, - одному з них за їх рішенням); відпустки у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії.

Згідно з статтею 1 Закону України «Про оборону України» від 06.12.1991 № 1932-ХІІ (далі - Закон № 1932-ХІІ) особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Значення та період особливого періоду також визначено Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Так, відповідно до статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 № 3543-ХІІ (далі - Закон № 3543-ХІІ) особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Указом Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014, затвердженим Законом України від 17 березня 2014 року № 1126-VI, в Україні було оголошено часткову мобілізацію.

За змістом вищенаведених Законів № 1932-ХІІ та № 3543-ХІІ особливий період продовжується з моменту оголошення рішення про мобілізацію та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудований період після закінчення воєнних дій.

Закінчення періодів мобілізацій, не є самостійною підставою для припинення особливого періоду.

Отже, враховуючи вищевикладене, особливий період в Україні розпочався 17 березня 2014 року та діє по теперішній час.

Аналогічна правова позиція щодо дії особливого періоду в України з 17 березня 2014 року викладена у постанові Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 810/3476/16.

Аналіз зазначених норм Закону № 2011-ХІІ свідчить про те, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски. Однак, Законом № 2011-XII не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.

Водночас у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.

Подібного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 13.10.2020 у справі № 400/376/20.

Згідно з пунктами 3, 5 Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260 (далі - Порядок № 260), іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які мають право на щорічні додаткові відпустки відповідно до чинного законодавства України, виплачується компенсація за всі календарні дні невикористаної додаткової відпустки, яка надається в повному обсязі або пропорційно часу, прослуженому в році звільнення.

Верховний Суд у постанові від 18.04.2022 у справі № 320/11614/20 підсумував, що право на додаткову соціальну відпустку мають такі одинокі матері: жінка, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у встановленому порядку за вказівкою матері; вдова; жінка, яка виховує дитину без батька.

З витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька від 2015 року, вбачається, що ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Відомості про батька записані відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України (а.с. 14).

Так, частина перша статті 135 Сімейного кодексу України передбачає, що при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.

Відповідачем не заперечується статус позивача як одинокої матері. При цьому, відомостей щодо використання позивачем означеного виду відпустки під час проходження служби у 2016, 2017, 2018, 2019, 2020, 2021, 2022 роках, як і виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової оплачуваної відпустки як одинокій матері при її звільненні зі служби в/ч НОМЕР_1 не надано.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що позивач має право на отримання грошової компенсації за невикористані дні додаткової оплачуваної відпустки як одинокій матері під час проходження військової служби в означених роках при її звільненні зі служби, а тому бездіяльність відповідача щодо невиплати такої компенсації є протиправною.

Щодо позовних вимог про визнання незаконною бездіяльність та зобов`язання в/ч НОМЕР_1 виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористану чергову відпустку за 2022 рік строком 20 (двадцять) діб; визнання незаконною бездіяльність та зобов`язання відповідача виплати позивачу компенсацію за невикористану додаткову відпустку відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за весь період проходження служби, строком 42 доби; визнання незаконною бездіяльність та зобов`язання в/ч НОМЕР_1 нарахувати і виплатити ОСОБА_1 компенсацію за не отримане речове майно у період проходження служби 26.03.2019 по 06.09.2022, колегія суддів зазначає наступне.

Частиною першою статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ передбачено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, надаються щорічні основні відпустки із збереженням грошового, матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення.

Згідно з пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Аналогічна правова норма закріплена в статті 16-2 Закону України «Про відпустки».

Як зазначено вище, при звільненні роботодавець зобов`язаний виплатити компенсацію за невикористані дні як основних, так і додаткових відпусток, в тому числі, і за минулі періоди.

Речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються, зокрема, Міністерством оборони України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України (абз. 2 частини першої статті 9-1 Закону № 2011-ХІІ).

Так, відповідно до пункту 3 Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 № 178, грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення, зокрема, у разі звільнення з військової служби.

Колегія суддів звертає увагу, що матеріалами справи (довідками в/ч НОМЕР_1 від 31.10.2022 № 662, від 14.02.2023 № 101, рапортом ОСОБА_1 від 02.09.2022, довідкою № 250) підтверджується, що відповідно до наказу командира в/ч НОМЕР_1 від 06.09.2022 № 240, при звільненні позивача з військової служби нараховано та виплачено останній:

- грошову компенсацію за невикористану чергову відпустку за 2022 рік строком 20 (двадцять) діб;

- компенсацію за невикористану додаткову відпустку відповідно до пункту 12 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за 2020, 2021, 2022 роки строком 42 (сорок дві) доби;

- грошову компенсацію за не отримане речове майно у сумі 18430,94 грн; утримати грошові кошти від вартості речового майна обчисленого пропорційно часу, що залишився до кінця строку носіння в сумі 5441,65 грн (а.с. 16, 69, 75-78).

З огляду на зазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог у вказаній частині, оскільки судовому захисту підлягає лише порушені права або законні інтереси.

Щодо позовної вимоги про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання в/ч НОМЕР_1 нарахувати і виплатити ОСОБА_1 індексацію її грошового забезпечення у період з 31.03.2016 по 31.12.2021, колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 18 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» визначено, що індексацію доходів населення, яка встановлюється для підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін, віднесено до державних соціальних гарантій, що, згідно зі статтею19 цього Закону, є обов`язковими для всіх підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.

Згідно зі статтею 9 Закону № 2011-XII, держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

В силу статті 19 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» державні соціальні гарантії є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.

У відповідності до статті 1 Закону 2011-ХІІ соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі.

Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначені Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.1991 № 1282-XII (далі - Закон № 1282-ХІІ).

Відповідно до статті 1 вказаного Закону індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Стаття 2 Закону № 1282-XII визначає, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

Тобто, основною метою індексації грошових доходів населення є забезпечення достатнього життєвого рівня населення України за рахунок відшкодування подорожчання споживчих товарів і послуг.

Відповідно до статті 4 Закону № 1282-ХІІ індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 %.

Згідно зі статтею 5 Закону № 1282-ХІІ підприємства, установи та організації підвищують розміри оплати праці у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів. Підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з Державного бюджету України, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів Державного бюджету України. Проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету ПФУ та бюджетів інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік.

За приписами статті 6 Закону № 1282-XII, у разі виникнення обставин, передбачених статтею 4 цього Закону грошові доходи населення визначаються як результат добутку розміру доходу, що підлягає індексації в межах прожиткового мінімуму для відповідних соціальних та демографічних груп населення, та величини індексу споживчих цін.

У свою чергу, правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення, передбачені Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078 (далі - Порядок № 1078, в редакції, яка діє з 31.06.2016).

У відповідності до пункту 1-1 Порядку № 1078 підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін. Обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком починаючи з березня 2003 р. місяця опублікування Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення». Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений в абзаці другому цього пункту.

Згідно з пунктом 4 Порядку № 1078, індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних та демографічних груп населення. У межах прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб, індексується, зокрема, грошове забезпечення.

Відповідно до пункту 5 Порядку № 1078 уразі підвищення тарифних ставок (окладів), стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначених у пункті 2 цього Порядку, значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100 відсотків. Обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення зазначених грошових доходів населення. Сума індексації у місяці підвищення грошових доходів, зазначених у абзаці першому цього пункту, не нараховується, якщо розмір підвищення грошового доходу перевищує суму індексації, що склалася у місяці підвищення доходу. Якщо розмір підвищення грошового доходу не перевищує суму індексації, що склалась у місяці підвищення доходу, сума індексації у цьому місяці визначається з урахуванням розміру підвищення доходу і розраховується як різниця між сумою індексації і розміром підвищення доходу.

Як передбачено пунктом 6 Порядку № 1078, виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких провадяться відповідні грошові виплати населенню, зокрема, підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету.

З урахуванням наведених правових норм діючого законодавства, колегія суддів зауважує, що індексація грошового забезпечення як складова грошового забезпечення військовослужбовців є однією з основних державних гарантій щодо оплати їх праці. При цьому, відповідно до вимог чинного законодавства України, проведення індексації, у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією), є обов`язком для всіх юридичних осіб-роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 19 липня 2019 у справі № 240/4911/18, від 16 вересня 2020 року у справі № 815/2590/18, від 04 вересня 2020 року у справі № 120/2005/19-а.

Крім того, у постанові від 21.01.2021 у справі № 160/35/20 Верховний Суд наголосив, що відповідно до законодавчого визначення індексація грошового забезпечення є однією із основних державних гарантій, спрямованою на підтримання купівельної спроможності населення України шляхом підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Конституційний Суд України у рішенні від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 вказав, що індексація заробітної плати як складова належної працівникові заробітної плати спрямована на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.

Колегія суддів зазначає, що постановою Кабінету Міністрів України «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 07.11.2007 № 1294 затверджено схеми посадових окладів військовослужбовців. Відповідно до пункту 13 указаної Постанови вона набрала чинності з 01 січня 2008 року.

Вищевказана постанова діяла до дати набрання чинності постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 30 серпня 2017 року № 704, якою встановлені нові розміри посадових окладів військовослужбовців, а саме: до 01 березня 2018 року.

Отже, з січня 2008 року по 28 лютого 2018 року посадовий оклад позивача не змінювався.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про те, що позовні вимоги у вказаній частині підлягають задоволенню частково шляхом визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо нарахування та виплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з 31.03.2016 по 27.02.2019 та з 26.03.2019 по 31.12.2021; зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 31.03.2016 по 27.02.2019 та з 26.03.2019 по 31.12.2021.

При цьому, суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні позовних вимог щодо індексації грошового забезпечення за період з 28.02.2019 по 25.03.2019, оскільки позивач у вказаний період не проходила військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .

Щодо позовної вимоги про стягнення з в/ч НОМЕР_1 на користь позивача додаткової винагороди військовослужбовця за період з 24.02.2022 по 31.08.2022 відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» від 28.02.2022 № 168 (далі - Постанова № 168, в редакції, яка діяла на момент спірних правовідносин) у розмірі 363 809,52 грн., колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до пункту 2 Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260 (далі - Порядок № 260, в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) Грошове забезпечення включає: щомісячні основні види грошового забезпечення; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення.

До одноразових додаткових видів грошового забезпечення, зокрема, належать винагороди (крім винагороди військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту).

Пунктом 8 Порядку № 260 передбачено, що грошове забезпечення виплачується в межах асигнувань, передбачених у кошторисі військової частини на грошове забезпечення військовослужбовців.

Грошове забезпечення виплачується: щомісячні основні та додаткові види - в поточному місяці за минулий; одноразові додаткові види - в місяці видання наказу про виплату або в наступному після місяця, в якому наказом оголошено про виплату (з урахуванням вимог Бюджетного кодексу України).

Грошове забезпечення виплачується за місцем перебування військовослужбовців на грошовому забезпеченні на підставі наказу командира (начальника, керівника) (далі - командир).

Відповідно до пункту 1 Постанови № 168 установлено, що на період дії воєнного стану, зокрема, військовослужбовцям Збройних Сил, виплачується додаткова винагорода в розмірі 30 000 гривень щомісячно, а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.

Виплата такої додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників).

Як вірно було встановлено судом першої інстанції, відповідно до наказу командира в/ч НОМЕР_1 від 24.02.2022 № 45 позивача з 24.02.2022 направлено для безпосередньої участі у бойових діях та забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, захисту населення та інтересів держави і заходів із правового режиму воєнного стану на території Чернігівської області (а.с. 70).

З 05.04.2022 відповідно до наказу командира в/ч НОМЕР_1 від 05.04.2022 № 80 позивача направлено для безпосереднього здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, захисту населення та інтересів держави і заходів із правового режиму воєнного стану м. Городня Чернігівської області (а.с. 71).

Відповідно до довідки в/ч НОМЕР_1 від 14.02.2023 № 100 позивачу виплачено додаткову винагороду, передбачену Постановою № 168, за період з 24.02.2022 по 05.04.2022 у розмірі до 100 000 грн., за період з 06.04.2022 по 06.09.2022 у розмірі 30 000 грн. (а.с. 74).

Порядок № 260 новим розділом «XXXIV. Виплата додаткової винагороди на період дії воєнного стану» було доповнено відповідно до наказу Міністерства оборони України від 25.01.2023 № 44, який набрав чинності з 31.01.2023, а отже, вказані зміни не підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Відповідно до пункту 17 Порядку № 260 на період дії воєнного стану виплата грошового забезпечення особам офіцерського, старшинського, сержантського та рядового складу може встановлюватися за окремим рішенням Міністра оборони України.

Зокрема, 25.03.2022 Міністром оборони України було прийнято рішення з метою врегулювання питання виплати військовослужбовцям додаткової винагороди, передбаченої Постановою № 168, яке було доведено до підпорядкованих військових формувань телеграмою від 25.03.2022 № 248/1298 (далі - Рішення, а.с. 79-83).

Аналізуючи вказані вище норми, колегія суддів вважає, що додаткова винагорода в розмірі до 100 000 грн., передбачена Постановою № 168, не є постійною, її виплата залежить від певних умов, тобто її розмір залежить від визначених військовослужбовцю завдань та від кількості відпрацьованого часу в зазначених вище умовах.

Згідно з пунктом 1 Рішення під терміном «безпосередня участь військовослужбовця у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів» (далі - бойові дії або заходи) слід розуміти виконання військовослужбовцем:

- бойових завдань у складі військової частини (підрозділу), яка веде воєнні (бойові) дії у складі створених (діючих) угруповань військ (сил) Сил оборони держави (визначених Головнокомандувачем Збройних Сил України або начальником Генерального штабу Збройних Сил України) в районі ведення воєнних (бойових) дій;

- бойових (спеціальних) завдань із всебічного забезпечення створених (діючих) угруповань військ (сил) Сил оборони держави безпосередньо в районі ведення бойових дій згідно з бойовими розпорядженнями;

- бойових завдань з ведення руху опору на територіях України, тимчасово окупованих (захоплених) противником;

- завдань з ведення оперативної (військової, спеціальної) розвідки в районі ведення бойових дій або на територіях України, тимчасово окупованих (захоплених) противником;

- бойових завдань з відбиття збройного нападу (вогневого ураження) на об`єкти, що охороняються, звільнення таких об`єктів у разі їх захоплення або спроби насильного заволодіння зброєю, бойовою та іншою технікою (у т.ч. поза межами районів ведення бойових дій);

- бойових завдань з пошуку, виявлення та знешкодження диверсійно- розвідувальних груп, незаконних збройних формувань (озброєних осіб) (у т.ч. поза межами районів ведення бойових дій);

- виконання бойових завдань з вогневого ураження повітряних цілей (у т.ч. поза межами районів ведення бойових дій);

- здійснення польотів у районах ведення воєнних дій, ведення повітряного бою (у т.ч. поза межами районів ведення бойових дій);

- здійснення заходів з виводу сил та засобів з під удару противника (у т.ч. поза межами районів ведення бойових дій);

- виконання бойових (спеціальних) завдань кораблями, катерами, морськими суднами в морській, річковій акваторії (у т.ч. поза межами районів ведення бойових дій).

Згідно з пунктом 2 Рішення на період дії воєнного стану військовослужбовцям (у тому числі військовослужбовцям строкової служби та курсантам вищих військових навчальних закладів і військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти) встановлювати виплату щомісячної додаткової винагороди (пропорційно із розрахунку на місяць) в розмірах:

- 100 000 гривень - військовослужбовцям, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (пропорційно часу участі у таких діях або заходах);

- 30 000 гривень - іншим військовослужбовцям (із дня призову (прийняття) на військову службу до дня виключення із списків особового складу військової частини у зв`язку зі звільненням з військової служби).

У пункті 3 Рішення зазначено, що райони ведення бойових дій та склад створених (діючих) угруповань військ (сил) Сил оборони держави визначаються відповідними рішеннями (наказами, директивами, розпорядженнями) Головнокомандувача Збройних Сил України.

Документальне підтвердження безпосередньої участі військовослужбовців у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, у період здійснення зазначених дій або заходів здійснювати на підставі таких документів:

- бойовий наказ (бойове розпорядження);

- журнал бойових дій (вахтовий журнал) або журнал ведення оперативної обстановки або бойове донесення (підсумкове, термінове, позатермінове) або постова відомість (під час охорони об`єкта, на який було здійснено збройний напад);

- рапорт (донесення) командира підрозділу (групи) про участь кожного військовослужбовця (у тому числі з доданих або оперативно підпорядкованих підрозділів) у бойових діях, у виконанні бойових (спеціальних) завдань.

Відповідно до пункту 5 Рішення виплата додаткової винагороди в розмірі 100 000 гривень або 30 000 гривень здійснювати на підставі наказів:

- командирів (начальників) військових частин (військових навчальних закладів, установ, організацій) (далі - військові частини) - особовому складу військової частини;

- керівника вищого органу військового управління - командирам (начальникам) військових частин.

Накази про виплату додаткової винагороди за минулий місяць видаються до 5 числа поточного місяця на підставі рапортів командирів підрозділів (пункт 6 Рішення).

Аналізуючи вказані положення Рішення, колегія суддів зауважує, що право на отримання додаткової винагороди, передбаченої Постановою № 168, мають право військовослужбовці при виконанні бойових дій або заходів в розумінні пункту 1 Рішення та за наявності документального підтвердження такої участі документами, визначеними у пункті 3 Рішення, в районах ведення бойових дій та складі створених (діючих) угруповань військ (сил) Сил оборони держави, які визначені відповідними рішеннями (наказами, директивами, розпорядженнями) Головнокомандувача Збройних Сил України.

Колегія суддів звертає увагу, що позивачем на підтвердження заявлених позовних вимог та для спростування твердження відповідача щодо відсутності підстав для виплати їй винагороди до 100 000 грн., як до суду першої інстанції, так і до суду апеляційної інстанції, не надано докази її участі у бойових діях або заходах з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів, в розумінні пункту 1 Рішення.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про відсутність правових підстав для прийняття відповідачем наказу про виплату позивачу додаткової винагороди в розмірі 100 000 грн. в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у бойових діях у період з 06.04.2022 по 31.08.2022 відповідно до Постанови № 168.

Щодо виплати позивачу додаткової винагороди за період з 24.02.2022 по 05.04.2022, то колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про відмову у задоволенні таких вимог, оскільки матеріалами справи (а.с. 74) підтверджується виплата позивачу вказаної винагороди у розмірі до 100 000 грн. пропорційно часу участі у таких діях та заходах.

За викладених обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позову лише частково.

При цьому, доводи викладені в апеляційних скаргах є безпідставними та необґрунтованими, носять формальний характер і не ґрунтуються ні на фактичних обставинах, ні на вимогах закону та спростовуються матеріалами справи. Крім того, апеляційна скарга не містить посилань на обставини, передбачені статтями 317-319 КАС України, за яких рішення суду підлягає скасуванню.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційних скаргах доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Апелянти не надали до суду належних доказів, що б підтверджували факт протиправності рішення суду першої інстанції.

Таким чином, колегія суддів вирішила згідно ст. 316 КАС України залишити апеляційні скарги без задоволення, а рішення суду - без змін, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 25.05.2023 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: Василенко Я.М.

Судді: Ганечко О.М.

Мельничук В.П.