Справа № 420/25859/23
Суддя: Бездрабко О.І.
Дата ухвалення: 2023-12-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2023 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Бездрабка О.І.,

при секретарі - Собчук Є.В.,

за участю:

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - Соколова Д.С.,

перекладача - Нікішова О.О.,

представника відповідача - Половенка В.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення,

встановив:

ОСОБА_6 (далі - позивач), яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , звернулася з позовною заявою до Державної міграційної служби України (далі - відповідач), в якій просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 20.07.2023 р. № 119-23, яким ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно ОСОБА_6 та неповнолітніх ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що у вересні 2022 року звернулась до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою про надання захисту в Україні. Рішенням Державної міграційної служби від 20.07.2023 р. № 119-23 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Позивач вважає таке рішення необґрунтованим, незаконним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки відповідачем не враховано існування ризику переслідування позивача через релігійні переконання. Вказує, що є громадянкою Таджикистану, за віросповіданням є мусульманкою-сунніткою. Через дотримання релігійних канонів, а саме: носіння хіджабу, позивач зазнавала дискримінації та осуду під час навчання у школі від вчителів. Позивач побоюється, що у випадку повернення до Таджикистану вона може бути ув`язнена через слідування норм ісламу, закликами до сповідування норм ісламу та носіння хіджабу в публічних місцях. Також в разі повернення в країну походження, позивач може стати жертвою свавільного насилля та жорсткого поводження.

Ухвалою від 28.09.2023 р. відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче засідання на 30.10.2023 р. о 10:00 год. та надано відповідачу п`ятнадцятиденний строк для подачі відзиву на позовну заяву.

13.10.2023 р. від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого просить відмовити в задоволенні позову. Вказує на те, що співробітниками міграційної служби проведено аналіз наданої позивачем інформації та документів і встановлено, що позивач не має обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Позивач не змогла належним чином обґрунтувати заяву про набуття міжнародного захисту в контексті наявності в неї ознак, передбачених п.п.1, 13 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". Твердження позивача носять загальний характер, не містять належної аргументації та деталізації, суперечливі та непослідовні. Також, позивач не змогла повідомити обставини, які б вказували, що причини її виїзду за межі країни громадянської належності пов`язані з ймовірними переслідуваннями за ознаками визначення статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. Додатково, позивач не надала належного обґрунтування ймовірним побоюванням стосовно існування загрози для її життя та безпеки у випадку повернення на Батьківщину. Незважаючи на висловлену потребу у міжнародному захисті, позивач звернувся із заявою про набуття міжнародного захисту лише 19.09.2022 р., тобто через 6 років після потрапляння на територію України та перебування на території України у якості нелегального мігранта. Тому звернення позивача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до ГУ ДМС в Одеській області не обумовлене потребою у міжнародному захисті, а в свою чергу, пов`язане лише з бажанням легалізації власного перебування.

Протокольною ухвалою від 30.10.2023 р. підготовче судове засідання відкладено на 13.11.2023 р. на 11:00 год.

Ухвалою від 06.11.2023р. внесено виправлення в ухвалу від 28.09.2023 р.

Протокольною ухвалою від 13.11.2023 р. підготовче судове засідання відкладено на 28.11.2023 р. на 10:30 год.

22.11.2023 р. від позивача надійшла відповідь на відзив, в якому заперечив проти доводів та аргументів, викладених у відзиві. Вказує, що відповідач не виконав обов`язків, покладених на нього Законом, не збирав належним чином та не аналізував навіть тих даних щодо ситуації в країні належності, які наявні у відкритих джерелах, підійшов до розгляду заяви позивача формально і упереджено, залишив поза увагою ряд важливих тверджень. Зокрема, вказує, що у позивача наявні сторінки у соціальних мережах "Інстаграм" та "Однокласники", на яких вона публікує та поширює інформацію на релігійну тематику, через що брата позивача допитували представники правоохоронних органів Таджикистану.

Ухвалою від 28.11.2023 р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 04.12.2023 р. на 14:00 год.

У судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві та відповіді на відзив.

Представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог з вказаних у відзиві підстав.

Дослідивши наявні у справі докази, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є громадянкою Таджикистану. На момент виїзду з країни громадянської належності постійно проживала у м. Душанбе. За національністю належить до таджиків, за віросповіданням мусульманка. Рідна мова таджицька, позивач також вільно володіє узбецькою та російською мовами.

За сімейним станом з 11.06.2010 р. заміжня (релігійний шлюб) за гр. Таджикистану ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , з яким має спільних неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3

10.06.2010 р. позивач вибула із Таджикистану до москви (рф), на підставі паспортного документу гр. Таджикистану. В травні 2012 року позивач разом з чоловіком поверталась до Таджикистану, після чого в серпні 2012 року виїхали до рф, де проживали до 2013 року. У 2013 році позивач разом з родиною вибула авіарейсом москва (рф) - Сімферополь (Україна), легально. Проживала разом з чоловіком та дітьми в селі Новокленова, Білогірського району, Автономна Республіка Крим до 2016 року. Влітку 2016 року позивач разом з родиною вибула авіарейсом Сімферополь-москва, після чого маршрутним таксі із сполученням москва-Херсон в`їхала до України.

Починаючи з 2016 року позивач перебувала на території України незаконно, без документів на право проживання.

19.09.2022 р. стосовно позивача складено протокол про адміністративне правопорушення за фактом порушення міграційного законодавства серії та номеру ПР МОД 008874 та постановою про накладення адміністративного стягнення від 19.09.2022 р. серії та номеру ПН МОД 008953 притягнуто до адміністративної відповідальності, накладено штраф в розмірі 1700 гривень.

19.09.2022 р. позивач звернулась до управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області з заявою про набуття статусу біженця або додаткового захисту.

Як вбачається із заяви-анкети про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 19.09.2022 р. та позовної заяви позивача, підставою для звернення із вказаною заявою зазначено необхідність отримання документів для легального перебування на території України та ризик переслідування позивача у зв`язку з релігійними переконаннями.

Згідно анкетування від 19.09.2022 р., протоколів співбесід від 30.09.2022 р. та 04.10.2022 р. позивач зазначає, що почала сповідувати ОСОБА_8 ще з дитинства, повністю дотримуватися Ісламу та носити хіджаб почала з 12 років. Виїзд за межі країни громадянської належності був обумовлений одруженням (релігійний шлюб) із чоловіком гр. Таджикистану ОСОБА_9 , який на той час проживав у рф. Позивач наразі не бажає повертатися до країни громадянської належності через свою релігійність, пояснює це неможливістю носити хустку так як це забороняється в школах Таджикистану. Також позивач заявляє на відсутність свободи слова в країні громадянської належності. Крім цього, вказує на публікації у власних сторінках в соціальних мережах "Інстаграм" та "Однокласники", як причину можливих проблем з представниками правоохоронних органів.

Наказом Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління ДМС в Одеській області Державної міграційної служби України № 194 від 05.10.2022 р. "Про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту" наказано здійснити оформлення документів для вирішення питання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянці ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_4 та її неповнолітнім дітям ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Наказом Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління ДМС в Одеській області Державної міграційної служби України № 238 від 05.12.2022 р. "Щодо продовження строку розгляду заяви для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту" наказано відповідно до ч.6-9, 11 ст. 9 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" продовжити строк розгляду заяви для вирішення питання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянці ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_4 та її неповнолітнім дітям ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 до отримання відповідей з органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та обєднань громадян, які можуть сприяти всебічному розгляду заяви та встановленню справжніх фактів стосовно особи, тощо.

Згідно листа Управління Служби безпеки України в Одеській області від 15.12.2022 р. № 5100.5.2.-8223/51.3-22 управління заперечує щодо надання позивачу статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту в Україні.

Згідно протоколів співбесід від 18.04.2023 р., 05.06.2023 р. та 08.06.2023 р. позивач повідомила про допит її рідного брата, який після початку війни 24.02.2023 р. виїхав з України до Таджикистану, представниками КГБ стосовно коментаря позивача в соціальній мережі "Однокласники" під дописом із новинами, зміст якого був у тому, що Президент Таджикистану не піклується про свій народ, і народ від цього страждає. Також позивач повідомила, що єдиною причиною виїзду з Таджикистану було заміжжя, про відсутність труднощів через носіння хіджабу під час повернення до Таджикистану у 2012 році, а також будь-яких проблем у її рідних через сповідування ісламу на території Таджикистану. Сама позивач не зазнавала переслідувань у країні громадянської належності через віросповідання, мала змогу вільно вивчати релігійну літературу, відвідувати релігійні установи. Крім того, позивач не обіймала вищі релігійні чини на території Таджикистану, не перебувала у складі спеціалізованих ісламських релігійних груп, що, зокрема б, перебували в опозиційному відношенню до органів державної влади країни громадянської належності, не була учасницею міжрелігійних та міжетнічних конфліктів на території Таджикистану та мала можливість вільного переміщення країною громадянської належності.

Відповідно до висновку ДМС України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 16.06.2023 р. по справі №2022ОD0069, за результатами розгляду матеріалів особової справи громадянки Республіки Таджикистан, ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 відповідачем відповідно до ст. 10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" встановлено, що в позивача відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань на території Таджикистану. Відповідно до п.13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", не виявлено фактів загрози життю, безпеці чи свободі в країні громадянської належності (Таджикистну) через побоювання застосування смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини. Тому факти, повідомлені заявницею стосовно власних переслідувань в країні громадянської належності не можуть бути підставою для визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, що водночас не позбавляє її права залишитись в Україні у разі наявності інших правових підстав.

Рішенням Державної міграційної служби України від 20.07.2023 р. № 119-23 "Про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту" відмовлено громадянці ОСОБА_10 , яка діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вважаючи дане рішення протиправним, позивач звернулася до суду з позовною заявою про його скасування.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд виходить з наступних приписів законодавства.

Положеннями ч.2 ст.19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст.26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. Іноземцям та особам без громадянства може бути надано притулок у порядку, встановленому законом.

Відповідно до ст.14 Загальної декларації прав людини 1948 року, кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Пунктами 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісара ООН у справах біженців, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08.07.2011 р. № 3671-VI (далі - Закон № 3671-VI).

Згідно із п.п.1, 13 ч.1 ст.1 Закону № 3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до абз.5 ст.6 Закону № 3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.1 чи 13 ч.1 ст.1 цього Закону, відсутні.

Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах. Згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 р. та Протоколом щодо статусу біженців 1967 р.), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 р. та ст.1 Закону № 3671-VI поняття "біженець" включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 р., а саме: расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

При цьому "побоювання стати жертвою переслідувань" складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи "побоювання". "Побоювання" є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальна інформація по країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Крім того, Директива Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту" від 27.04.2004 р. № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Таким чином, особа, яка звертається із заявою про надання, їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту має довести, що її побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань є обґрунтованими, або її життю, безпеці чи свободі в країні походження загрожує небезпека і вона не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Як свідчать матеріали справи, підставою для звернення до міграційної служби від 19.09.2022 р. про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стали необхідність отримання документів для легального перебування на території України та неможливість повернення до Таджикистану через ризик переслідування позивача у зв`язку з релігійними переконаннями.

У заяві про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби у правдивості своїх фактичних тверджень.

Судом встановлено, що виїзд позивача з Таджикистану не пов`язаний із обґрунтованими побоюваннями зазнати переслідування за конвенційними ознаками визначення статусу біженця або ж побоюваннями зазнати серйозної шкоди, а був обумовлений зміною сімейного стану позивача - укладенням релігійного шлюбу.

За матеріалами особової справи встановлено, що ні шукач захисту, ані її рідні, не зазнавали та не зазнають переслідування за ознаками віросповідання, а також громадянства, національності, етнічної належності. Позивач не обіймала вищі релігійні чини на території Таджикистану, не перебувала у складі спеціалізованих ісламських релігійних груп, що, зокрема б, перебували в опозиційному відношенню до органів державної влади країни громадянської належності, не була учасницею міжрелігійних та міжетнічних конфліктів на території Таджикистану та мала можливість вільного переміщення країною громадянської належності, мала змогу вільно вивчати релігійну літературу та відвідувати релігійні установи.

Суд критично оцінює аргументи позивача щодо можливого зазнання нею у зв`язку з релігійними переконаннями, зокрема, через сповідування та заклик до Ісламу, носіння хіджабу, оскільки в процесі вивчення ІКП щодо правил носіння жінками-мусульманками релігійного вбрання встановлено, що у Таджикистані дійсно введено заборони щодо носіння хіджабу. Однак, слід зауважити, що обмеження носіння у громадських місцях релігійного жіночого вбрання, яке приховує обличчя або контури, введено не лише у Таджикистані. У контексті посилення боротьби із загрозою тероризму, а також у зв`язку із встановленням певних правил носіння одягу подібна практика існує також і в інших країнах, у тому числі деяких розвинених демократичних країнах Західної Європи, де не вважається дискримінацією. Крім цього, в процесі вивчення ІКП щодо Республіки Таджикистан не знайдено інформацію про випадки ув`язнення або жорстокого поводження з жінками через носіння хіджабу, або сповідування ісламу.

Також, як підставу можливого переслідування позивача вказувала публікації у соціальних мережах "Інстаграм" та "Однокласники" інформації на релігійну тематику, через що брата позивача допитували представники правоохоронних органів Таджикистану. На підтвердження даного факту в позивачем надано скріншот коментаря з аккаунту "ум мул мубин замужем" в соціальній мережі "Однокласники" під новинним дописом, зміст якого був у тому, що Президент Таджикистану не піклується про свій народ, і народ від цього страждає.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду у справі № 826/1053/17 від 04.12.2019 р. (про стандарти доказування): ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами, і загальна правдоподібність яких є достатньою.

Побоювання особи є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї в її країні. Ситуація у країні походження є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Побоювання можуть ґрунтуватися не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової, соціальної чи політично групи тощо).

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ України тощо.

Як міжнародно-правові норми, так і положення законодавства України, що регулює питання надання особі статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, не визначають конкретну кількість випадків з аналогічними або зі схожими обставинами, що має викликати в особи, яка звертається за захистом до міграційної служби, побоювання настання негативних наслідків для неї в країні походження. Відтак достатньо лише наявності правдоподібної інформації про таку можливість, наданої заявником, що ґрунтується як на його особистому припущенні, так і на отриманих відомостях з якнайбільшої кількості джерел, використаних органом влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, в процесі розгляду ним заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Наявні документи й матеріали повинні бути всебічно вивчені та оцінені як щодо вирішення питання про надання статусу біженця, так і питання про визнання особою, яка потребує додаткового захисту. Як міжнародно-правові норми, так і положення законодавства України, що регулює питання надання особі статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, не визначають конкретну кількість випадків з аналогічними або зі схожими обставинами, що має викликати в особі, яка звертається за захистом до міграційної служби, побоювання настання негативних наслідків для неї в країні походження. Тому достатньо лише наявності правдоподібної інформації про таку можливість, наданої заявником, що ґрунтується як на його особистому припущенні, так і на отриманих відомостях із якнайбільшої кількості джерел, використаних органом влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, у процесі розгляду ним заяви про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту. Іншими словами, наявні документи та матеріали повинні бути всебічно вивчені й оцінені і щодо вирішення питання про надання статусу біженця, і питання про визнання особою, яка потребує додаткового захисту.

Аналогічна позиція висловлена у Постанові Верховного у справі № 815/4322/16 від 13.03.2020 р.

Суд зазначає, що наданий скріншот не дає змогу ідентифікувати коментар як такий, що належить позивачу, крім того зміст останнього не є публічним закликом до насильницької зміни чи повалення конституційного ладу, захоплення державної влади, зміни території країни, а також не пов`язаний з розпалюванням національної чи релігійної ворожнечі, що цілком обґрунтовано могло б стати причиною переслідувань автора зі сторони країни громадянської приналежності, а є помірною суб`єктивною критикою автора щодо результативності виконання Президентом Таджикистану своїх обов`язків. Інших доказів на підтвердження публічної діяльності позивача, яка може стати підставою для переслідувань через віросповідання до суду не надано. Також позивачем не надано доказів на підтвердження факту допиту її брата працівниками правоохоронних органів щодо її публікацій у соціальних мережах.

Таким чином, суд приходить до висновку, що оскільки побоювання, які виникли у позивача мають суто суб`єктивний характер і не підтверджені жодними документальними даними, принцип сумніву на користь позивача застосуванню не підлягає.

Також, суд враховує, що відповідно до положення ст.5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", якою визначено порядок звернення особи із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в п.1 чи 13 ч.1 ст.1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Згідно з п.22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25.06.2009 р. № 1 "Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів пов`язаних щодо перебування іноземця та особи без громадянства в Україні", варто враховувати, що значна тривалість проміжків часу між: виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Відповідної правової позиції дотримується Верховний Суд України в постановах від 06.08.2020 р. у справі № 420/3327/19, від 16.02.2018 р. у справі № 825/608/17, від 11.10.2018 р. у справі № 815/1892/17.

Судом встановлено, що позивач вперше потрапила на територію України (м.Сімферополь) легально в 2013 році, та надалі нелегально в 2016 році до м.Херсон, однак вперше за захистом звернулася лише 19.06.2022 р., тобто після тривалого проживання в Україні.

Суд зауважує, що при прямій і дійсній загрозі життю особи, яка претендує на статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, звернення без зволікань до міграційного органу є виправданим такою небезпекою. Таким чином, тривалість проміжків часу між нелегальним перетином кордону України та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, також свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Крім того, суд враховує, що позивач не зверталась за захистом в країні транзитного перебування (рф), яка є безпечною країною для проживання, а також влітку 2012 року поверталась до Таджикистану, де не зазнавала жодних переслідувань через своє віросповідання.

З огляду на наведене, суд прийшов до висновку про недоведеність факту, що перебування позивача у країні походження або повернення до неї реально загрожує її життю з підстав переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань, оскільки позивачем не було надано відомостей про утиски в країні походження та доказів на підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування, не доведено існування реальних умов для визнання її біженцем.

Водночас, позивачем також не надано доказів, які б дали змогу дійти висновку, що вона підпадає під визначення особи, яка потребує додаткового захисту, тобто, змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього насильницьких дій чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання в країні походження, або ж серйозної особистої загрози життю особи з причин недиференційованого насилля в умовах внутрішнього збройного конфлікту.

В матеріалах особової справи позивача відсутні факти або обставини, які надають підстави вважати, що після повернення до країни громадянської належності щодо позивача можуть застосувати смертну кару, тортури, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширене насильство в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і, що вона не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань. Судом встановлено, що позивач не притягалась до адміністративної чи кримінальної відповідальності на території Таджикистану, у внутрішньому або міжнародному розшуку не перебуває. Також в регіоні попереднього постійного проживання особи відсутні відкриті збройні конфлікти, які можуть породжувати ситуації загальнопоширеного насильства.

За таких обставин, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про визнання протиправним та скасування рішення Державної міграційної служби України від 20.07.2023 р. № 119-23, яким ОСОБА_11 , що діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно ч.1 ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Приписами ч.1 ст.77 КАС України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч.2 ст.77 КАС України).

Положеннями ч.1 ст.90 КАС України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Отже, з урахуванням вищенаведеного, суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог позивача.

Керуючись ст.ст.9, 14, 73-78, 90, 143, 242-246, 250, 255 КАС України, суд -

вирішив:

Відмовити в задоволенні позовної заяви ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ), яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , до Державної міграційної служби України (01001, м.Київ, вул.Володимирська, буд.9, ) про визнання протиправним та скасування рішення.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 12.12.2023 р.

Суддя О.І. Бездрабко