Справа № 990/326/23
Суддя: Коваленко Н.В.
Дата ухвалення: 2023-12-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

13 грудня 2023 року

м. Київ

справа №990/326/23

адміністративне провадження № П/990/326/23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача Коваленко Н.В., суддів Кравчука В.М., Рибачука А.І., Берназюка Я.О., Тацій Л.В., перевіривши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про визнання протиправним та скасування рішення,

УСТАНОВИВ:

1. У грудні 2023 року ОСОБА_1 (далі також позивач, ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Верховного Суду як до суду першої інстанції з позовом до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (далі також ВККС України, Комісія, відповідач), у якому просив визнати протиправним та скасувати рішення ВККС України від 08.11.2023 №50/дп-23 (далі також оспорене, оскаржене рішення).

2. За приписами частини другої статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України суддя відкриває провадження в адміністративній справі на підставі позовної заяви, якщо відсутні підстави для залишення позовної заяви без руху, її повернення чи відмови у відкритті провадження у справі.

3. Перевіривши матеріали позовної заяви, Верховний Суд вважає, що у відкритті провадження у справі належить відмовити з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 170 Кодексу адміністративного судочинства України, виходячи з такого.

4. Зміст рішення, оскарженого позивачем, засвідчує, що таке прийнято відповідачем за результатами розгляду повідомлення ОСОБА_1 щодо інформації, яка може свідчити про недостовірність (у тому числі неповноту) тверджень, указаних суддею Вищого антикорупційного суду ОСОБА_2 у деклараціях доброчесності судді за 2016, 2018 та 2019 роки.

5. Згідно з резолютивною частиною рішення ВККС України від 08.11.2023 №50/дп-23 Комісія вирішила: визнати непідтвердженою викладену в повідомленні ОСОБА_1 інформацію про недостовірність (у тому числі неповноту) тверджень, указаних суддею Вищого антикорупційного суду ОСОБА_2 у деклараціях доброчесності судді за 2016, 2018 та 2019 роки.

6. Вказане вище рішення відповідача мотивоване тим, що наведені у повідомленні ОСОБА_1 обставини і доводи свідчать про його фактичну незгоду із судовими рішеннями, ухваленими суддею Біцюком А.В. у справах, в яких він брав участь у статусі сторони справи (позивача). Такі аргументи, за позицією ВККС України, можуть зумовлювати оскарження судового рішення у порядку, встановленому законом, однак не передбачені законом як підстави для притягнення судді до дисциплінарної відповідальності.

7. Так, відповідно до пункту 3 частини сьомої статті 56 Закону України від 02.06.2016 №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суддя зобов`язаний, окрім іншого, подавати декларацію доброчесності судді та декларацію родинних зв`язків судді.

8. Декларація доброчесності судді складається з переліку тверджень, правдивість яких суддя повинен задекларувати шляхом їх підтвердження або непідтвердження. У разі одержання інформації, що може свідчити про недостовірність (в тому числі неповноту) тверджень судді у декларації доброчесності, Вища кваліфікаційна комісія суддів України проводить відповідну перевірку (частини друга, шоста статті 62 вищезгаданого Закону).

9. Декларування завідомо недостовірних (у тому числі неповних) тверджень у декларації доброчесності судді, у розумінні норм пункту 19 частини першої статті 106 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», є підставою для притягнення судді до дисциплінарної відповідальності в порядку дисциплінарного провадження.

10. Проведення перевірки декларації родинних зв`язків судді та декларації доброчесності судді входить до повноважень Комісії та регламентовано розділом VI Регламенту Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, затвердженого рішенням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 13.10.2016 №81/зп-16.

11. За змістом підпункту 6.2.1 пункту 6.2 розділу VI Регламенту Вищої кваліфікаційної комісії суддів України повідомлення щодо інформації, яка може свідчити про недостовірність (в тому числі неповноту) відомостей або тверджень, вказаних суддею у декларації родинних зв`язків судді та декларації доброчесності судді (далі - повідомлення), подається до Комісії відповідно до визначеної додатком 2 форми та реєструється секретаріатом Комісії. Цим же підпунктом визначено відомості, які повинні бути зазначені у такому повідомленні.

12. Згідно з положеннями підпункту 6.5.2 пункту 6.5 розділу VI Регламенту Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, за результатами розгляду питання про недостовірність або неповноту відомостей або тверджень, вказаних суддею у декларації родинних зв`язків судді чи декларації доброчесності судді відповідно, на підставі результатів проведення перевірки такої декларації Комісія у складі колегії може ухвалити рішення про:

1) підтвердження інформації про недостовірність (у тому числі неповноту) відомостей, вказаних суддею у декларації родинних зв`язків судді, та звернення до Вищої ради правосуддя стосовно притягнення судді до дисциплінарної відповідальності в порядку, встановленому статтею 107 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»;

2) підтвердження інформації про недостовірність (у тому числі неповноту) тверджень, вказаних суддею у декларації доброчесності судді, та звернення до Вищої ради правосуддя стосовно притягнення судді до дисциплінарної відповідальності в порядку, встановленому статтею 107 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»;

3) непідтвердження інформації про недостовірність (у тому числі неповноту) відомостей або тверджень, вказаних суддею у декларації родинних зв`язків судді чи декларації доброчесності судді.

13. Про розгляд матеріалів справи за результатами перевірки декларації родинних зв`язків судді чи декларації доброчесності повідомляється суддя, декларація якого перевірялася (підпункт 6.5.1 пункту 6.5 розділу VI Регламенту).

14. Матеріали позовної заяви ОСОБА_1 вказують на те, що заявлені ним вимоги стосуються рішення ВККС України, яке прийнято відповідно до пункту 3 підпункту 6.5.2 пункту 6.5 розділу VI Регламенту цього органу за результатами розгляду питання про недостовірність або неповноту відомостей або тверджень, вказаних суддею у декларації доброчесності судді.

15. Позивач реалізував своє право на подання повідомлення в порядку підпункту 6.2.1 пункту 6.2 розділу VI Регламенту Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, однак у зв`язку з цим не набув статусу безпосереднього учасника правовідносин, які виникають на підставі такого повідомлення, щодо проведення перевірки відповідної декларації судді, що входить до повноважень самої Комісії.

16. Законодавство, яким врегульовано процедуру проведення перевірки Комісією відповідної декларації судді, не передбачає безпосередню участь у ній заявника повідомлення та не наділяє його жодними процесуальними правами та обов`язками в межах такої перевірки, окрім самого права подати повідомлення.

17. Оцінювати достовірність та/або повноту інформації, наведеної у відповідній декларації судді, а також вказані у повідомленні аргументи і обставини, має право лише ВККС України у порядку, встановленому законом, а рішення, прийняті за результатом перевірки такої декларації, стосуються конкретного судді, декларація якого охоплювалась предметом перевірки, у зв`язку з чим відсутні підстави вважати, що такі рішення можуть створювати юридичні наслідки для заявника повідомлення.

18. До того ж, виходячи з аналізу вищенаведених норм законодавства, оскаржене позивачем рішення Комісії не зумовлює звернення до Вищої ради правосуддя стосовно притягнення судді до дисциплінарної відповідальності в порядку, встановленому статтею 107 Закону України «Про судоустрій і статус суддів». Після прийняття такого рішення розгляд Комісією питання про недостовірність або неповноту відомостей або тверджень, вказаних суддею у відповідній декларації припиняється і не продовжується.

19. Тому це рішення не створює і не може створювати жодних юридично значущих наслідків для особи, яка подала повідомлення, не зумовлює впливу на його права, обов`язки або інтереси, що унеможливлює їх порушення з боку Комісії.

20. У зв`язку з цим в такій ситуації не може виникати й публічно-правового спору, за наслідком вирішення якого судом можливо було б ухвалити судове рішення, яке відповідає завданню адміністративного судочинства.

21. Колегія суддів звертає увагу й на юридичні позиції Конституційного Суду України, який, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні та конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, у Рішенні від 14.12.2011 № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. Право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

22. Верховний Суд враховує й рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 №18-рп/2004, у якому зазначено, що поняття «порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в цьому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

23. Проаналізувавши вищезгадані юридичні позиції, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16.03.2023 у справі №9901/41/21 сформулювала висновок, згідно з яким позивач на власний розсуд визначає, чи порушені його права та інтереси рішеннями, дією або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень. Водночас гарантоване статтею 55 Конституції України та конкретизоване в законах України право на належний судовий захист прав та інтересів особи передбачає можливість звернення до суду лише в разі існування спірних правовідносин, тобто в разі встановлення, що рішення, дія або бездіяльність протиправно породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин. Таке порушення має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

24. У зазначеній вище постанові Великої Палати Верховного Суду звернуто увагу й на норми статей 124 та 125 Конституції України, відповідно до яких юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом. З метою захисту прав, свобод та інтересів особи у сфері публічно-правових відносин діють адміністративні суди.

25. За приписами частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

26. Колегія суддів підкреслює, що за змістом частини першої статті 5 цього ж Кодексу кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист у передбачений процесуальним законом спосіб.

27. Однак належить враховувати, що право на оскарження рішення (індивідуального акта) суб`єкта владних повноважень надано особі, щодо якої воно прийняте або щодо прав, свобод та інтересів якої воно безпосередньо стосується. Такий висновок щодо застосування норм права викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.09.2019 у справі №9901/414/19.

28. Питання щодо оскарження акту індивідуальної дії вже вирішувалось Верховним Судом й у постановах від 20.08.2019 у справі №461/2935/16-а та від 30.01.2023 у справі №160/1457/20, у яких колегія суддів звертала увагу на правову позицію Верховного Суду України стосовно права на оскарження індивідуальних актів, викладену, зокрема, у постанові 11.11.2015 у справі №2а-2885/12/1470.

29. У вказаній вище справі Верховний Суд України виклав висновки про те, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси. Водночас суб`єктивна оцінка порушення права не є абсолютною. В деяких випадках сам законодавець визначає коло осіб, права яких можуть бути порушені внаслідок бездіяльності, вчинення суб`єктом владних повноважень певних дій чи прийняття актів, правомірно обмежуючи право інших осіб на звернення до суду за захистом порушених прав, свобод або інтересів.

30. Верховний Суд України вказував, що зі змісту регулювання, яке міститься у Кодексі адміністративного судочинства України, також убачається, що і право оскаржити індивідуальний акт має особа, якої він стосується.

31. Доповнюючи такий висновок Верховний Суд у постанові від 20.08.2019 у справі №461/2935/16-а зауважив, що застосовану Верховним Судом України категорію «особа, якої стосується акт» необхідно відрізняти від категорії з більш вузьким значенням - «особа, стосовно якої прийнято акт», оскільки індивідуальний акт, який хоч не прийнято стосовно певної особи, фактично, може стосуватись її прав.

32. Отже, для визначення кола осіб, що мають право на оскарження індивідуального акта, необхідно з`ясувати осіб, яких він стосується, тобто порушує права чи інтереси, а не лише стосовно кого він прийнятий.

33. Проте зміст, характер та юридичне спрямування рішення ВККС України, вимоги про оскарження якого заявив ОСОБА_1 , не дають підстав стверджувати про те, що останній належить як до особи, стосовно якої це рішення прийняте, так і до особи, якої такий адміністративний акт стосується.

34. При цьому, згідно з приписами пункту 1 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.

35. Беручи до уваги вищевикладене, Верховний Суд переконаний, що Кодекс адміністративного судочинства України регламентує порядок розгляду не всіх публічно-правових спорів, а лише тих, які виникають у результаті здійснення суб`єктом владних повноважень управлінських функцій і розгляд яких безпосередньо не віднесено до підсудності інших судів.

36. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 170 Кодексу адміністративного судочинства України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

37. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що поняття «спір, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства» слід тлумачити в більш широкому значенні, тобто як поняття, що стосується спорів, які не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, і тих, які взагалі не підлягають судовому розгляду (правова позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена, зокрема, у постановах від 15.02.2018 у справі №П/800/526/17 та від 10.05.2018 у справах № 800/227/17 та № П/9901/385/18 та інших).

38. Оскільки з позовної заяви ОСОБА_1 не вбачається наявності спору, який може бути розглянутий як в порядку адміністративного судочинства, так і судом взагалі, колегія суддів дійшла висновку про те, що у відкритті провадження у справі за такою заявою належить відмовити з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 170 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись статтями 170, 266 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд

УХВАЛИВ :

У відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про визнання протиправним та скасування рішення - відмовити.

Копію цієї ухвали разом із позовною заявою та усіма доданими до неї матеріалами надіслати особі, яка подала позовну заяву.

Ухвала може бути оскаржена до Великої Палати Верховного Суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її прийняття та набирає законної сили після її перегляду в апеляційному порядку або після закінчення строку на апеляційне оскарження.

Суддя - доповідач Н.В. Коваленко

Судді В.М. Кравчук

А.І. Рибачук

Я.О. Берназюк

Л.В. Тацій