Справа № 420/9648/20
Суддя: Турецька І.О.
Дата ухвалення: 2023-12-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 грудня 2023 р.м. ОдесаСправа № 420/9648/20

Перша інстанція: суддя Білостоцький О.В.,

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

судді-доповідача Турецької І. О.,

суддів Шевчук О. А., Шеметенко Л. П.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління ДПС в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20 березня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Одеській області, Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради, Київської районної адміністрації Одеської міської ради про скасування реєстраційного запису, визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог.

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду першої інстанції з позовом до Головного управління ДПС в Одеській області, Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради, Київської районної адміністрації Одеської міської ради, в якому просила:

- скасувати запис №1918 від 11.10.2001 про проведення державної реєстрації фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , проведений Київською районною адміністрацією Одеського міськвиконкому;

- визнати протиправною та скасувати податкову вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-17310-50 від 01.04.2020 на загальну суму 29 293,44 грн.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначає, що 26.05.2020 отримала податкову вимогу ГУ ДПС в Одеській області №Ф-17310-50 від 01.04.2020 про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску, як фізичною особою-підприємцем.

Позивачка стверджує, що не має статусу фізичної особи-підприємця та ніколи не займалася підприємницькою діяльністю, у зв`язку з чим вважає вимогу про сплату боргу зі сплати єдиного внеску безпідставною.

Далі позивачка зауважує, що реєстраційна справа не містить пакету документів, що передбачений законодавством для проведення державної реєстрації фізичної особи підприємця, що свідчить про протиправність внесення запису про таку реєстрацію.

Окрім цього, позивачка посилається на те, що з 2003 року є найманим працівником в Акціонерному банку «Південний» (далі АБ «Південний»), а отже за неї, як за найманого працівника, єдиний внесок сплачував роботодавець.

Стосовно вимоги про сплату заборгованості з єдиного внеску, позивач зазначає, що з огляду на проведення реєстрації фізичної особи-підприємця із порушенням норм законодавства, вимога податкового органу про сплату внеску є протиправною та підлягає скасуванню.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 20 березня 2023 року, ухваленим за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано протиправною та скасовано вимогу ГУ ДПС в Одеській області про сплату боргу (недоїмки) №Ф-17310-50 від 01.04.2020 року.

В задоволенні вимог про скасування запису про проведення державної реєстрації фізичної особи-підприємця, вчинений Київською районною адміністрацією Одеського міськвиконкому, суд відмовив.

Суд стягнув з ГУ ДПС в Одеській області за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 840,50 грн.

Відмовляючи у задоволенні вимог про скасування запису про проведення державної реєстрації фізичної особи-підприємця, суд констатував, що дані про реєстрацію ОСОБА_3 як фізичної особи-підприємця відсутні.

З огляду на наведене, суд визнав, що запис №1918 від 11.10.2001 про проведення державної реєстрації фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 , на час вирішення справи не породжує для позивача жодних правових наслідків та не впливає на її права та інтереси, а отже його скасування не є належним способом захисту прав та інтересів.

Суд першої інстанції визнав, що відповідачами, як суб`єктами владних повноважень, не надані докази на підтвердження отримання ОСОБА_1 статусу фізичної особи-підприємця, шляхом проходження реєстраційних процедур у порядку, визначеному Законом України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» від 15.05.2003 №755-IV (далі - Закон №755-IV).

Суд врахував, що наявність у позивачки на час виникнення спірних правовідносин статусу фізичної особи-підприємця, відповідачами не доведена.

Також суд врахував, що за ОСОБА_1 як за застраховану особу, роботодавець, АБ «Південний», сплачував єдиний внесок.

Отже, виходячи з викладеного, суд дійшов висновку, що вимога про сплату боргу (недоїмки) №Ф-17310-50 від 01.04.2020, адресована позивачці, є протиправною та такою, що підлягає скасуванню.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та відзиву.

В апеляційній скарзі, ГУ ДПС в Одеській області, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, просить рішення суду, в частині задоволення позовних вимог, скасувати та ухвалити нове - про відмову у задоволенні позову в зазначеній частині.

В обґрунтування апеляційної скарги скаржник зазначає, що під час ухвалення рішення суд першої інстанції не врахував, що згідно бази даних інформаційної системи - ОСОБА_1 , 18.10.2001, взята на облік як фізична особа підприємець, та перебуває на обліку в ГУ ДПС в Одеській області, як платник податків за основним місцем обліку.

За твердженням скаржника, відомості щодо внесення рішення фізичної-особи підприємця про припинення підприємницької діяльності з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань в електронному вигляді не надходили, а тому позивачка має сплачувати внесок.

При цьому, скаржник, посилаючись на частину 12 статті 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 року №2464-VI (далі Закон №2464-VI), зазначає, що єдиний соціальний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника.

Отже, скаржник вважає, що складаючи вимогу про сплату боргу, діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому відсутні підстави для задоволення позову.

Позивач своїм процесуальним правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалася.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 КАС України, справа буде розглядатися в порядку письмового провадження, оскільки апеляційна скарга подана на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Фактичні обставини справи.

Згідно довідки від 28.09.2022 №674-22, виданої відділом документального та інформативного забезпечення Управління державної реєстрації юридичного Департаменту Одеської міської ради, ОСОБА_2 11.10.2001 зареєстрована фізичною особою-підприємцем за номером №1918 та відомості про скасування зазначеної реєстрації станом на 28.09.2022 відсутні (т.2 а.с.3).

Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, будь-які відомості щодо реєстрації господарської діяльності фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 відсутні (т. 1 а.с. 40, т. 2 а. с.2, 4).

01 квітня 2020 року ГУ ДПС в Одеській області, відповідно до статті 25 Закону №2464-VI та на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів, сформувало та надіслало на адресу позивачки вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-17310-50 від 01.04.2020 (т. 1 а.с. 33).

Відповідно до вказаної податкової вимоги, станом на 31.01.2020, за ОСОБА_1 рахується заборгованість зі сплати єдиного внеску в сумі 29 293,44 грн.

Згідно інтегрованої картки платника єдиного внеску контролюючий орган нарахував ОСОБА_1 єдиний внесок у розмірі мінімального страхового внеску за 2017 2020 роки, а саме: за звітний 2017 рік - 8 448,00 грн.; за звітний 2018 рік 9 828,72 грн.; за звітний 2019 рік 11 016,72 грн. (т. 1 а. с. 84-86).

Відповідно до відомостей Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного страхування, єдиний внесок за ОСОБА_1 , як за застраховану особу, у розмірі не менше мінімального, за 2017 - 2019 роки сплачував роботодавець АБ «Південний» () (т. 1 а. с. 119-121).

Позивачка, стверджуючи що вона в якості фізичної особи-підприємця не реєструвалась, та вважаючи протиправними запис про проведення державної реєстрації фізичної особи-підприємця протиправним та податкову вимогу, звернулась до суду з даним позовом.

Джерела правового регулювання (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та оцінка суду апеляційної інстанції доводів апеляції і висновків суду першої інстанції.

Відповідно до частини 1 статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів переглядає висновки суду першої інстанції тільки в межах доводів апеляційної скарги та не вступає в обговорення та оцінку рішення суду першої інстанції, в тій частині, яка не оскаржена.

Отже, переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для задоволення апеляції, з огляду на таке.

Відповідаючи на доводи апеляційної скарги, про те, що ОСОБА_1 як фізична особа-підприємець має сплачувати єдиний внесок, а тому складена податкова вимога є правомірною, колегія суддів звертає увагу на те, що єдиний внесок за 2017 - 2020 роки за застраховану особу - ОСОБА_1 сплачував її роботодавець (страхувальник), в особі - АТ «Південний».

Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 року №2464-VI (далі і вище Закон №2464-VI) визначає правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку.

Так пунктами 3 і 10 частини 1 статті 1 Закону №2464-VI надані визначення таким поняттям:

- застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок;

-страхувальники це роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок.

Абзац 2 пункту 1 частини 1 статті 4 Закону №2464-VI визначає, що платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Пункт 4 частини 1 статті 4 Закону №2464-VI визначає, що до платників єдиного внеску віднесено фізичних осіб-підприємців, в тому числі тих, які обрали спрощену систему оподаткування.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 №1774 внесені зміни до Закону №2464-VІ, що діють з 01.01.2017, зокрема, щодо обов`язковості визначення бази нарахування єдиного соціального внеску (далі ЄСВ) у разі неотримання доходу (прибутку) у звітному році або окремому місяці звітного року.

Так, відповідно до абзацу 1 пункту 1 та пункту 2 частини 1 статті 7 Закону №2464-VI (в редакції, чинній з 01.01.2017) єдиний внесок нараховується:

- для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини 1 статті 4 цього Закону, на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;

- для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини 1 статті 4 цього Закону, на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць, у якому отримано дохід (прибуток).

У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому, сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Пункт 3 частини 1 статті 7 Закону №2464-VІ визначає, що єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Положення частини 12 статті 9 Закону №2464-VІ передбачають, що єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника.

З аналізу наведених норм права можна для висновку, що для фізичних осіб-підприємців базою нарахування єдиного внеску є самостійно визначена платниками сума, яка не може бути більшою максимальної величини бази нарахування єдиного внеску та меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Слід зазначити, що Закон №2464-VI не ставить у залежність обов`язок зі сплати єдиного внеску від факту отримання чи неотримання в певному звітному періоді особою, яка провадить незалежну професійну діяльність, доходу (прибутку) від здійснення такої діяльності.

При цьому, Закон №2464-VI звільняє від сплати єдиного внеску лише осіб, які зазначені у пунктах 4 та 5-1 частини 1 статті 4 цього Закону, та отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-ІУ, та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Інших підстав звільнення від сплати єдиного внеску фізичними особами-підприємцями чинним законодавством не передбачено.

В той же час відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї статусу фізичної особи-підприємця Законом № 2464-VI не врегульовані.

Під час дослідження питання стосовно обов`язку, осіб, що зареєстровані як фізичні особи підприємці, проте фактично не здійснюють та не ведуть господарську діяльність та доходи не отримують, та перебувають у трудових відносинах Верховним Судом у постанові від 04.12.2019 по справі №440/2149/19 була викладена наступна правова позиція.

Так, Верховний Суд сформував висновок, відповідно до якого особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником.

В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.

Інше тлумачення норм Закону № 2464-VI щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДФС і зареєстровані як фізичні особи-підприємці (однак господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують), та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

Відповідно до частини 5 статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як правильно установив суд першої інстанції, надана позивачкою до суду копія виписки з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, підтверджує сплату роботодавцем АБ «Південний» єдиного внеску за застраховану особу - ОСОБА_1 протягом спірного періоду (т. 1 а.с. 37-39, 127- 130, 132-164, 203-216).

При цьому, колегія суддів зауважує, що визначальним у контексті цього спору є мета сплати єдиного внеску - отримання особою права на соціальне забезпечення у разі настання страхового випадку.

Позивачці таке право гарантоване за рахунок її участі в системі загальнообов`язкового державного соціального страхування як найманого працівника та сплати єдиного внеску за неї роботодавцем (страхувальником) за основним місцем роботи.

Отже, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність у позивачки обов`язку зі сплати єдиного внеску за спірний період.

З урахуванням викладеного, висновки суду першої інстанції щодо визнання протиправною та скасування вимоги ГУ ДПС в Одеській області, яка адресована ОСОБА_1 про сплату боргу (недоїмки) №Ф-17310-50 від 01.04.2020 є обґрунтованими.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на помилковому тлумаченні норм права, суперечать правовій позиції Верховного Суду та висновків суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до вимог статті 316 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги, якщо суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Доводи апеляційної скарги, на думку колегії суддів, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи по суті.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування правильного по суті рішення суду першої інстанції.

Розподіл судових витрат, відповідно до вимог статті 139 КАС України не передбачений.

Стаття 328 КАС України встановлює право учасників справи, а також осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки на касаційне оскарження рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Водночас пункт 2 частини 5 вказаної статті встановлює, що не підлягають касаційному оскарженню, у тому числі судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Отже, враховуючи, що судом апеляційної інстанції постановлено рішення у справі розглянутої за правилами спрощеного позовного провадження, відсутні підстави для його оскарження в касаційному порядку.

Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 322, 325, 328 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС в Одеській області залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20 березня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Одеській області, Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради, Київської районної адміністрації Одеської міської ради про скасування реєстраційного запису, визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає, за винятком випадків, перелічених у пункті 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Доповідач - суддя І. О. Турецька

суддя О. А. Шевчук

суддя Л. П. Шеметенко

Повне судове рішення складено 13.12.2023.