Справа № 990/242/23
Суддя: Кашпур О.В.
Дата ухвалення: 2023-12-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

07 грудня 2023 року

м. Київ

справа №990/242/23

адміністративне провадження №П/990/242/23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Кашпур О.В.,

суддів: Мельник-Томенко Ж.М., Радишевської О.Р., Смоковича М.І., Уханенка С.А.,

за участю:

секретаря судового засідання - Орел П.Ю.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача - Ізвєкова К.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні клопотання Вищої ради правосуддя про залишення без розгляду позовної заяви ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя про визнання протиправними дій та стягнення коштів,

у с т а н о в и в :

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) 29 вересня 2023 року звернулася до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду (далі - Суд) як суду першої інстанції з адміністративним позовом до Вищої ради правосуддя (далі - ВРП, відповідач), у якому просить:

- визнати протиправними дії ВРП щодо обмеження нарахування та виплати позивачеві винагороди члена ВРП за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року із застосуванням статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» в редакції Закону України від 13 квітня 2020 року №553-ІХ;

- стягнути на її користь із ВРП суму недоотриманої винагороди члена ВРП за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року в розмірі 560956,99 грн з утриманням із цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року ВРП незаконно обмежувала ОСОБА_1 винагороду (як члену ВРП) розміром, що не перевищував 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 01 січня 2020 року, зважаючи на норми Закону України від 13 квітня 2020 року №553-IX «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік»», яким Закон України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» доповнено статтею 29, на підставі якої й обмежувалася винагорода, серед інших, членів ВРП.

У позовній заяві ОСОБА_1 також зауважила, що з 30 червня 2023 року (дати припинення карантину) почав відлік тримісячний строк, установлений частиною другою статті 233 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) у редакції, чинній після змін, внесених згідно із Законом України від 01 липня 2022 року №2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» (далі - Закон №2352-ІХ), а тому останнім днем для звернення до суду в межах законодавчо визначеного строку є 30 вересня 2023 року, що свідчить про дотримання нею строку звернення до суду з цим позовом.

Ухвалою від 05 жовтня 2023 року Суд прийняв до розгляду позовну заяву ОСОБА_1 і відкрив провадження у справі №990/242/23 (провадження №П/990/242/23). Розгляд справи №990/242/23 (провадження №П/990/242/23) вирішив здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження колегією суддів у складі п`яти суддів без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами.

ВРП заперечила щодо такого порядку розгляду справи та подала клопотання про її розгляд у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін, і Суд ухвалою від 31 жовтня 2023 року справу №990/242/23 (провадження №П/990/242/23) вирішив розглядати у порядку спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Судове засідання призначив на 07 грудня 2023 року об 11 год 30 хв.

Від ВРП надійшов відзив на позовну заяву із проханням відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 в повному обсязі, а згодом надійшло клопотання про залишення позовної заяви ОСОБА_1 без розгляду з мотивів пропуску нею строку звернення до суду.

У поданому клопотанні представник відповідача наводить обґрунтування пропуску позивачем як місячного строку, встановленого частиною п`ятою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, так і тримісячного строку, встановленого статтею 233 КЗпП України для звернення до суду за вирішенням трудових спорів.

Між тим, зі змісту вказаного клопотання слідує, що ВРП дотримується позиції, згідно з якою строк для звернення до суду з таким позовом визначений у частині п`ятій статті 122 КАС України і становить один місяць. Така позиція відповідача ґрунтується на тому, що предметом розгляду в цій справі є спір, який виник між ОСОБА_1 як особою, яка перебувала на публічній службі (була членом ВРП), і ВРП (суб`єктом владних повноважень) з приводу проходження позивачем публічної служби, з якою і пов`язана виплата щомісячної винагороди члена ВРП, про стягнення якої заявлений цей позов. На підтвердження цієї думки представник ВРП послався на постанову Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 11 лютого 2021 року в справі №240/532/20.

Щодо відліку місячного строку, то такий, за твердженнями, викладеними у поданому клопотанні, необхідно починати з дня ухвалення Конституційним Судом України Рішення від 28 серпня 2020 року №10-р/2020, яким, як зазначає представник ВРП, головним чином і обґрунтовує позивач свої вимоги. У цьому зв`язку представник відповідача зауважив, що від дати ухвалення Конституційним Судом України зазначеного Рішення до дати звернення ОСОБА_1 до суду з цим позовом (29 вересня 2023 року) минуло більше трьох років, і упродовж цього часу позивач не могла не знати про порушення свого права (щодо дій ВРП, які полягали в обмеженні виплати винагороди члена ВРП), й за таких умов немає обґрунтованих підстав для того, щоб визнати причини пропуску ОСОБА_1 строку для звернення до суду поважними.

Представник ВРП також додав, що 30 липня 2021 року ВРП видала позивачу довідку про нарахування винагороди члена ВРП за 2020 рік; 21 грудня 2021 року ОСОБА_1 звернулася із заявою щодо виплати винагороди члена ВРП за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року; листом від 19 січня 2022 року №359/0/9-22 ВРП повідомила ОСОБА_1 про неможливість виплатити винагороду члена ВРП в іншому розмірі, ніж уже виплачено. Згідно з наказом в. о. Голови ВРП від 23 лютого 2022 року №85-к «Про відрахування зі штату Вищої ради правосуддя ОСОБА_1 » з позивачем провели остаточний фінансовий розрахунок.

Окрім того у поданому клопотанні зазначено, що якщо Суд урахує положення статті 233 КЗпП України, то ВРП уважає, що такі строки ОСОБА_1 також пропущені, а її доводи про те, що останнім днем подання позовної заяви є 30 вересня 2023 року, є помилковими, оскільки останнім днем для звернення до суду в розумінні статті 233 КЗпП України з урахуванням положень пункту 1 глави XIX «Прикінцеві положення» цього Кодексу є останній день карантину, а саме 30 червня 2023 року.

Зважаючи на наведені обставини ВРП, з посиланням на приписи частини третьої статті 123 КАС України, просить залишити позовну заяву ОСОБА_1 без розгляду.

У судовому засіданні 07 грудня 2023 року представник ВРП підтримав подане клопотання про залишення позовної заяви без розгляду в зв`язку з пропуском ОСОБА_1 строку звернення до суду з цим позовом.

Позивач у судовому засіданні заперечила проти задоволення поданого ВРП клопотання та наполягає на тому, що строк звернення до суду з цим позовом нею не пропущений, мотиви чого наведено у позовній заяві, письмових запереченнях і додаткових поясненнях, які подані до Суду.

Постановляючи цю ухвалу Суд виходить із таких міркувань.

Так, ОСОБА_1 , обґрунтовуючи дотримання строку звернення до суду з цим позовом, у позовній заяві послалась на те, що положення статті 233 КЗпП України в частині, які стосуються строку звернення до суду у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці, мають перевагу в застосуванні над частиною п`ятою статті 122 КАС України. Додала, що аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у рішенні від 06 квітня 2023 року в справі №260/3564/22 та у постанові від 19 січня 2023 року в справі №460/17052/21.

До 19 липня 2022 року КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати, з урахуванням набрання чинності Законом №2352-ІХ, строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен дізнатися про порушення свого права.

Водночас, із посиланням на пункт 1 глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України, згідно з яким під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України (далі - КМУ) з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину, позивач указала, що постановою КМУ від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (далі - Постанова КМУ №211) був введений карантин. За пунктом 1 постанови КМУ від 27 червня 2023 року №651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (далі - Постанова КМУ №651) на всій території України з 24 год 00 хв 30 червня 2023 року відмінений карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Тому, за твердженнями ОСОБА_1 , з 30 червня 2023 року почав відлік тримісячний строк, установлений частиною другою статті 233 КЗпП України у редакції, чинній після змін, внесених згідно із Законом №2352-ІХ, і останнім днем для звернення до суду в межах законодавчо визначеного строку є 30 вересня 2023 року, що свідчить про дотримання нею строку звернення до суду з цим позовом.

У відповідь на клопотання ВРП про залишення позову без розгляду ОСОБА_1 подала письмові заперечення, у яких, з-поміж іншого, зазначила, що КАС України передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у частині другій статті 122 цього Кодексу. Позивач послалася на Рішення Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013, №9-рп/2013 та наголосила, що поняття «винагорода члена ВРП» у контексті спірних правовідносин є рівнозначним поняттю «оплата праці», а враховуючи, що положення КАС України не містять норми, яка регулює (встановлює) строк звернення до адміністративного суду з позовом про стягнення усіх невиплачених працівнику при звільненні сум, то спеціальною нормою, яка встановлює строк звернення до суду із таким позовом, є норма статті 233 КЗпП України у відповідній її редакції.

У доповнення до вже зазначеного у позовній заяві щодо дії строків, передбачених статтею 233 КЗпП України під час дії карантину, та зважаючи на доводи представника відповідача з цього приводу, ОСОБА_1 вказала, що до 19 липня 2022 року звернення працівника до суду з позовом про стягнення належних йому при звільненні сум не обмежувалося будь-яким строком. З 19 липня 2022 року діє Закон №2352-ІХ, який не передбачає будь-якого механізму для забезпечення належної реалізації права на судовий захист тих осіб, трудові відносини яких на момент набрання чинності цим Законом вже були припинені, й з дати цього припинення минуло більше трьох місяців.

Законодавець, коли приймав Закон №2352-ІХ, на думку ОСОБА_1 , певно зважив на існування норм пункту 1 глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України, які, як можна зрозуміти бачення позивача ситуації з нормативним регулюванням окресленого сегменту трудових відносин, унормовують механізм реалізації права на судовий захист після того, як набрав чинності Закон №2352-ІХ. Позивач наголосила, що положення пункту 1 глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України діяли ще з 02 квітня 2020 року (дата набрання чинності Законом України від 30 березня 2020 року №540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» (далі - Закон №540-ІХ) і стосувалися строків звернення до суду із заявою про вирішення трудового спору (частина перша статті 233 КЗпП України) та строків звернення роботодавця до суду з позовом про стягнення з працівника матеріальної шкоди (частина третя статті 233 КЗпП України). Звернення працівника до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати як на момент набрання чинності Законом №540-ІХ, так і після того, але до 19 липня 2022 року, будь-яким строком не обмежувалося.

Водночас ОСОБА_1 зауважила, що дата припинення дії карантину не була заздалегідь обумовленою, тож якщо тлумачити пункт 1 глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України так, як пропонує відповідач, то склалася б ситуація, за якої на дату набрання чинності Законом №2352-ІХ (19 липня 2022 року) особи, трудові відносини яких припинилися задовго до набрання ним чинності, та звернення до суду яких до 19 липня 2022 року не обмежувалося строком, перебували б у стані правової невизначеності щодо строку, протягом якого вони можуть звернутися за захистом своїх прав, адже такий строк міг закінчитися у будь-який момент у зв`язку з виданням КМУ постанови щодо припинення дії карантину.

Зважаючи на ці міркування позивач виходила з того, що строки на звернення до суду мають бути передбачуваними, адже тільки таким чином можна забезпечити належний захист прав і свобод учасників трудових відносин.

Також, із посиланням на практику Європейського суду з прав людини, в якій згадується принцип правової визначеності, ОСОБА_1 зазначила, що положення пункту 1 глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України підлягають застосуванню у спосіб, згідно з яким тримісячний строк, установлений статтею 233 КЗпП України для звернення до суду з позовом про виплату усіх належних працівнику при звільненні сум, продовжується на строк дії карантину (є таким, що додається до строку дії карантину) та, відповідно, закінчується 30 вересня 2023 року, а тому строк звернення до суду з цим позовом нею не пропущений.

У додаткових письмових поясненнях стосовно дотримання строку звернення до суду, ОСОБА_1 додатково посилається на висновки Верховного Суду, зроблені у постановах від 19 січня 2023 року в справі №460/17052/21, від 27 квітня 2023 року в справах №420/14777/22, №300/4201/22, від 28 вересня 2023 року в справі №140/2168/23, від 18 жовтня 2023 року в справі №380/14605/22, і зазначає, що зважаючи на те, що її звільнено з посади члена ВРП за власним бажанням рішенням ВРП від 22 лютого 2022 року №165/0/15-22 та відраховано зі штату ВРП наказом від 23 лютого 2022 року №85-к, при вирішенні питання дотримання нею строку звернення до суду належить керуватися положеннями частини другої статті 233 КЗпП України у редакції, чинній до 19 липня 2022 року.

Так, за приписами частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії (пункти 3, 4 частини першої цієї статті).

Верховному Суду як суду першої інстанції відповідно до частини четвертої статті 22 КАС України підсудні справи, зокрема, щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності Верховної Ради України, Президента України, ВРП, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, рішень, дій чи бездіяльності органів, які обирають (призначають), звільняють членів ВРП, щодо питань обрання (призначення) на посади членів ВРП, звільнення їх з таких посад.

Особливості провадження у справах щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності Верховної Ради України, Президента України, ВРП, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, бездіяльності КМУ закріплені у статті 266 КАС України. Правила цієї статті поширюються на розгляд адміністративних справ, зокрема, щодо: законності дій чи бездіяльності Верховної Ради України, Президента України, ВРП, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України; законності актів ВРП, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (пункти 2, 3 частини першої статті 266 КАС України).

Адміністративні справи, зазначені у пунктах 1-3, 5 частини першої цієї статті, розглядаються у порядку спрощеного позовного провадження Верховним Судом у складі колегії Касаційного адміністративного суду не менше ніж з п`яти суддів (частина друга статті 266 КАС України).

Приписами статті 1 Закону України від 21 грудня 2016 року №1798-VIII «Про Вищу раду правосуддя» (далі - Закон №1798-VIII) визначено, що ВРП є колегіальним, незалежним конституційним органом державної влади та суддівського врядування, який діє в Україні на постійній основі для забезпечення незалежності судової влади, її функціонування на засадах відповідальності, підзвітності перед суспільством, формування доброчесного та високопрофесійного корпусу суддів, додержання норм Конституції і законів України, а також професійної етики в діяльності суддів і прокурорів. ВРП є юридичною особою, видатки на її утримання визначаються окремим рядком у Державному бюджеті України.

ВРП складається з двадцяти одного члена, з яких десятьох - обирає з`їзд суддів України з числа суддів чи суддів у відставці, двох - призначає Президент України, двох - обирає Верховна Рада України, двох - обирає з`їзд адвокатів України, двох - обирає всеукраїнська конференція прокурорів, двох - обирає з`їзд представників юридичних вищих навчальних закладів та наукових установ. Голова Верховного Суду входить до складу ВРП за посадою (частина перша статті 5 Закону №1798-VIII).

Згідно з частиною першою статті 2 Закону №1798-VIII статус, повноваження, засади організації та порядок діяльності ВРП визначаються Конституцією України, цим Законом та Законом України «Про судоустрій і статус суддів».

Відповідно до частин першої та другої статті 21 Закону №1798-VIII на час виконання повноважень члени ВРП з числа суддів та прокурорів відряджаються до ВРП із збереженням за ними посад, які вони обіймали на момент обрання (призначення) членами ВРП. Розмір винагороди члена ВРП встановлюється у розмірі посадового окладу судді Верховного Суду. Розмір винагороди члена ВРП, який є суддею, дорівнює сумі його суддівської винагороди, якщо така сума перевищує розмір посадового окладу судді Верховного Суду. Виплата винагороди членам ВРП провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України.

У статті 3 Закону №1798-VIII визначені повноваження ВРП, зокрема, згідно з пунктом 16 частини першої цієї статті ВРП здійснює функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення своєї діяльності; бере участь у визначенні видатків Державного бюджету України на утримання судів, органів та установ системи правосуддя відповідно до Бюджетного кодексу України.

За правилами частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до частини другої статті 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (абзац перший).

Приписами частини третьої статті 122 КАС України визначено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

У силу норм частини п`ятої статті 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Отже, КАС України передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду для захисту прав, свобод та інтересів особи.

Приписами частин першої та другої статті 233 КЗпП України у редакції, чинній до 19 липня 2022 року, передбачалося, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до місцевого загального суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Законом №2352-IX, який набрав чинності 19 липня 2022 року, внесено зміни до деяких законодавчих актів України, у тому числі до КЗпП України, і відповідно до частин першої та другої статті 233 КЗпП України (у редакції зі змінами, внесеними згідно із Законом №2352-IX) працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

За змістом статті 234 КЗпП України (у редакції, викладеній згідно із Законом №2352-IX) у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (стаття 116), минуло не більше одного року.

Як слідує із матеріалів справи №990/242/23, спір у ній виник у зв`язку з виплатою ОСОБА_1 у період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року винагороди члена ВРП у меншому розмірі, ніж це передбачено, як стверджує позивач, законом, а тому, зважаючи на предмет спору, про порушення свого права ОСОБА_1 мала дізнатися щонайменше у серпні 2020 року, тобто задовго до звільнення з посади члена ВРП.

Разом із тим, позовні вимоги ОСОБА_1 необхідно оцінювати як вимоги про стягнення заборгованості з виплати винагороди члена ВРП, яка (винагорода) охоплюється поняттями «заробітна плата» і «оплата праці» у тому сенсі, яким їх наповнив Конституційний Суд України у Рішенні від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013.

Таким чином, спір про винагороду за виконання обов`язків на посаді члена ВРП набуває ознак трудового спору і, якщо зважити на те, що КАС України не містить норм, які передбачали б строк звернення до адміністративного суду з позовом про стягнення недоотриманої/заборгованої заробітної плати/винагороди, то застосуванню до спірних правовідносин підлягає стаття 233 КЗпП України, яка містить спеціальні для окреслених правовідносин норми, які встановлюють строк звернення до суду за захистом порушеного в матеріальному аспекті права на оплату праці.

ОСОБА_1 з цим позовом звернулася до Суду 29 вересня 2023 року, після того, як була звільнена з посади члена ВРП (згідно з рішенням ВРП від 22 лютого 2022 року №165/0/15-22) та відрахована зі штату ВРП (згідно з наказом в. о. Голови ВРП від 23 лютого 2022 року №85-к).

Тобто на дату звернення позивача до Суду стаття 233 КЗпП України вже діє у редакції, викладеній згідно із Законом №2352-ІХ. Але на дату, коли ОСОБА_1 дізналася про порушення свого права на оплату праці, норми цієї статті передбачали, що звернення до суду з позовом про стягнення належної заробітної плати не обмежується будь-яким строком (частина друга статті 233 КЗпП України у редакції, яка діяла до 19 липня 2022 року).

Із набранням 19 липня 2022 року чинності Законом №2352-ІХ, частини перша та друга статті 233 КЗпП України діють у новій редакції, й аналізуючи положення цієї статті у часових межах існування її юридичних норм (тобто як у її редакції, чинній до 19 липня 2022 року, так і в чинній її редакції) у зіставленні з нормами пункту 1 глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України, згідно із якими під час дії карантину, встановленого КМУ з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину, та з урахуванням висновків Верховного Суду, викладених в ухвалі від 29 листопада 2023 року в справі №990/233/23, обставини якої є аналогічними до обставин справи №990/242/23, необхідно зазначити таке:

- норми частини п`ятої статті 122 КАС України є загальними нормами для правовідносин з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, відносно норм іншого закону, які встановлюють інший строк звернення до суду у спорах, що виникають з цих правовідносин (публічної служби);

- стаття 122 КАС України, зокрема частина п`ята цієї статті, не містить норм, які б регулювали порядок звернення осіб, які перебували (перебувають) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці;

- строк звернення до адміністративного суду з позовом про стягнення заробітної плати (якою за своєю правовою природою є винагорода члена ВРП) визначений у статті 233 КЗпП України, норми якої є для цих (спірних) правовідносин спеціальними відносно приписів частини п`ятої статті 122 КАС України, які є загальними і з них не можна прямо зробити висновок стосовно строків звернення до суду для захисту права на заробітну плату;

- з 19 липня 2022 року для звернення з таким позовом, як цей, до адміністративного суду передбачено тримісячний строк (частина перша статті 233 КЗпП України), відлік якого треба починати з 19 липня 2022 року, тобто з дати набрання чинності Законом №2352-ІХ;

- відтак тримісячний строк для звернення з цим позовом до адміністративного суду завершився 19 жовтня 2022 року, проте на підставі пункту 1 глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України був продовжений до 30 червня 2023 року.

З приводу «продовженого» строку до 30 червня 2023 року для звернення до суду, то зважаючи на доводи сторін у цій частині необхідно зазначити, що карантин на всій території України був установлений Постановою КМУ №211, за пунктом 1 якої (у первинній редакції) карантинні обмеження були запроваджені з 12 березня до 03 квітня 2020 року. З того часу дія карантину безперервно і неодноразово продовжувалася.

Зокрема, на дату звільнення ОСОБА_1 з ВРП (22 лютого 2022 року) та відрахування її зі штату ВРП (23 лютого 2022 року) на всій території України діяв карантин і на той час строк його дії був визначений до 31 березня 2022 року (згідно з Постановою КМУ від 15 грудня 2021 року №1336).

Згодом цей строк був неодноразово змінений згідно з постановами КМУ від 23 лютого 2022 року №229, від 27 травня 2022 року №630, від 19 серпня 2022 року №928, від 23 грудня 2022 року №1423 і таким чином датою його закінчення визначено 30 квітня 2023 року. Востаннє цей строк був продовжений Постановою КМУ від 25 квітня 2023 року №383 до 30 червня 2023 року і згідно з Постановою КМУ №651 карантин припинив дію з 30 червня 2023 року.

У пункті 1 глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України йдеться саме про продовження строків, визначених статтею 233 КЗпП України, й у вимірі обставин цієї справи це має означати, що строки для звернення до суду, які передбачені у статті 233 КЗпП України, були продовжені на строк дії карантину. Тобто якщо під час дії карантину на всій території України існували чи виникли підстави (з якими пов`язується відлік строку) для звернення до суду за вирішенням трудового спору, то строк на це звернення не обмежувався строками, які визначені у статті 233 КЗпП України, а продовжувався на строк дії карантину. З припиненням дії карантину, якщо строк, установлений у статті 233 КЗпП України, був «прив`язаний» до нього, закінчується і строк для звернення до суду за вирішенням трудового спору. Для його поновлення, як умову для відкриття провадження у справі, заявник має пояснити, обґрунтувати причини його пропуску.

ОСОБА_1 з позовом звернулася до Суду 29 вересня 2023 року, тобто через три місяці після того, як Уряд припинив дію карантину на всій території України, і, зважаючи на наведені вище міркування, доводи позивача про те, що строк звернення до суду з цим позовом нею не пропущений, ґрунтуються на помилковому трактуванні норм закону.

Відлік тримісячного строку для звернення з цим позовом до адміністративного суду почався 19 липня 2022 року і мав би закінчитися 19 жовтня 2022 року, якби не положення пункту 1 глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України, на підставі яких цей строк був продовжений до 30 червня 2023 року. Протягом усього цього періоду (з 19 липня 2022 року до 30 червня 2023 року) позивач мала право - у межах строку - звернутися до суду з позовом щодо невиплати їй винагороди члена ВРП за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року.

Щодо доводів ОСОБА_1 про правову невизначеність у контексті звернення до суду під час дії карантину варто зауважити, що строк дії карантину, зокрема кінцева дата, був передбачуваним; цей строк продовжувався заздалегідь і на тривалий час, що забезпечувало таким чином безперервну його дію, починаючи з дати запровадження (12 березня 2020 року) й до дати припинення (30 червня 2023 року). Продовження дії карантину до 30 червня 2023 року відбулося на підставі Постанови КМУ від 25 квітня 2023 року №383, тож на дату прийняття цієї Постанови позивач мала знати, що строк для звернення до адміністративного суду за захистом права на оплату праці продовжений ще на два місяці. На думку колегії суддів, цього строку, в доповнення до періоду, що минув, було достатньо для того, щоб звернутися до суду з цим позовом, тобто правової невизначеності за описаної ситуації, бути не могло.

Аналогічного підходу дотримувався Верховний Суд в ухвалі від 29 листопада 2023 року в справі №990/233/23, обставини якої є аналогічними до обставин справи №990/242/23.

Приписами частини третьої статті 123 КАС України передбачено, що якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Беручи до уваги те, що ОСОБА_1 звернулася до суду з пропуском строку та не заявила клопотання про його поновлення, позовну заяву необхідно залишити без руху та надати позивачу можливість подати клопотання про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду із наведенням поважних причин пропущення цього строку, з урахуванням мотивів, викладених у цій ухвалі.

Керуючись статтями 22, 122, 123, 171, 266 КАС України, Суд

у х в а л и в :

Позовну заяву ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя про визнання протиправними дій та стягнення коштів залишити без руху.

Надати ОСОБА_1 строк у п`ять днів з дня вручення копії цієї ухвали для усунення недоліку позовної заяви, зазначеного у мотивувальній частині ухвали.

Роз`яснити, що у разі невиконання вимог цієї ухвали в установлений судом строк, позовна заява підлягає залишенню без розгляду згідно з частиною третьою статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відкласти слухання справи до 15 лютого 2024 року 11 год 30 хв.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали складено 12 грудня 2023 року.

Суддя-доповідач: О. В. Кашпур

Судді: Ж. М. Мельник-Томенко

О. Р. Радишевська

М. І. Смокович

С. А. Уханенко