Справа № 460/6735/23
Суддя: Кухтей Руслан Віталійович
Дата ухвалення: 2023-12-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2023 рокуЛьвівСправа № 460/6735/23 пров. № А/857/13185/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючого судді : Кухтея Р.В.,

суддів : Носа С.П., Шевчук С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 14 липня 2023 року (ухвалене головуючим-суддею Махаринцем Д.Є. в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження у м. Рівне) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в :

У березні 2023 року ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (далі - ГУ ПФУ, пенсійний орган, відповідач), в якому просив визнати протиправними дії ГУ ПФУ щодо неповного розрахунку стажу роботи судді та не зарахування в стаж роботи на посаді судді час (період) роботи, а саме : 2 роки 6 днів строкової військової служби з 10.11.1968 по 16.11.1970, 2 роки 5 місяців 22 дні половину строку навчання на юридичному факультеті Львівського національного університету ім. І.Франка з 21.07.1971 по 29.06.1976 та зобов`язати відповідача, з урахуванням повного стажу роботи судді, зарахувати йому в стаж роботи на посаді судді спірний час (періоди) роботи.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 14.07.2023 позовні вимоги були задоволені повністю.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ГУ ПФУ подало апеляційну скаргу, в якій через неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права просить його скасувати та прийняти постанову, якою відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог повністю.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що позивачу визначено та виплачується щомісячне довічне грошове утримання в розмірі 80% суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді. При цьому, відсутні підстави для зарахування до стажу роботи судді часу проходження строкової служби в армії та половину строку навчання у вищому навчальному закладі.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Згідно п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні по справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.

З матеріалів справи видно, що позивач є суддею у відставці Дубенського міськрайонного суду Рівненської області та перебуває на обліку в ГУ ПФУ, де отримує щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці.

02.03.2020 ТУ ДСА України в Рівненській області видало довідку №56 на ім`я ОСОБА_1 , відповідно до якої суддівська винагорода, яка враховується при призначенні/перерахунку/щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, з 01.01.2020 складає 113508,00 грн, у тому числі посадовий оклад 63060,00 грн та доплата за вислугу років 50448,00 грн.

Задовольняючи позовні вимоги у повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що невключення відповідачем повного стажу роботи на посаді судді, за умови роботи позивача на посаді судді не менше як 10 років, половини строку навчання за денною формою на юридичних факультетах вищих навчальних закладів та періоду проходження строкової військової служби і врахування відповідачем для встановлення (визначення) розміру щомісячного довічного грошового утримання лише періоду роботи на посаді судді з розрахунку 35 років та обрахунок розміру довічного утримання позивача з розрахунку 80% від суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, є неправомірним.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права та з дотриманням норм процесуального права, а також при повному, всебічному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, виходячи з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст.ст.21, 22 Конституції України, права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними; при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Статтею 64 Конституції України гарантовано, що конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Відповідно до ч.1 ст.126 Конституції України, незалежність і недоторканість суддів гарантується Конституцією і законами України. Підставою для звільнення судді є, зокрема, подання заяви про відставку або про звільнення з посади за власним бажанням.

Згідно ст.130 Конституції України, держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд визначає Закон України Про судоустрій і статус суддів №1402-VIII від 02.06.2016 (далі - Закон №1402).

Згідно ч.1 ст.142 Закону №1402, суддя, який вийшов у відставку, після досягнення чоловіками віку 62 років, жінками - пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, виплачується пенсія на умовах, визначених зазначеним Законом, або за його вибором щомісячне довічне грошове утримання. До досягнення зазначеного віку право на пенсію за віком або щомісячне довічне грошове утримання мають чоловіки 1955 року народження і старші після досягнення ними такого віку :

1) 61 рік - які народилися з 1 січня 1954 року по 31 грудня 1954 року;

2) 61 рік 6 місяців - які народилися з 1 січня 1955 року по 31 грудня 1955 року.

Отже, за вибором судді у відставці може виплачуватися або пенсія згідно ст.26 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування або щомісячне довічне грошове утримання.

До стажу ж роботи на посаді судді, у контексті положень ст.137 Закону №1402, зараховується робота на посаді : судді судів України, арбітра (судді) арбітражних судів України, державного арбітра колишнього Державного арбітражу України, арбітра відомчих арбітражів України, судді Конституційного Суду України; члена Вищої ради правосуддя, Вищої ради юстиції, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України; судді в судах та арбітрів у державному і відомчому арбітражах колишнього СРСР та республік, що входили до його складу.

Також, до стажу роботи на посаді судді зараховується стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді.

При цьому, відповідно до абзацу четвертого пункту 34 Розділу XII Прикінцеві та перехідні положення Закону №1402, судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день їх призначення (обрання).

Обмежень щодо дії цього пункту в часі Законом не встановлено.

У контексті зазначених позивачем підстав позову, зокрема, стосовно неврахування відповідачем до стажу роботи на посаді судді половини строку навчання за денною формою у вищому юридичному навчальному закладі та періоду проходження строкової військової служби, колегія суддів враховує висновки Верховного Суду щодо застосування норм матеріального права у подібних правовідносинах, викладені у постановах від 19.06.2018 по справі №243/4458/17, від 13.11.2019 по справі №521/2593/17, від 05.12.2019 по справі №592/2737/17, від 13.02.2020 по справі №592/5433/17, від 24.03.2020 по справі №559/512/17, від 29.04.2020 по справі №426/12415/16-а та від 15.11.2021 по справі №580/6051/20.

У приведених вище постановах Верховного Суду зазначено, що положеннями Закону України Про Вищу раду правосуддя №1798-VIII від 21.12.2016 були внесені зміни до Закону №1402, зокрема, пункт 34 Прикінцевих та перехідних положень доповнено абзацом четвертим такого змісту : Судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день їх призначення (обрання).

Вказана норма пов`язує визначення законодавства, яке регулює питання обчислення стажу роботи на посаді судді, з часом призначення чи обрання суддею, на чому також акцентовано увагу Верховним Судом у постанові від 19.06.2018 по справі №243/4458/17.

Згідно ч.1 ст.120 Закону України Про судоустрій і статус суддів №2453-VI від 07.07.2010 (далі - Закон №2453) (у редакції, чинній на час звільнення позивача з посади судді), суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається ст.135 цього Закону, має право подати заяву про відставку.

Згідно ст.135 Закону №2453, до стажу роботи на посаді судді зараховується робота на посаді : судді судів України, арбітра (судді) арбітражних судів України, державного арбітра колишнього Державного арбітражу України, арбітра відомчих арбітражів України; члена Вищої ради юстиції, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України; судді у судах та арбітрів у державному і відомчому арбітражах колишнього СРСР та республік, що входили до його складу.

До стажу роботи, що дає судді Конституційного Суду України право на відставку і виплату вихідної допомоги, зараховується також стаж іншої практичної, наукової, педагогічної роботи за фахом та стаж державної служби.

Водночас, відповідно до п.11 Перехідних положень Закону №2453, судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день набрання чинності цим Законом.

До набрання чинності Законом №2453 спірні правовідносини регулювались Законом України Про статус суддів №2862-ХІІ від 15.12.1992 (далі - Закон №2862), який діяв станом на день призначення позивача на посаду судді.

Відповідно до ч.1 ст.43 Закону №2862, кожен суддя за умови, що він працював на посаді судді не менше 20 років, має право на відставку, тобто на звільнення його від виконання обов`язків за власним бажанням або у зв`язку з закінченням строку повноважень.

Згідно ст.1 Указу Президента України №584/95 від 10.07.1995 Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів (чинного на день призначення позивача на посаду судді), до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років, зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах та період проходження строкової військової служби.

Отже, законодавством, яке діяло на момент набрання чинності Законом №2453, було передбачено право судді на зарахування до стажу, що дає право на відставку та одержання щомісячного довічного грошового утримання за умови роботи на посаді судді не менше як 10 років, половини строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах, на юридичних факультетах вищих навчальних закладів та календарного періоду проходження строкової військової служби.

З матеріалів справи видно, що згідно записів трудової книжки та Указу Президента України №846/98 від 05.08.1998 позивач вперше був призначений суддею Дубенського районного суду та приступив до виконання обов`язків судді з 01.09.1998.

16.07.2015 постановою Верховної Ради України №636-VII ОСОБА_1 було звільнено з посади судді Дубенського міськрайонного суду у відставку, а 12.08.2015 наказом голови Дубенського міськрайонного суду відраховано зі штату суду.

Отже стаж роботи позивача на посаді судді Дубенського міськрайонного суду Рівненської області з 01.09.1998 по 16.07.2015 становить 16 років 10 місяців 15 днів.

Згідно записів трудової книжки, позивач проходив службу в органах прокуратури Рівненської області на слідчо-прокурорських посадах у період з 29.071976 по 31.08.1988, що становить 22 роки 1 місяць 2 дні.

Відповідно до записів військового квитка № НОМЕР_1 та записів трудової книжки проходив строкову службу в армії з 10.11.1968 по 16. 11.1970, що становить 2 роки 6 днів.

Згідно диплому А-11 № НОМЕР_2 та записам трудової книжки, позивач проходив навчання на юридичному факультеті денної форми навчання Львівського національного університету ім. І.Франка у період з 21.07.1971 по 29.06.1976, половина якого становить 2 роки 5 місяців 22 дні.

Отже до стажу роботи позивача на посаді судді, який складає 38 років 10 місяців 17 днів (з яких : 16 років 9 місяців 15 днів на посаді судді, 22 роки 1 місяць 2 дні робота в органах прокуратури) слід зарахувати 2 роки 6 днів строкової служби в армії та два роки п`ять місяців 22 дні навчання у вищому навчальному закладі, а всього 4 роки 5 місяців 22 днів.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що стаж роботи позивача на посаді судді, який дає йому право на відставку та обчислення розміру довічного грошового утримання судді у відставці становить повних 43 роки 3 місяці 5 днів.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що виходячи зі стажу роботи позивача щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці відповідно до вимог ч.3 ст.142 Закону №1402 має обраховуватися та складати 96% від грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді (113508 х 96% =108967,67 грн).

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України та ст.17 Закону України Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини, суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського Суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерела права.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив ЄСПЛ у справі Проніна проти України (рішення від 18.07.2006).

Зокрема, у пункті 23 рішення ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.

Так, у рішенні від 10.02.2010 у справі Серявін та інші проти України ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorija v. Spain) від 09.12.1994). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland) від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі Гірвісаарі проти Фінляндії (Hirvisaari v. Finland) від 27.09.2001).

Інші зазначені в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Згідно ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення ухвалене відповідно до норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, які не спростовані доводами апеляційної скарги, у зв`язку з чим відсутні підстави для її задоволення.

Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.3 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому судове рішення, постановлене за результатами апеляційного перегляду в касаційному порядку оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу.

Керуючись ст.ст.12, 308, 311, 315, 316, 321, 325, 328, 329 КАС України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 14 липня 2023 року по справі №460/6735/23 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. В. Кухтей
судді С. П. Нос
С. М. Шевчук