Справа № 420/8821/23
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2023-12-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 грудня 2023 р.м. ОдесаСправа № 420/8821/23

Головуючий І інстанції: Єфіменко К.С.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Осіпова Ю.В.,

суддів - Косцової І.П., Скрипченка В.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу VLAS ION на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17 липня 2023 року (м.Одеса, дата складання повного тексту рішення - 17.07.2023р.) у справі за адміністративним позовом VLAS ION до Одеської обласної військової адміністрації, Міністерства оборони України в особі Військово-Морських Сил Збройних Сил України, третьої особи - Одеської митниці про визнання протиправним і скасування директив, -

В С Т А Н О В И В:

21.04.2023р. громадянин Молдови ОСОБА_1 ) звернувся до Одеського окружного адміністративного суду із позовом до Одеської ОВА, Міністерства оборони України в особі Військово-Морських Сил ЗСУ та 3-ї особи - Одеської митниці, в якому просив суд:

- визнати протиправною та скасувати директиву командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України від 04.03.2022р. №35 в частині примусового відчуження автомобіля «Opel Vivaro» реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN - код НОМЕР_2 , країна реєстрація Молдова (MD), належного йому, на користь Військово-Морських Сил Збройних Сил України;

- визнати протиправним та скасувати рішення Одеської ОВА від 05.03.2022р. №2152/1/01-45/1724/2-22 в частині примусового відчуження автомобіля «Opel Vivaro» реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN-код НОМЕР_3 / НОМЕР_4 , країна реєстрація Молдова (MD), належного йому, на користь Військово-Морських Сил Збройних Сил України;

- зобов`язати командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України повернути йому автомобіль «Opel Vivaro» реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN - код НОМЕР_2 , країна реєстрація Молдова (MD).

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що на підставі рішення суду був вилучений в порядку ст.511 МК України його автомобіль «Opel Vivaro» р.н. НОМЕР_1 (VIN-код НОМЕР_2 , країна реєстрація Молдова (MD)) та повернуто номер VLAS ION для вивезення транспортного засобу за межі митної території України Проте, відповідно до оскаржуваної директиви та рішення Одеської ОВА вказаний автомобіль був протиправно відчужено на користь Військово-Морських Сил Збройних Сил України.

Представник Одеської ОВА надав до суду першої інстанції письмовий відзив, в якому позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 17 липня 2023 року (ухваленим в порядку спрощеного (письмового) провадження) у задоволенні позову VLAS ION - відмовлено в повному обсязі.

Не погоджуючись із вказаним вище рішенням суду 1-ї інстанції, VLAS ION 14.08.2023р. подав апеляційну скаргу, в якій зазначив про те, що судом, при винесенні оскаржуваного рішення, було порушено норми матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17.07.2023р. та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Ухвалою судді П`ятого апеляційного адміністративного суду від 18.08.2023р. дану апеляційну скаргу - залишено без руху.

Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 05.09.2023р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою позивача та призначено її до розгляду в порядку письмового провадження.

13.09.2023р. матеріали справи надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

13.10.2023р. до суду апеляційної інстанції надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу, у якому Міністерство оборони України заперечувало щодо її задоволення, посилаючись на те, що предметом спору у цій справі є оскарження розпорядження та акта щодо примусового відчуження транспортного засобу позивача, а тому, спір, що виник між сторонами у даній справі, стосується майнових прав VLAS ION та має приватно-правовий характер.

Інші учасники справи, належним чином повідомлені про розгляд даної справи, правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги відповідача, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для її часткового задоволення.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи.

31.12.2021р. державний інспектор відділу митного оформлення №1 митного поста «Білгород-дністровський» Одеської митниці «Маякі-Удобне-Паланка» Плутнікова Л.К. склала протокол про порушення митних правил №6496/50000/21 внаслідок порушення громадянином Молдови VLAS ION приписів ст.380 МК України.

14.06.2022р. постановою Малиновського районного суду м.Одеси у справі №521/7042/22 громадянином Молдови ОСОБА_2 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.6 ст.481 МУ України та накладено стягнення у виді конфіскації автомобілю «Opel Vivaro», реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN-код НОМЕР_2 , країна реєстрація Молдова (MD).

Постановою Одеського апеляційного суду від 04.11.2022р. у справі №521/7042/22 вказану вище постанову районного суду від 14.06.2022р. - скасовано та прийнято нову постанову, якою провадження у справі про притягнення громадянина Молдови ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) до відповідальності за скоєння адміністративного правопорушення, передбаченого ч.6 ст.481 МК України було закрито на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП «у зв`язку із відсутністю у його діях складу адміністративного правопорушення», передбаченого ч.6 ст. 481 МК України.

У зв`язку із вказаною вище постановою Одеського апеляційного суду від 04.11.2022р. вилучений в порядку МК України автомобіль «Opel Vivaro» реєстраційний номер НОМЕР_5 , VIN код НОМЕР_2 , країна реєстрація Молдова (MD) було повернуто громадянина Молдови ОСОБА_2 для його вивезення за межі митної території України.

Однак, на запит представника позивача щодо повернення цього автомобіля власнику, Одеська митниця своїм листом від 21.11.2022р. повідомила про вилучення вказаного автомобіля представником Військової частини НОМЕР_6 Військово-Морських Сил Збройних Сил України.

У подальшому, начальником озброєння командування логістики Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України було надіслано лист від 23.12.2022р. №154/141/428 та Акт про примусове відчуження або вилучення майна разом із додатком від 05.03.2022р., який отримано - 26.12.2022р.

Не погоджуючись із примусовим вилученням зазначеного вище транспортного засобу, позивач звернувся до суду з метою захисту його порушеного права і зобов`язання повернути транспортний засіб.

Вирішуючи справу по суті та відмовляючи у задоволенні позову, суд 1-ї інстанції виходив із необґрунтованості та недоведеності заявлених позовних вимог та, як наслідок, відсутності підстав для їх задоволення.

Однак, колегія суддів, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухвалені оскарженого рішення, виходить із наступного.

Статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій або ж бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових та службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

У контексті завдань адміністративного судочинства, що передбачені у ст.2 КАС України, звернення до суду є способом захисту порушених прав, свобод або законних інтересів позивача. Тому особа повинна довести (а суд - встановити), що їй належать права, свободи або законні інтереси, за захистом яких вона звернулася до суду.

Права, свободи і законні інтереси, які належать конкретній особі (особам) є предметом судового захисту.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення ч.2 ст.55 Конституції України, у своєму рішенні від 14.12.2011р. №19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч.2 ст.3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Згідно з ст.5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або ж законні інтереси, та просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності або ж відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у п.п.1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Так, захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Право на звернення до суду може бути реалізоване у визначеному процесуальним законом порядку, оскільки воно зумовлене дотриманням процесуальної форми, передбаченої для цього чинним законодавством, а також встановленими ним передумовами для звернення до суду.

Судовий захист є одним із найефективніших правових засобів захисту інтересів фізичних та юридичних осіб. Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950р., кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Статтею 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» регламентовано, що судоустрій будується за принципами територіальності, спеціалізації та інстанційності.

Місцеві загальні суди розглядають цивільні, кримінальні, адміністративні справи, а також справи про адміністративні правопорушення у випадках та порядку, визначених процесуальним законом (ч.2 ст.22 вказаного вище Закону).

Критеріями розмежування судової юрисдикції є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Згідно зі ст.19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Визначення поняття суб`єкта владних повноважень міститься у п.7 ч.1 ст.4 КАС України, у відповідності до якої суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова або ж службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, чи наданні адміністративних послуг.

Відповідно до п.п.1,8 ч.1 ст.19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, у спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження; спорах щодо вилучення або примусового відчуження майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності.

У свою чергу, хоча участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою класифікації спору як публічно-правового, однак, сама по собі така участь не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим і відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб згідно з п.10 ч.2 ст.16 ЦК України може бути способом захисту цивільних прав та інтересів.

При цьому, критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у приватноправових правовідносинах, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.

Колегія суддів зазначає, що приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи особистого немайнового інтересу учасника таких відносин. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або ж загрозою порушення приватного права чи інтересу конкретного суб`єкта, що підлягає захисту у спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

До справ адміністративної юрисдикції належать публічно-правові спори, які виникають, серед іншого, з приводу виконання або невиконання органом виконавчої влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою чи службовою особою або іншим суб`єктом публічно-владних управлінських функцій і не обумовлені порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу конкретного суб`єкта, що підлягає захисту у спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин.

У постановах від 23.10.2019р. у справі №352/536/17 та від 06.11.2019р. у справі №756/4477/18 Велика Палата Верховного Суду вказала, якщо особа стверджує про порушення її прав наслідками, що спричинені рішенням суб`єкта владних повноважень, яке вона вважає неправомірним, і такі наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних прав або інтересів цієї особи чи пов`язані з реалізацією нею майнових або особистих немайнових прав чи інтересів, то визнання незаконним вказаного рішення і його скасування є способом захисту відповідних цивільних прав та інтересів.

Як передбачено у ст.ст.316,317,319 ЦК України, право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі, інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майно на власний розсуд. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

За приписами ч.2 ст.353 ЦК України, в умовах воєнного або надзвичайного стану майно може бути примусово відчужене у власника з наступним повним відшкодуванням його вартості.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, військове командування разом із військовими адміністраціями (у разі їх утворення) можуть самостійно або із залученням органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати в межах тимчасових обмежень конституційних прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб, передбачених указом Президента України про введення воєнного стану, заходи правового режиму воєнного стану, до яких, зокрема, відноситься примусове відчуження майна, що перебуває у приватній або комунальній власності, вилучення майна державних підприємств, державних господарських об`єднань для потреб держави в умовах правового режиму воєнного стану в установленому законом порядку та видання про це відповідних документів встановленого зразка.

Згідно зі ст.1 Закону України «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану», у цьому Законі наведені нижче терміни вживаються в такому значенні:

1) примусове відчуження майна - це позбавлення власника права власності на індивідуально визначене майно, що перебуває у приватній або ж комунальній власності та яке переходить у власність держави для використання в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану за умови попереднього або наступного повного відшкодування його вартості.

2) вилучення майна - це позбавлення державних підприємств, державних господарських об`єднань права господарського відання або оперативного управління індивідуально визначеним державним майном з метою його передачі для потреб держави в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану.

Частиною 1 ст.21 ЦК України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства та порушує цивільні права або інтереси.

Таким чином, визнання незаконними рішень суб`єкта владних повноважень може бути також способом захисту цивільного права або інтересу.

Суд першої інстанції, відповідно, розглядаючи справу по суті спірних правовідносин, виходив з того, що між сторонами виник публічно-правовий спір щодо управлінських дій суб`єктів владних повноважень, які спрямовані на припинення права позивача, а тому цей спір було розглянуто адміністративним судом.

Однак, колегія суддів апеляційного суду не може погодитися із таким висновком суду першої інстанції.

Якщо порушенням своїх прав особа вважає наслідки, спричинені рішенням, дією або ж бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних прав чи обов`язків, то такі відносини мають насамперед майновий характер або пов`язаний із реалізацією особою її майнових чи особистих немайнових інтересів, тому визнання незаконними (протиправними) таких рішень суб`єкта владних повноважень є способом захисту цивільних прав та інтересів відповідно до п.10 ст.16 ЦК України.

Відтак, суд апеляційної інстанції констатує, що не є публічно-правовим спір між суб`єктом владних повноважень та суб`єктом приватного права - фізичною особою, у якому дії суб`єкта владних повноважень спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав фізичної особи. У такому випадку - це спір про право цивільне, незважаючи на те, що у спорі бере участь суб`єкт публічного права.

Предметом спору у цій справі є оскарження рішення робочої групи та акта щодо примусового відчуження транспортного засобу позивача, а отже, спір, що виник між сторонами у цій справі, стосується майнових прав позивача та має приватно-правовий характер.

Спірні правовідносини виникли внаслідок прийняття рішення про примусове відчуження майна, яке порушує, на думку позивача, його права, а тому у позивача виникла необхідність захисту свого цивільного права, у зв`язку з чим він мав звернутись до суду із позовом в порядку цивільного судочинства.

Вказаного суд першої інстанції не врахував та при вирішенні питання юрисдикції спору не оцінив належним чином предмет спору та характер спірних правовідносин, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про те, що спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Наведене вище узгоджується із правовим висновком, сформульованим Верховним Судом у постанові від 14.02.2023р. у справі №904/868/22, а також висновками Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 28.06.2023р. у справі №686/8141/22 та Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 13.09.2023р. у справі № 707/1298/22, які, у свою чергу, підлягають врахуванню судом при вирішенні даного спору.

За приписами п.3 ч.1 ст.315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.

Як передбачено ч.1 ст.319 КАС України, судове рішення 1-ї інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно ст.ст.238, 240 цього Кодексу.

Порушення правил юрисдикції адміністративних судів, встановлених ст.19, є обов`язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів апеляційної скарги.

Згідно з п.1. ч.1 ст.238 КАС України, суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої п.1 ч.1 ст.238 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ (ч.1 ст.239 КАС України).

Приймаючи до уваги порушення правил юрисдикції адміністративних судів, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що відповідно до ч.1 ст.319 КАС України, апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду 1-ї інстанції підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі на підставі п.1 ч.1 ст.238 КАС України.

Керуючись ст.ст.238,308,311,315,317,319,321,322,325,329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу громадянина Молдови Vlas Ion - задовольнити частково.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17 липня 2023 року - скасувати, а провадження у справі №420/8821/23 за адміністративним позовом Vlas Ion - закрити.

Роз`яснити позивачу VLAS ION його право на звернення до суду в порядку цивільного судочинства.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено: 11.12.2023р.

Головуючий у справі

суддя-доповідач: Ю.В. Осіпов

Судді: І.П. Косцова

В.О. Скрипченко