Справа № 260/7638/23
Суддя: Рейті С.І.
Дата ухвалення: 2023-12-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2023 року м. Ужгород№ 260/7638/23
Закарпатський окружний адміністративний суд у складі: головуючого - судді Рейті С.І. розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Закарпатській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області, про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області (далі відповідач 1, ГУ ПФУ в Закарпатській області), Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (далі відповідач 2, ГУ ПФУ у Вінницькій області), яким просить:

1) Визнати протиправним та скасувати Рішення ГУ ПФУ у Вінницькій області № 55 від 12.07.2023 року про відмову у призначенні ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) пенсії за віком.

2) Зобов`язати ГУ ПФУ в Закарпатській області у встановленому чинним законодавством порядку та спосіб зара хувати ОСОБА_1 до загального страхового стажу, який дає право на призначення пенсії за віком, періоди роботи на території Республіки Казах стан з 24.03.1992 року по 01.06.1992 pоку, з 01.02.1993 року по 09.11.1993 pоку, з 01.12.1993 року по 27.02.1997 pоку, з 24.06.1998 року по 04.07.1999 pоку, згідно записів трудової книжки № 14-24, та повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 04.07.2023 року про призначення пенсії за віком, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні та призначити пенсію за віком, починаючи з 04.07.2023 року.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 04.07.2023 року, позивач звернувся до ГУ ПФУ в Закарпатській області, як до територіального органу Пен сійного фонду України, за місцем своєї реєстрації, через Портал електронних послуг Пенсійного фонду України з заявою на призначення пенсії за ві ком. Заява позивача була розглянута за принципом екстериторіальності ГУ ПФУ у Вінницькій області, рішенням якого від 12.07.2023 року за № 55 позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу.

При цьому, зі змісту спірного рішення, позивачу не зараховано до страхового стажу періоди роботи згідно записів трудової книжки на території Республіки Казахстан з 24.03.1992 року по 01.06.1992 pоку, з 01.02.1993 року по 09.11.1993 pоку, з 01.12.1993 року по 27.02.1997 pоку, з 24.06.1998 року по 04.04.1999 pоку, оскільки з 19.06.2023 року Україною припинено участь в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.02.1992 року. Крім того, позивачу не зараховано період з 23.08.1999 року по 30.06.2000 року, оскільки відтиск печатки, якою посвідчено запис про звільнення, не придатний для сприйняття змісту.

Позивач вважає, що відмовляючи у зарахуванні страхового стажу набутого на території Респуб ліки Казахстан та у призначенні йому пенсії за віком, відповідач, проігнорував приписи міжнародних угод у сфері трудової міграції, ратифікованих Україною та порушив його право на соціальний захист та право на пенсійне забезпечення.

Ухвалою судді від 07.09.2023 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

19.09.2023 року до суду відповідачем 2 направлено відзив на позовну заяву, зі змісту якого, вважає подану заяву необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Так, станом на дату звернення позивача із заявою про призначення пенсії та прийняття спірного рішення Угода про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежності держав у галузі пенсійного забезпечення є не дійсною для України у взаємовідносинах з чинними її підписантами, в тому числі Республіка Казахстан.

Відтак, на момент розгляду заяви позивача про призначення пенсії відсутній міжнародний договір з Республікою Казахстан з приводу пенсійного забезпечення, а відтак положення Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежності держав у галузі пенсійного забезпечення, в тому числі щодо визнання стажу, не поширюються на стаж, набутий громадянами України на території Республіки Казахстан.

25.09.2023 року відповідачем 1 подано до суду відзив на позовну заяву, зі змісту якого, Головне управління, ознайомившись із доводами, викладеними позивачем у поданій ним заяві, заперечує в їх задоволенні з аналогічних підстав, що наведені відповідачем 2 у своєму відзиві на позовну заяву.

06.10.2023 року до суду надійшла відповідь на відзив, зі змісту якої, позивач не погоджується з висновками відповідачів з підстав наведених в по зовній заяві та у цій відповіді на відзив.

Зазначає, що посилання відповідачів на вихід України з Угоди про гара нтії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсій ного забезпечення від 13.02.1992 року є хибними.

По-перше, відповідач не врахував положення статті 58 Конституції України, згідно з якою, закони та інші нормативно-пра вові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасо вують відповідальність особи. Тобто, у зв`язку з тим, що на дату виникнення в позивача права на пенсію за віком - з 24.11.2022 року (наступний день після дати досягнення 60 річного віку) Угода про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Дер жав у галузі пенсійного забезпечення від 13.02.1992 року була чинною, а припинення участі Україною в цій Угоді з 19.06.2023 року, діє тільки на майбутнє і не має зворотної дії у часі, то це не є підставою для того, щоб не зараховувати час трудової діяльності на території Республіки Казахстан до загального страхового стажу та позбавлення позивача конституційних гарантій на соціальний захист та на пенсійне забезпечення за віком.

По-друге, відповідачі не врахували пункт другий статті 13 Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пен сійного забезпечення, вчиненої 13.03.1992 року, у відповідності до якого пен сійні права громадян держав-учасниць Співдружності, що виникли відповідно до поло жень цієї Угоди, не втрачають своєї сили і в разі виходу із Угоди держави-учасниці, на території якої вони проживають.

По-третє, відповідачі, не врахували наявність міждержавних угод укладених безпосередньо між Україною та Республікою Казахстаном. Зокрема, з 21.09.1995 року набула чинності і на сьогоднішній день, є діючою Угода між Міністерством соціального захисту населення України та Міністерством соціального захисту населення Республіки Казахстан про співпрацю в галузі пенсійного забезпечення, підписана 21.09.1995 року (надалі за текстом - «Угода від 21.09.1995 року»).

З огляду на зазначене, при призначенні позивачу пенсії, страховий стаж, набутий на території Республіки Казахстан, повинен бути врахований йому на підставі записів у моїй трудовій кни жці.

Вказані обставини, відповідачами не враховані при прийнятті спірного рішення та жодним чином не відображені у відзивах на позов, у зв`язку з чим рішення відповідача 2 про відмову у призначенні пенсії - є протиправним та підлягає скасування в судовому порядку.

Згідно ч. 5 ст. 262 КАС України, суд розглядає справу в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, 04.07.2023 року ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області із заявою про призначення пенсії за віком.

За принципом екстериторіальності вказану заяву було розглянуто Головним управлінням Пенсійного фонду України у Вінницькій області та рішенням № 55 від 12.07.2023 року позивачу відмовлено в призначенні пенсії за віком з огляду на відсутність необхідного страхового стажу.

При цьому, зі змісту спірного рішення, позивачу не зараховано до страхового стажу періоди роботи згідно записів трудової книжки на території Республіки Казахстан з 24.03.1992 року по 01.06.1992 pоку, з 01.02.1993 року по 09.11.1993 pоку, з 01.12.1993 року по 27.02.1997 pоку, з 24.06.1998 року по 04.04.1999 pоку, оскільки з 19.06.2023 року Україною припинено участь в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.02.1992 року. Крім того, позивачу не зараховано період з 23.08.1999 року по 30.06.2000 року, оскільки відтиск печатки, якою посвідчено запис про звільнення, не придатний для сприйняття змісту.

Вважаючи відмову в призначенні пенсії протиправною, позивач звернувся до суду з цим позовом про його скасування та зобов`язання призначити пенсію.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що склались між сторонами, суд виходить з наступного.

Перш за все, суд зазначає, що у відповідності до вимог п. 3 ч. 1 ст. 244 КАС України, визначаючи яку правову норму слід застосувати до спірних правовідносин суд зазначає, що при вирішенні даної справи керується нормами Законів та підзаконних нормативно-правових актів в тій редакції, яка чинна на момент виникнення чи дії конкретної події, обставини і врегулювання відповідних відносин.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Отже, конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв`язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов`язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначає Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон № 1058-IV).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 8 Закону № 1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

За визначеннями, наведеними у статті 1 вказаного Закону страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески; страхові внески - кошти відрахувань на соціальне страхування, збір на обов`язкове державне пенсійне страхування та страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, сплачені (які підлягають сплаті) згідно із законодавством, що діяло раніше, надходження від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що спрямовуються на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування. Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом. Страховий стаж обчислюється в місяцях. Неповний місяць роботи, якщо застрахована особа підлягала загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню або брала добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, зараховується до страхового стажу як повний місяць за умови, що сума сплачених за цей місяць страхових внесків з урахуванням сум страхових внесків, сплачених виходячи з мінімальної заробітної плати, є не меншою, ніж мінімальний страховий внесок.

Відповідно до частини 2 статті 4 Закону № 1058-IVякщо міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші норми, ніж ті, що передбачені законодавством України про пенсійне забезпечення, то застосовуються норми міжнародного договору.

Статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 року № 1788-XII (далі - Закон № 1788-XII) встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 року № 637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі - Порядок № 637).

Пунктом 1 Порядку № 637 передбачено, що основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Відповідно до пункту 3 цього Порядку за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка, а за відсутності останньої або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Відповідно до пункту 2.4. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 року № 58 та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 17.08.1993 року за № 110 (далі - Інструкція № 58) усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження); записи виконуються арабськими цифрами; записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.

У пункті 2.6 пункту 2 Інструкції № 58 зазначено, що у разі виявлення неправильного або неточного запису відомостей про роботу, переведення, а також про нагородження та заохочення тощо, виправлення виконується власником або уповноваженим ним органом, де було зроблено відповідний запис. Власник або уповноважений ним орган за новим місцем роботи зобов`язаний надати працівнику в цьому необхідну допомогу.

Відповідно до статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Як визнається сторонами, позивачу не зараховано до страхового стажу періоди роботи згідно записів трудової книжки на території Республіки Казахстан з 24.03.1992 року по 01.06.1992 pоку, з 01.02.1993 року по 09.11.1993 pоку, з 01.12.1993 року по 27.02.1997 pоку, з 24.06.1998 року по 04.04.1999 pоку, з тих підстав, що з 19.06.2023 року Україною припинено участь в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.02.1992 року.

Частиною четвертою статті 1 Закону № 1788-XII передбачено, що у тих випадках, коли договорами (угодами) між Україною та іншими державами передбачені інші правила, ніж ті, які містяться в цьому законі, то застосовуються правила за цими договорами (угодами).

Відповідно до частини 2 статті 6 Угоди про гарантії прав громадян держав - учасників Співдружності незалежних Держав в галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 року, укладеною між Урядами Азербайджанської Республіки, Республіки Білорусь, Республіки Вірменії, Республіки Казахстан, Республіки Киргизстан, Республіки Молдова, Російської Федерації, Республіки Таджикистан, Республіки Узбекистан та України, для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав-учасників угоди зараховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР до набрання сили вказаної угоди.

Згідно із абзацами 2, 3 статті 6 Угоди між Урядом України і Урядом Російської Федерації про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і Російської Федерації, які працюють за межами кордонів своїх країн, від 14.01.1993 року трудовий стаж, включаючи стаж який обчислюється у пільговому порядку, і стаж роботи за спеціальністю, набутий у зв`язку з трудовою діяльністю на територіях обох Сторін, взаємно визнається Сторонами. Обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність. Сторонами визнаються дипломи, свідоцтво, інші документи державного зразка про рівень освіти і кваліфікації, які видані відповідними компетентними органами Сторін, без легалізації.

Частиною 2 статті 4 Угоди про співробітництво в галузі трудової міграції та соціального захисту трудівників-мігрантів від 15.04.1994 року, підписаної Урядами Азербайджанської Республіки, Республіки Вірменія, Республіки Білорусь, Республіки Грузія, Республіки Казахстан, Киргизької Республіки, Республіки Молдова, Російської Федерації, Республіки Таджикистан, Туркменістану, Республіки Узбекистан, України, передбачено, що трудовий стаж, зокрема, стаж на пільгових підставах і за спеціальністю, взаємно визнається Сторонами.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством держави, на території якої відбувалась трудова діяльність; стаж, набутий на території однієї з цих двох держав, визнається іншою державою.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачу належить трудова книжка від 05.07.1983 року, яка надавалась відповідачу разом із заявою про призначення пенсії за віком. Автентичність записів трудової книжки відповідачем 2 не оспорюється.

Таким чином, суд не виявив достатніх підстав для відмови в зарахуванні наявного в трудовій книжці стажу роботи позивача до його страхового стажу, а тому дії відповідача 2 щодо не зарахування до страхового стажу позивача спірних періодів є протиправними.

Водночас суд зазначає, що в силу пункту 2 статті 13 Угоди про гарантії прав громадян держав - учасників Співдружності незалежних Держав в галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 року, укладеною між Урядами Азербайджанської Республіки, Республіки Білорусь, Республіки Вірменії, Республіки Казахстан, Республіки Киргизстан, Республіки Молдова, Російської Федерації, Республіки Таджикистан, Республіки Узбекистан та України, пенсійні права громадян держав-учасниць Співдружності, що виникли відповідно до положень цієї Угоди, не втрачають своєї сили і в разі виходу із Угоди держави-учасниці, на території якої вони проживають.

Тож, припинення участі України в Угоді від 13.03.1992 року, не є підставою для відмови в обчисленні стажу роботи позивача, адже такий стаж ним набутий до ухвалення відповідних рішень.

Позиція відповідача 2 суперечить принципу верховенства права, оскільки право позивача на призначення пенсії не пов`язується з такими чинниками, як припинення дипломатичних відносин з однією з держав-учасниць Угоди.

Відтак, стаж, набутий на території будь-якої з держав-учасниць, та заробіток (дохід) за періоди роботи зараховуються до трудового стажу.

Перевіряючи обґрунтованість та законність дій та рішень суб`єкта владних повноважень, суд враховує наведене нормативне регулювання та вимоги частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

Суд також враховує встановлений ст. 3 Конституції України, ст. 6 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України принцип верховенства права, який в адміністративному судочинстві зобов`язує суд надавати законам та іншим нормативно-правовим актам тлумачення у спосіб, який забезпечує пріоритет прав людини при вирішенні справи. Тлумачення законів та нормативно-правових актів не може спричиняти несправедливих обмежень прав людини.

Вирішуючи спір, суд також враховує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі Суомінен проти Фінляндії, № 37801/97, п. 36, від 01.07.2003 року).

Суд акцентує увагу на приписах ч. 2 ст. 77 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до якої в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, суд дійшов висновку, що рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області № 55 від 12.07.2023 року, яким позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком відповідно до Закону № 1058-ІV з підстав відсутності необхідного страхового стажу є таким, що порушує право позивача на соціальний захист, не відповідає приписам чинного законодавства та принципу верховенства права, тому таке рішення слід скасувати як протиправне.

Враховуючи обрахований відповідачем 2 страховий стаж позивача у розмірі 26 років 5 місяців та 6 днів та стаж роботи який підлягає зарахуванню з 24.03.1992 року по 01.06.1992 pоку, з 01.02.1993 року по 09.11.1993 pоку, з 01.12.1993 року по 27.02.1997 pоку, з 24.06.1998 року по 04.04.1999 pоку, позивач має необхідний страховий стаж у розмірі 29 років для призначення йому пенсії за віком.

Згідно з частиною 1 статті 45 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку. Пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

Обираючи спосіб захисту порушеного права, суд відповідно до частини 5 статті 242 КАС України враховує правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 07.03.2018 року у справі № 233/2084/17, відповідно до якої вирішення питання призначення пенсії є виключною компетенцією Пенсійного фонду, а тому належним способом захисту прав позивача є зобов`язання відповідача 2 повторно розглянути заяву про призначення пенсії.

Беручи до уваги викладене, суд вважає, що належним та ефективним способом захисту порушеного права позивача буде зобов`язання повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії, за результатами розгляду якої було прийнято оскаржуване рішення про відмову у призначенні пенсії, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні, відтак, позов підлягає до задоволення.

Керуючись ст. ст. 5, 19, 77, 243, 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області (Закарпатська область, м. Ужгород, пл. Народна, буд. 4 ), Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (м. Вінниця, Хмельницьке шосе, буд. 7 ), про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії задовольнити.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області № 55 від 12.07.2023 року про відмову в призначенні пенсії ОСОБА_1 .

3. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи: з 24.03.1992 року по 01.06.1992 pоку, з 01.02.1993 року по 09.11.1993 pоку, з 01.12.1993 року по 27.02.1997 pоку, з 24.06.1998 року по 04.04.1999 pоку.

4. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 04.07.2023 року про призначення йому пенсії за віком, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

5. Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 255 КАС України, та може бути оскаржено до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.

СуддяС.І. Рейті