Справа № 120/13398/23
Суддя: Капустинський М.М.
Дата ухвалення: 2023-12-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/13398/23

Головуючий у 1-й інстанції: Віятик Наталія Володимирівна

Суддя-доповідач: Капустинський М.М.

12 грудня 2023 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Капустинського М.М.

суддів: Сапальової Т.В. Ватаманюка Р.В.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 17 жовтня 2023 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

у серпні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач вважає протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області щодо нарахування та виплати з 17.07.2018 підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, що проживає на території радіоактивного забруднення у розмірі однієї мінімальної заробітної плати.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 17 жовтня 2023 року позов задоволено.

Визнано протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області у нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 підвищення до пенсії, як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному статтею 39 Закону України від 28 лютого 1991 року №796-ХІІ "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області здійснити з 17.07.2018 нарахування та виплату ОСОБА_1 підвищення до пенсії, як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, відповідно до статті 39 Закону України від 28 лютого 1991 року №796-ХІІ "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", у розмірі однієї мінімальної заробітної плати.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 17 жовтня 2023 року скасувати, прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до неповного з`ясування обставин справи і, як наслідок, невірного вирішення справи та прийняття необґрунтованого рішення.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що з 01.01.2015 припинено виплату підвищення непрацюючим пенсіонерам, які проживають в зоні гарантованого добровільного відселення, відповідно до ст.39 Закону №796-XII, у зв`язку з виконанням п.7 Закону України від 28.12.2014 за №76-VIII "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України", відповідно до якого, встановлені до 01.01.2015 доплати непрацюючим пенсіонерам, які проживають у зоні гарантованого добровільного відселення, не нараховуються.

Крім того апелянтом звернуто увагу на положення ст.122 КАС України, з посиланням на те, що в даному випадку заявлені у цій справі позовні вимоги щодо оскарження дій відповідача за період з 17.07.2018 року (в межах шестимісячного строку до моменту звернення до суду) необхідно вважати такими, що заявлені позивачем поза межами визначеного у ст.122 КАС України процесуального строку.

Сьомий апеляційний адміністративний суд, з урахуванням п.7 ч.1 ст.306, ст.307, 311 КАС України, ухвалою від 11 листопада 2023 року вирішив розглядати дану справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

04 грудня 2023 року на адресу Сьомого апеляційного адміністративного суду надійшов відзив від ОСОБА_1 . У поданому відзиві позивач, серед іншого посилається на постанову Верховного Суду у справі №697/121/17 від 20.03.2019 року, у якій зазначено, що виключення з 01.01.2015 року зони посиленого радіоекологічного контролю із переліку радіоактивно забруднених територій не позбавляє статусу потерпілого від Чорнобильської катастрофи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги наявними в матеріалах справи письмовими доказами, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 17 жовтня 2023 року - скасувати, з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, позивач - ОСОБА_1 перебуває на обліку у Головному управлінні Пенсійного фонду у Вінницькій області та отримує пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Відповідно до Посвідчення серії НОМЕР_1 від 21.01.1993, позивач є громадянином, який постійно проживає на території зони посиленого радіоекологічного контролю (категорія 4).

25.07.2023 позивач звернувся до відповідача із заявою, у якій просив нарахувати та виплатити доплату до пенсії, як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення.

Листом відповідач відмовив у здійсненні такої виплати у зв`язку з тим, що з 01.01.2015 відповідно до статті 39 Закону №796-XII виплату підвищення непрацюючим пенсіонерам, які проживають в зоні гарантованого добровільного відселення - припинено, а проживаючим у зоні посиленого радіологічного контролю з 01.01.2015 року не нараховується.

Позивач з відмовою відповідача не погоджується та вважає її протиправною.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не враховано, що позивач має статус особи, яка потерпіла внаслідок Чорнобильської катастрофи, а тому дійшов висновку, що слід зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області здійснити з 17.07.2018 нарахування та виплату ОСОБА_1 підвищення до пенсії, як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, відповідно до статті 39 Закону України від 28 лютого 1991 року №796-ХІІ "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", у розмірі однієї мінімальної заробітної плати.

Надаючи оцінку доводам апеляційної скарги про пропуск позивачем шестимісячного строку звернення до суду, колегія суддів зазначає таке.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24.12.2020 року у справі №510/1286/16-а вказала на те, що у спорах, що виникають з органами Пенсійного фонду України, особа може дізнатися, що її права порушені, зокрема, при отриманні від органу Пенсійного фонду України відповіді (листа-відповіді, листа-роз`яснення) на надісланий запит щодо розміру пенсії, нормативно-правових документів (про правильність/помилковість нарахування розміру пенсії, своєчасність/ несвоєчасність її перерахунку), на підставі яких був здійснений саме такий розрахунок.

У розрізі викладеного, колегія суддів відхиляє посилання відповідача на пропуск позивачем строку на звернення до суду з цим позовом, оскільки не існує строкового обмеження стосовно виплати пенсії у визначеному законодавством розмірі за минулий час, яку особа не отримувала з вини відповідного суб`єкта владних повноважень, тому шестимісячний строк звернення до адміністративного суду, встановлений частиною другою статті 122 КАС у цьому випадку не застосовується.

Переглядаючи оскаржуване судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіряючи дотримання судом першої інстанцій норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування ним норм матеріального права, колегія суддів виходить із наступного.

Виплата підвищення до пенсії, як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, встановлена статтею 39 Закону України від 28.02.1991 №796-XII "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" (далі - Закон України №796).

Статтею 39 Закону №796-ХІІ у редакції, чинній до 01 січня 2015 року, передбачалось, що громадянам, які працюють на територіях радіоактивного забруднення, провадиться доплата в таких розмірах:

- у зоні безумовного (обов`язкового) відселення - три мінімальні заробітні плати;

- у зоні гарантованого добровільного відселення - дві мінімальні заробітні плати;

- у зоні посиленого радіоекологічного контролю - одна мінімальна заробітна плата.

Пенсії непрацюючим пенсіонерам, які проживають на цих територіях, і стипендії студентам, які там навчаються, підвищуються у розмірах, встановлених частиною першою цієї статті. Пенсіонерам, які працюють у зонах радіоактивного забруднення, оплата праці додатково підвищується на 25 процентів від розміру мінімальної заробітної плати.

28.12.2014 прийнято Закон №76-VIII, який набрав чинності 01.01.2015, підпунктом 7 пункту 4 розділу І якого внесено зміни до Закону №796-ХІІ шляхом виключення статей 31, 37, 39 та 45.

Рішенням Конституційного Суду України від 17.07.2018 №6-р/2018 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), зокрема, підпункт 7 пункту 4 розділу І Закону №76-VІІІ. Вирішено, що положення підпункту 7 пункту 4 розділу І Закону №76-VІІІ є неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Тобто, з 17.07.2018 відновила дію редакція статті 39 Закону №796-ХІІ, яка була чинною до 01.01.2015.

Матеріалами справи підтверджено та не заперечується сторонами, що позивач проживає у селі Тартак Чечельницького району Вінницької області.

Перелік населених пунктів, віднесених до зон радіоактивного забруднення затверджено постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 23.07.1991 №106. Відповідно до додатку 1 Переліку село Тартак Чечельницького району Вінницької області, де проживає позивач, віднесено до зони посиленого радіоекологічного контролю.

Згідно з нормами пункту 2 розділу І Закону №76-VIII у статтю 2 Закону №791а-ХІІ внесено зміни, якими абзац 5 частини 2 статті 2 цього закону виключено. Зазначені зміни набрали законної сили з 01.01.2015.

Тобто, з 01.01.2015 стаття 2 Закону №791а визначає такі категорії зон радіоактивного забруднення територій:

1) зона відчуження - це територія, з якої проведено евакуацію населення в 1986 році;

2) зона безумовного (обов`язкового) відселення - це територія, що зазнала інтенсивного забруднення довгоживучими радіонуклідами, з щільністю забруднення ґрунту понад доаварійний рівень ізотопами цезію від 15,0 Кі/км-2 та вище, або стронцію від 3,0 Кі/км-2 та вище, або плутонію від 0,1 Кі/км-2 та вище, де розрахункова ефективна еквівалентна доза опромінення людини з урахуванням коефіцієнтів міграції радіонуклідів у рослини та інших факторів може перевищити 5,0 мЗв (0,5 бер) за рік понад дозу, яку вона одержувала у доаварійний період;

3) зона гарантованого добровільного відселення - це територія з щільністю забруднення ґрунту понад доаварійний рівень ізотопами цезію від 5,0 до 15,0 Кі/км-2, або стронцію від 0,15 до 3,0 Кі/км-2, або плутонію від 0,01 до 0,1 Кі/км-2, де розрахункова ефективна еквівалентна доза опромінення людини з урахуванням коефіцієнтів міграції радіонуклідів у рослини та інших факторів може перевищити 1,0 мЗв (0,1 бер) за рік понад дозу, яку вона одержувала у доаварійний період.

Відтак, з 01.01.2015 зона посиленого радіоекологічного контролю виключена з переліку зон радіоактивного забруднення територій, визначених Законом №791а.

Законом України від 28.12.2014 року №76-VIII виключено, також, статтю 23 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", яка встановлювала компенсації та пільги громадянам, віднесеним до категорії 4.

Рішенням Конституційного Суду України №6-р/2018 від 17 липня 2018 року, яке стало однією з підстав звернення до суду з даним позовом, визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), зокрема, підпункт 2, абзаци перший, другий підпункту 3, підпункт 4, абзаци перший, другий підпункту 5, абзаци перший - четвертий підпункту 6, підпункт 7 пункту 4 розділу I Закону України "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України" від 28 грудня 2014 року № 76-VIII.

При цьому жодні зміни, внесені Законом №76-VIII до Закону №791а-ХІІ "Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи" неконституційними не визнавались.

Таким чином, чинна станом на час звернення позивача до пенсійного органу і на час звернення до суду редакція ст.2 Закону №791а-ХІІ не змінювалась, не виключалась іншими законами та не визнавалась неконституційною.

Відтак, незважаючи на відсутність змін щодо виключення зони посиленого радіоекологічного контролю, внесених до Переліку, застосуванню підлягає саме Закон №791а-ХІІ в редакції зі змінами, внесеними Законом №76-VIII, як такий, що має вищу юридичну силу порівняно з постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 23.07.1991 №106.

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у зразковій справі №580/2371/20 від 23.09.2020.

Відтак, колегія суддів зауважує, що хоча позивач і має статус особи, яка потерпіла внаслідок Чорнобильської катастрофи, попри це не проживає в населеному пункті, який належить до території радіоактивного забруднення, а тому не має права на нарахування та виплату йому підвищення до пенсії, як непрацюючому пенсіонеру, передбаченого ст.39 Закону №796-XII.

Доводи зазначені позивачем у відзиві, щодо наявності у позивача статусу особи, яка потерпіла внаслідок Чорнобильської катастрофи судом не спростовуються, однак колегія суддів акцентує увагу, що ключовим у даному випадку є саме те, що позивач не проживає в населеному пункті, який належить до території радіоактивного забруднення, а тому не має права на нарахування та виплату йому підвищення до пенсії, як непрацюючому пенсіонеру, передбаченого ст.39 Закону №796-XII.

Згідно з положеннями ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно ч.1 ст.317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Отже, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог, що призвело до неправильного вирішення справи, тому рішення суду першої інстанції належить скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Відповідно положень статті 139 КАС України судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області задовольнити повністю.

Рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 17 жовтня 2023 року скасувати.

Прийняти нове рішення, яким в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 - відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Головуючий Капустинський М.М.

Судді Сапальова Т.В. Ватаманюк Р.В.