Справа № 320/38911/23
Суддя: Жук Р.В.
Дата ухвалення: 2023-12-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 грудня 2023 року м. Київ № 320/38911/23

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Жука Р.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного (письмового) провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області

про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

І. Зміст позовних вимог.

ОСОБА_1 (далі по тексту позивачка, ОСОБА_1 ) звернулась до Київського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області (далі по тексту відповідач, ГУ ПФУ у Київській області) з наступними позовними вимогами:

- визнати протиправним та скасувати рішення ГУ ПФУ у Київській області про відмову у призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 №86 від 29.09.2023;

- зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву позивачки про призначення пенсії від 22.09.2023 із зарахуванням до страхового стажу усіх періодів згідно записів у трудовій книжці серії НОМЕР_1 від 23.07.1980.

ІІ. Виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивачка вказує, що у зв`язку з досягненням пенсійного віку, маючи достатній трудовий стаж, звернулася до територіального органу ПФУ із заявою про призначення пенсії за віком.

Проте спірним рішенням ГУ ПФУ у Київській області їй відмовлено у призначенні пенсії за віком з підстав відсутності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії. Означене рішення обґрунтоване тим, що позивачці не зараховано до страхового стажу період роботи з 19.12.1988 по 10.12.1990 у зв`язку з тим, що на записі про звільнення нечіткий відтиск печатки; за період з 23.04.1993 по 18.08.2003 у зв`язку з тим, що дата звільнення та дата наказу про звільнення дописані іншим чорнилом, а в індивідуальних відомостях відсутня інформація про сплату страхових внесків.

Позивачка стверджує про протиправність дій відповідача щодо незарахування спірного періоду до страхового стажу як такого, що підтверджується наданими відповідачу доказами.

Позивачка також зазначила, що на неї не може перекладатись тягар доведення достовірності даних, що зазначені в її трудовій книжці чи інших документах.

У відзиві на позовну заяву відповідач вказує, що не погоджується із заявленими позовними вимогами, оскільки за наслідками розгляду заяви позивачки про призначення їй пенсії за віком встановлено відсутність у неї страхового стажу, необхідного для призначення означеного виду пенсії у зв`язку з незарахуванням спірних періодів до страхового стажу через їх невідповідність законодавчо встановленим вимогам.

ІІІ. Заяви (клопотання) учасників справи інші процесуальні дії у справі.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 27.10.2023 року відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

20.11.2023 до суду надійшов відзив на позовну заяву.

Інших заяв чи клопотань по суті справи учасниками справи до суду не подано.

Частиною п`ятою статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Згідно частини другої статті 262 КАС України розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках визначених статтею 263 цього Кодексу, - через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі.

З урахуванням викладеного, керуючись положеннями частини другої статті 262 КАС України наявні підстави для розгляду справи в порядку письмового провадження.

ІV. Обставини встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Розглянувши подані сторонами документи, з`ясувавши зміст спірних правовідносин з урахуванням доказів судом встановлені відповідні обставини.

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою України відповідно до паспорту серії НОМЕР_2 , виданого Голосіївським РУ ГУ МВС України в м. Києві.

Заявою від 22.09.2023 позивачка звернулась до ГУ ПФУ у Київській області про призначення пенсії за віком.

Рішенням ГУ ПФУ у Київській області від 29.09.2023 №86 за результатами розгляду означеної заяви відмовлено у призначенні пенсії за віком відповідно до частини першої статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», оскільки заявниця не набула необхідного страхового стажу. Право на пенсійну виплату набуде з 14.09.2026.

Підставою для відмови у призначенні пенсії за віком є незарахування до страхового стажу періодів:

- за записами у трудовій книжці від 23.07.1980 НОМЕР_1 з 19.12.1988 по 10.12.1990, оскільки на записі про звільнення нечіткий відтиск печатки;

- з 23.04.1993 по 18.08.2003, оскільки дата звільнення та дата наказу про звільнення дописані іншим чорнилом, а в індивідуальних відомостях про застраховану особу форми ОК-5 інформація про сплату страхових внесків відсутня.

Незгода позивачки з відмовою відповідача у призначенні пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» зумовила звернення до суду з цим позовом.

V. Оцінка суду.

Надаючи правову оцінку обґрунтованості аргументам, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел передбачено Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року №1058-IV (далі також Закон №1058-IV).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 8 Закону №1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок (абзац 1 частини першої статті 24 Закону №1058-IV).

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (абзац 1 частини другої статті 24 Закону №1058-IV).

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (абзац 1 частини четвертої статті 24 Закону №1058-IV).

Статтею 26 Закону №1058-IV передбачено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років.

Системний аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку, що страховий стаж отриманий до впровадження системи персоніфікованого обліку обчислюється на підставі документів згідно законодавства, що діяло до набрання чинності Закону № 1058-IV.

Згідно вимог статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-XII (далі Закон №1788-XII) основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, що затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637 (далі Порядок № 637), основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

З аналізу зазначених нормативно-правових актів слідує, що саме трудова книжка працівника є основним документом, що підтверджує його стаж роботи.

Такий висновок узгоджується із правовими позиціями Верховного Суду, викладеними у постановах від 05.12.2019 у справі № 235/805/17, від 06.12.2019 у справі № 663/686/16-а, від 06.12.2019 у справі № 500/1561/17, від 05.12.2019 у справі № 242/2536/16-а.

На момент заповнення трудової книжки позивачки в частині спірного періоду з 19.12.1988 по 10.12.1990 була чинна Інструкція про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях затверджена постановою Госкомтруда СРСР від 20.06.1974 № 162 (далі - Інструкція № 162), підпунктом 1.1 якої було встановлено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність робітників і службовців.

Відповідно до підпункту 4.1 означеної Інструкції при звільненні працівника чи службовця всі записи про роботу, нагороди та подяки, внесені у трудову книжку за час роботи на даному підприємстві, завіряються підписом керівника підприємства чи спеціально уповноваженою ним особою і печаткою підприємства чи печаткою відділу кадрів.

Дослідивши наявний у трудовій книжці запис про спірний період роботи позивачки, судом встановлено, що вона з 19.12.1988 прийнята на посаду нарядчика в цех №3 польової пошти №36290; з 10.12.1990 звільнена у зв`язку із закінченням строку трудового договору.

З оскаржуваного рішення судом вбачається, що відповідачем не зараховано до загального страхового стажу позивачки означений період з підстав відсутності чіткого відтиску печатки на записі про звільнення

Проте, на переконання суду, такі висновки відповідача є безпідставними та необґрунтованими, оскільки у трудовій книжці позивачки щодо спірного періоду зроблені відповідні записи, відображені відповідні відомості про особу, яка вчинила ці записи, міститься її підпис. Записи завірені печаткою підприємства. Достовірність записів сумніву не викликає.

На момент заповнення трудової книжки позивачки в частині спірного періоду з 23.04.1993 по 18.08.2003 чинною була Інструкція про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, затверджена наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України 29.07.1993 № 58, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 17.08.1993 за № 110.

Згідно з пунктом 1.5 Інструкції № 58 питання, пов`язані з порядком ведення трудових книжок, їх зберігання, виготовлення, постачання і обліку, регулюються постановою Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 № 301 «Про трудові книжки працівників», цією Інструкцією та іншими актами законодавства.

Відповідно до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 № 301 "Про трудові книжки працівників" відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації.

Дослідивши наявний у трудовій книжці запис про спірний період роботи позивачки, судом встановлено, що вона у період з 23.04.1992 по 18.08.2003 перебувала на посаді бухгалтера-касира ТОВ «Фірма Канон», про що зроблені відповідні записи, відображені відповідні відомості про особу, яка вчинила ці записи, міститься її підпис. Записи завірені печаткою підприємства. Достовірність записів сумніву не викликає.

Таким чином, власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а отже, й не може впливати на його особисті права.

З урахуванням викладеного, суд також критично оцінює посилання відповідача з приводу заповнення записів у трудовій книжці за період 23.04.1992 по 18.08.2002.

Суд зауважує, що неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питання про призначення пенсії.

Правова позиція щодо того, що недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для зазначеної у такій трудовій книжці особи, викладена в постанові Верховного Суду від 06.02.2018 у справі №677/277/17.

Окрім того, формальні неточності у документах, за загальним правилом, не можуть бути підставою для органів пенсійного фонду для обмеження особи у реалізації конституційного права на соціальний захист.

Аналогічна позиція була висловлена Верховним Судом у постановах від 25.04.2019 у справі №593/283/17 та від 30.09.2019 у справі №638/18467/15-а.

Посилання відповідача на недоліки оформлення трудової книжки позивачки, суд оцінює критично, оскільки, як зазначалося вище, вказані записи у трудовій книжці позивачки містять всі необхідні відомості щодо дати та підстав прийняття на навчання та роботу/звільнення її з роботи, не мають виправлень та неточностей, які б могли викликати обґрунтовані сумніви щодо відповідної дати, тим більше, що і сам відповідач не зазначає жодних зауважень до змісту цих записів.

Поряд із цим суд зауважує, що працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення його трудової книжки та бухгалтерських документів на підприємстві, тому неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивачки її конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком на загальних підставах.

Наведене вище узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеній у постанові №687/975/17 від 21.02.2018.

За таких обставин, пенсійний орган фактично переклав відповідальність за належне та правильне оформлення трудової книжки та інших документів щодо відомостей про періоди роботи на позивачку, що є непропорційним заявленій легітимній меті (підтвердження періодів роботи позивачки), тому зазначені дії не можна вважати такими, які вчинені обґрунтовано, добросовісно та розсудливо.

Водночас, за змістом наведених норм відповідальним за заповнення трудової книжки є підприємство-роботодавець.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 06.03.2018 у справі №754/14898/15-а, не всі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальною обставиною є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.

Враховуючи наведене, суд вважає, що заявлені в якості недоліків при оформленні трудової книжки позивачки обставини не можуть вважатися достатньою підставою для відмови їй у зарахуванні цих періодів роботи до загального страхового стажу на підставі трудової книжки, оскільки вина позивача в тому, що трудова книжка заповнена роботодавцем із порушенням встановленого порядку, відсутня.

При цьому, суд враховує відсутність вини позивачки у наявних зауваженнях щодо заповнення записів в її трудовій книжці відносно вищезазначеного спірного періоду роботи, з огляду на те, що обов`язок належного оформлення таких документів покладається не на працівника, а на роботодавця чи інших уповноважених осіб, тому це не може позбавити громадян конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питання надання пенсії за віком.

Також відповідачем не надано доказів того, що позивачка не працювала у спірному періоді або цей період не відповідає дійсності, чи записи у трудовій книжці стосовно стажу роботи зроблені неправильно, неточно або з іншими вадами, які заважають їх зарахуванню до стажу роботи, або взагалі відсутні, а тому суд вважає за можливе вважати їх як належною інформацією, яка утримує в собі доказову складову на підтвердження права позивачки на пенсійне забезпечення.

Відтак суд вважає необґрунтованими та безпідставними доводи відповідача щодо неврахування спірного періоду до загального трудового стажу ОСОБА_1 ..

За встановлених обставин, суд доходить висновку, що період роботи позивачки підтверджується відповідними записами, що є достатнім для його зарахування до загального трудового стажу останньої, а тому неврахування відповідачем цього періоду до загального трудового стажу позивача є протиправним.

Більше того суд звертає увагу, що витребування та перевірка додаткових документів і довідок є правом пенсійного органу. А тому неможливість пенсійного органу скористатися правом на перевірку таких документів, не може бути підставою для обмеження права пенсіонера на соціальний захист та пенсійне забезпечення.

Європейський суд з прав людини у справі «Рисовський проти України» (заява №29979/04, рішення від 20.10.2011) підкреслив особливу важливість принципу "належного урядування". Цей принцип передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.

Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Встановивши всі дійсні обставин справи, приймаючи до уваги наведене в сукупності, враховуючи завдання та принципи адміністративного судочинства, суд дійшов висновку, що не здійснення відповідачами перевірки внесених записів, призвело до ухвалення протиправного рішення про відмову в зарахуванні стажу роботи до страхового стажу, наслідком чого є задоволення позовних вимог у цій частині.

Щодо заявлених позовних вимог зобов`язального характеру, суд зазначає таке.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Аналіз даної норми дає змогу дійти висновку, що діяльність органів державної влади здійснюється у відповідності до спеціально-дозвільного типу правового регулювання, який побудовано на основі принципу «заборонено все, крім дозволеного законом; дозволено лише те, що прямо передбачено законом». Застосування такого принципу суттєво обмежує цих суб`єктів у виборі варіантів чи моделі своєї поведінки, а також забезпечує використання ними владних повноважень виключно в межах закону і тим самим істотно обмежує можливі зловживання з боку держави та її органів.

Вчинення ж державним органом чи його посадовою особою дій у межах компетенції, але непередбаченим способом, у непередбаченій законом формі або з виходом за межі компетенції є підставою для визнання таких дій та правових актів, прийнятих у процесі їх здійснення, неправомірними.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 , кожен, чиї права і свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі Чахал проти Об`єднаного Королівства (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Таким чином, спосіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі Афанасьєв проти України від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Ефективний засіб правого захисту в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Як вбачається зі змісту Рекомендації №R (80) 2 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо виконання дискреційних повноважень адміністративними органами від 11 березня 1980 року під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Відповідач, як суб`єкт владних повноважень, наділений дискреційними повноваженнями, тобто повноваженнями з певним ступенем свободи адміністративного органу при прийнятті рішення, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибрати один з кількох варіантів рішення. А суди не мають право втручатися в дискреційні функції органів владних повноважень. Завдання правосуддя полягає в гарантуванні дотримання вимог права та контролю за легітимністю прийняття рішень.

Обмежуючим фактором для рішень представників влади згідно з визначенням владних дискреційних повноважень є закон і справедливість.

Згідно частини другої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Суд зауважує, що зазначений у спірному рішенні період роботи позивачки з 23.04.1993 по 18.08.2003 не співпадає із записами у трудовій книжці щодо такого періоду роботи на відповідному підприємстві (з 23.04.1992 по 18.08.2003).

Враховуючи викладене, на переконання суду, відповідачем у спірному рішенні допущено технічну описку у зазначенні року « 1993» у даті призначення позивачки на посаду 23.04.1993, а в якості правильної слід вважати дату - 23.04.1992.

Суд зауважує, що оскільки спірне рішення ГУ ПФУ у Київській області, враховуючи наведені в ньому мотиви ухвалення, було прийнято відповідачем неправомірно, одне лише скасування цього рішення не в повній мірі відновить порушені права ОСОБА_1 .

З огляду на вищезазначене, з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів позивачки, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивачки від 22.09.2023 року про призначення пенсії за віком, із зарахуванням до страхового стажу періодів роботи з 19.12.1988 по 10.12.1990 та з 23.04.1992 по 18.08.2003 згідно записів у трудовій книжці серії НОМЕР_1 від 23.07.1980.

Водночас, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог про зобов`язання зарахувати до страхового стажу усі періоди згідно записів у трудовій книжці, оскільки судовому захисту підлягають порушені права чи інтереси особи, а не ті, що можливо/ймовірно будуть порушені у майбутньому.

Оскільки спірним рішенням позивачці зараховано до страхового стажу 29 років 3 місяці 25 днів та з урахуванням відсутності у ньому жодних зауважень до інших періодів її роботи, крім зазначених вище спірних періодів з 19.12.1988 по 10.12.1990 та з 23.04.1992 (23.04.1992) по 18.08.2003, у суду відсутні підстави вважати, що права позивачки у зазначеній частині при розгляді заяви будуть порушені у майбутньому.

Інших доводів, що можуть вплинути на правильність вирішення судом спору, що розглядається, матеріали справи не містять.

За таких обставин, суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню.

VI. Судові витрати.

Відповідно до частини третьої статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Разом з тим суд звертає увагу на те, що принцип пропорційності при стягненні судового збору у разі часткового задоволення позову щодо позовної вимоги немайнового характеру не застосовується.

З матеріалів справи вбачається, що при зверненні до суду із цим позовом позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1073,60 грн.

З огляду на задоволення позову та враховуючи приписи статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, суд дійшов висновку щодо наявності підстав для стягнення на користь позивача судового збору, сплаченого за подання позовної заяви у розмірі 1073,60 грн за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись статтями 132, 139, 143, 242-246, 255, 260-263, 287, 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду у Київській області №86 від 29.09.2023 про відмову в призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 .

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду у Київській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії від 22.09.2023 із зарахуванням до страхового стажу періодів роботи з 19.12.1988 по 10.12.1990 та з 23.04.1992 по 18.08.2003 згідно записів у трудовій книжці серії НОМЕР_1 від 23.07.1980.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_3 ; адреса: АДРЕСА_1 ) понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 1073 (одна тисяча сімдесят три) грн 60 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду у Київській області (код ЄДРПОУ - 22933548; місцезнаходження: 08500, м. Фастів, вул. Саєнка Андрія, 10).

Копію рішення надіслати учасникам справи.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Шостого апеляційного адміністративного суду, шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення.

Суддя Жук Р.В.