Справа № 280/4089/23
Суддя: Сафронова С.В.
Дата ухвалення: 2023-12-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

11 грудня 2023 року м. Дніпросправа № 280/4089/23

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Сафронової С.В. (доповідач),

суддів: Чепурнова Д.В., Іванова С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 14 серпня 2023 року

у адміністративній справі № 280/4089/23 за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет позову, на стороні відповідача Управління державної міграційної служби України в Запорізькій області про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 14 серпня 2023 року задоволено частково адміністративний позов частково та визнано протиправним і скасовано рішення Державної міграційної служби України від №19145 від 19 травня 2023 року про відмову у визнанні особою без громадянства ОСОБА_1 , а також зобов`язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 26.07.2022 № про визнання особою без громадянства, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у даному рішенні.

Державною міграційною службою України оскаржено рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 14 серпня 2023 року в апеляційному порядку в частині визнання протиправним та скасування рішення ДМС від №19145 від 19 травня 2023 року про відмову у визнанні особою без громадянства ОСОБА_1 та зобов`язання ДМС повторно розглянути заяву Новік Василівни від 26.07.2022 № про визнання особою без громадянства з урахуванням правової оцінки, наданої судом у даному рішенні, зважаючи на не належну оцінку доказам, які встановленні під час перевірки справи про визнання особою без громадянства. Вважає, що судом першої інстанції ухвалено рішення без всебічного та об`єктивного дослідження доказів у цій справі, і порушення норм процесуального права, що призвело до неправильних висновків щодо суті спору, у зв`язку з чим просить скасувати рішення суду та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга відповідача мотивована тим, що ДМС в межах повноважень були здійсненні всі необхідні та можливі заходи, але міграційна служба була позбавлена можливості здійснити заходи щодо збору певної інформації зважаючи на надані заявницею неправдиві відомості про себе.

Відповідач звертає увагу, що під час розгляду даної справи відповідач не акцентував увагу на незаконності перебування ОСОБА_1 на території України, а зазначав, що в даному випадку дата перебування заявниця на території російської федерації та дата в`їзду на територію України має значення, оскільки за певних обставин особа може розглядатись як громадянка рф в силу дії Законів «Про порядок вирішення питань, пов`язаних з виходом союзних республік зі складу СРСР», «Про громадянство російської федерації» та «Про громадянство України», оскільки мала громадянство колишнього СРСР та надала суперечливі відомості, які не дають змогу перевірити можливу інформацію її проживання на території України на час прийняття та набрання законної сили вказаних законів, а перевірити належність ОСОБА_1 до громадянства рф не має можливості у зв`язку із розірванням дипломатичних стосунків між Україною та російської федерацією.

Зокрема, відповідач вказує, що позивач при зверненні до міграційної служби надала свідоцтво про народження сина, документи про отриману ОСОБА_2 освіти та свідоцтво про смерть громадянина ОСОБА_3 , але не надала жодного документу, яким би посвідчувалася її особа, у зв`язку з чим співробітники Шевченківського відділу УДМС у Запорізький області прийнявши заяву здійснили заходи передбачені Порядком № 317 стосовно ідентифікації її особи, а саме, отримали підписану ОСОБА_1 її біографію та пояснення, з яких вбачається, що мати заявниці ОСОБА_4 народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 в Івано Франківській області, а сама заявниця народилась на території Республіки Казахстан. Разом із батьками та молодшою сестрою ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , заявниця у період з 1965 по 1983 рік. проживала в Республіці Казахстан за адресою: АДРЕСА_1 , у 1981 році ОСОБА_1 була документована у м. Кокчетав паспортом громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року, а після закінчення школи у 1983 році заявниця вступила до фізкультурного технікуму м. Ленінград та була зареєстрована у гуртожитку технікума. У 1986 році заявниця зареєструвала шлюб з громадянином ОСОБА_6 , 1964 р.н., і зі слів заявниці, вона не змінювала прізвище при реєстрації шлюбу, стверджує, що була зареєстрована в АДРЕСА_2 . За поясненнями заявниці вона разом із чоловіком у 1991 році чи 1992 (з автобіографії) прибула на територію України по паспорту громадянина СРСР зразка 1974 року та оселилась у місті Харків, а у 1992 році її чоловік, з яким вона не розлучилася, повернувся до Російської Федерації, а вона сама переїхала у м. Запоріжжя до громадянина України ОСОБА_7 та проживала за адресою: АДРЕСА_3 або 25. За твердження позивача, на її звернення у 2021 році до генерального консульства російської федерації в Україні щодо перевірки належності до громадянства рф вона не отримала відповіді,

Оскільки наявна інформація ОСОБА_1 містила неточності, не розкривала деякі необхідні подробиці з біографії, в Департаменті у справах іноземців та осіб без громадянства ДМС України виникла необхідність у проведенні співбесіди, відповідно до чого до УДМС у Запорізькій області надавались відповідні доручення.

Відповідач вказує про необгрунтованність висновку суду щодо нездійснення збору інформації з місця народження особи, оскільки до Посольства Республіки Казахстан направлявся запит про належність ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до громадянства Казахстану, але згідно відповіді Посольства Республіки Казахстан указані особи не є громадянами Республіки Казахстан. При перевірці твердження ОСОБА_1 про отримання нею у 2000 році листа та рішення суду про те, що в російській федерації вона визнана безвісті зниклою та знятою з реєстраційного обліку, але не забрала з юридичної консультації вказані документи вона, відповідачем встановлено, що за адресою юридичної консультації Шевченківського району міста Запоріжжя знаходиться офіс приватного адвоката, який не володіє інформацією щодо звернення ОСОБА_1 . Перевірити факт в`їзду заявниці на територію України у 1991 році чи у 1992 році, або в інший період не є можливим, через те, що відповідні відомості мають обмежений термін зберігання, а згідно перевірки даних Державного реєстру актів цивільного стану, вказана заявницею інформація підтвердження не знайшла, що свідчить про надання заявницею свідомо неправдивих відомостей.

Також відповідач вказує на значні розбіжності стосовно втрати ОСОБА_1 паспорта громадянина СРСР, що сталося згідно її пояснень у 2000 році при пожежі, внаслідок якої ОСОБА_8 загинув та всі документи згоріли (у тому числі і паспорт). Проте, за інформацією, отриманою з Державного реєстру актів цивільного стану громадян, ОСОБА_9 загинув ІНФОРМАЦІЯ_3 . Крім того, вказані пояснення також розбігаються з наданими заявницею пояснення про те, що вона втратила свій паспорт під час оформлення дитини у дошкільний заклад № 284 «Росинка» у 2008 році.

Отже, відповідач вважає, що усі надані заявницею пояснення (26.07.2022, 26.01.2023, 13.04.2023) та надана нею інформація з великими розбіжностями свідчить про свідоме надання заявницею недостовірної інформації, і дані факти унеможливлюють отримання ДМС інформації про особу з наявних державних та єдиних реєстрів, інших інформаційних баз, що перебувають у власності держави або підприємств, установ та організацій, в обсязі, необхідному для ідентифікації особи у зв`язку з оформленням рішення про визнання особою без громадянства.

Враховуючи вищевикладене, відповідач вважає, що суду першої інстанції надано достатньо доказів, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність підстав вважати, що ОСОБА_1 надано неправдиві відомості, і це в свою чергу є підставою для прийняття рішення про відмову у визнанні особою без громадянства.

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому вона просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін та зазначає про безпідставність доводів, викладених в апеляційній скарзі.

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без участі сторін спірних правовідносин (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.

Обговоривши доводи апеляційної скарги відповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставини та правильність застосування норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог апеляційної скарги та для скасування рішення суду першої інстанції виходячи з нижченаведеного.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 26.07.2022 ОСОБА_1 звернулась до Шевченківського відділу УДМС у Запорізькій області із заявою про визнання особою без громадянства № , в якій зазначила, що народилась в Республіці Казахстан та 01.08.1992 прибула в Україну.

Згідно із довідкою від 13.02.2023 за № 30-1-134, виданої посольством Республіки Казахстан в Україні, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не є громадянами Республіки Казахстан, і від ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було відібрано автобіографії, складено довідки про проведення співбесіди з ОСОБА_1 від 26.07.2022, 26.01.2023 та від 13.04.2023.

Крім того, УДМС України в Запорізькій області було направлено запити відносно ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з проханням надання наявної інформації з метою встановлення фактів, за наявності яких заявника не може бути визнано особою без громадянства до Адміністрації Державної прикордонної служби України, Головного управління Національної поліції в Запорізькій області, відділу поліції № 3 Запорізького районного управління поліції ГУНП в Запорізькій області, Управління СБУ в Запорізькій області. І за наслідком розгляду даних запитів надійшли відповіді: - від Адміністрації Державної прикордонної служби України від 01.11.2022 про відсутність інформації, що є підставою для відмови ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у визнанні особами без громадянства; - від управління інформаційно-аналітичної підтримки ГУНП в Запорізькій області від 08.12.2022 щодо відсутності інформації в Інформаційній-телекомунікаційній системі «Інформаційний портал Національної поліції України» стосовно ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; - від Управління СБУ в Запорізькій області від 15.12.2022 про відсутність інформації про підстави, за наявності яких приймається рішення про відмову у визнанні особою без громадянства.

Окрім того, УДМС України в Запорізькій області направлялися 01.11.2022 листи начальникам ГУДМС, УДМС в областях, ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області з проханням перевірити дані ОСОБА_1 за обліками територіального органу/територіальних підрозділів ДМС з метою отримання інформації щодо: належності до громадянства України або інших держав, оформлення дозволу на імміграцію, посвідок на постійне або тимчасове проживання, наявності заяви про видачу паспорта, у тому числі паспорта колишнього СРСР зразка 1974 року, процедури встановлення особи, скасування посвідок на проживання, дозволу на імміграцію, громадянства України (втрата громадянства України), визнання паспортів громадянина України недійсними, притягнення до адміністративної відповідальності, прийняття рішення про добровільне повернення, примусове повернення, примусове видворення, заборона в`їзду. А у відповідь на запитувану інформацію складено довідки за результатами перевірки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за обліками територіальних органів/територіальних підрозділів ДМС із зазначенням у розділі «Примітки» - «не значиться».

19.05.2023 заступником директора Департаменту у справах іноземців та осіб без громадянства ДМС України за результатами заяви ОСОБА_1 про визнання особою без громадянства разом з неповнолітнім сином ОСОБА_2 затверджено висновок, в якому вказано, що жодних документів, що б посвідчував особу заявниці надано не було., а відповідно до пояснень ОСОБА_1 мати заявниці ОСОБА_4 народилась ІНФОРМАЦІЯ_4 або 1944 в Івано-Франківській області. Разом з тим, згідно перевірки даних Державного реєстру актів цивільного стану, вказана інформація підтвердження не знайшла, а перевірити факт в`їзду заявників на територію України у 1991 році чи у 1992 році або в інший період неможливо перевірити. Окрім цього, у висновку зазначено про розбіжність стосовно втрати паспорта гр. СРСР, оскільки в поясненнях від 26.01.2023 зазначено, що у 2000 році сталася пожежа, ОСОБА_8 загинув та всі документи згоріли (у тому числі і паспорт). Однак за інформацією ОСОБА_9 загинув ІНФОРМАЦІЯ_3 . В цьому висновку також зазначено, що в усіх наданих заявницею поясненнях (26.07.2022, 26.01.2023 та 13.04.2023) інформація для повноцінного розгляду матеріалів справи надана з великими розбіжностями, що свідчить про свідоме надання заявницею недостовірної інформації, дані факти унеможливлюють отримання ДМС інформації про особу з наявних державних та єдиних реєстрів, інших інформаційних баз, що перебувають у власності держави або підприємств, установ та організацій, в обсязі, необхідному для ідентифікації особи у зв`язку з оформленням рішення про визнання особою без громадянства.

З урахуванням наведеного, 19 травня 2023 року Державною міграційною службою України прийнято рішення №19145 про відмову у визнанні особою без громадянства ОСОБА_1 на підставі абз.3 ч.3 ст.6-1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», яке і стало предметом оскарження позивачем у цій справі.

Вирішуючи спір по суті у цій справі та надаючи оцінку спірним правовідносинам, судом першої інстанції правильно застосовано положенням Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (далі - Закон №3773-VI) та Порядку розгляду заяв про визнання особою без громадянства, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 березня 2021 р. № 317 (далі - Порядок №317), а тому посилаючись на приписи ст.1, частини 22,23 ст.4, ст.6-1 цього Закону №3773-VI, якими врегульовано умови та порядок звернення особи з заявою про визнання особи без громадянства, та процедуру вчинення органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції) відповідних дій та прийняття рішення про визнання/чи відмову у визнанні особою без громадянства, з дотриманням вимог п.2, пунктів 20-30, п.34, п.35, п.44, п.45 Порядку №317.

Виходячи з положень наведених норм матеріального права, суд першої інстанції обґрунтовано звернув увагу на те, що право на звернення із заявою про визнання особою без громадянства має особа, яка не може отримати паспортний документ у зв`язку з тим, що вона не розглядається як громадянин будь-якою державою в силу дії її закону, незважаючи на законність чи незаконність її перебування на території України, і за наслідком розгляду поданої цією особою заяви «про визнання особою без громадянства» та доданих до неї документів, уповноваженим органом державної міграційної служби України повинно бути прийнято рішення про визнання особою без громадянства або про відмову у визнанні особою без громадянства. При цьому, законодавець визначив вичерпний перелік підстав для відмови у визнанні особою без громадянства, серед іншого у разі якщо, особа, яка подала заяву про визнання особою без громадянства, свідомо подала недійсні (крім документів, що стали недійсними у зв`язку із закінченням строку їх дії), підроблені документи або повідомила про себе неправдиві відомості щодо обставин, які впливають на визначення її статусу.

За вказаних обставин, суд першої інстанції акцентував увагу на тому, що відмовлено у визнанні особою без громадянства з підстав подання недостовірних відомостей може бути лише у разі свідомого подання таких і якщо дані відомості впливають на визначення статусу особи. При цьому, вказані обставини повинні бути підтверджені відповідними документами, які свідчать, зокрема, про факт подання особою свідомо неправдивих відомостей. Крім того, встановленню підлягають також факти, підтверджуючі провину або злочинний намір, подачу за відомо хибних відомостей, обман заявника при поданні заяви про визнання його особою без громадянства.

Проте, як встановлено із змісту висновку, затвердженого заступником директора Департаменту у справах іноземців та осіб без громадянства ДМС України за результатами заяви ОСОБА_1 про визнання особою без громадянства разом з неповнолітнім сином ОСОБА_2 , відповідач посилається на те, що заявницею надані недостовірні відомості щодо обставин, які впливають на визначення їх статусу, та які неможливо перевірити (стосовно дати прибуття на територію України), або не знайшла свого підтвердження під час перевірки (щодо матері заявниці та дати смерті співмешканця ОСОБА_7 , що перевірялися за даними Державного реєстру актів цивільного стану), та в яких існують розбіжності (щодо втрати ОСОБА_1 паспорта СРСР).

Разом з тим, судом першої інстанції правильного наголошено на тому, що дата прибуття на територію України не є тими відомостями, які впливають на статус особи, оскільки відповідно до пункту 2 Порядку №№317, право на звернення із заявою про визнання особою без громадянства має особа, яка не може отримати паспортний документ у зв`язку з тим, що вона не розглядається як громадянин будь-якою державою в силу дії її закону, незважаючи на законність чи незаконність її перебування на території України. При цьому, дата прибуття позивача може впливати лише на статус законності чи незаконності перебування останньої на території України, однак не впливає на право бути визнаним особою без громадянства. При цьому, дата прибуття позивача може впливати лише на статус законності чи незаконності перебування останнього на території України, однак не впливає на право бути визнаним особою без громадянства. Окрім того, згідно матеріалів справи за результатами проведених перевірок не виявлено підстав для відмови у визнанні ОСОБА_1 особою без громадянства.

Обговорюючи висловлене відповідачем припущення стосовно того, що ОСОБА_1 може розглядатись як громадянка російської федерації, суд першої інстанції правильно зазначив, що станом на даний час такий висновок є передчасним, оскільки здійснений без належної перевірки відповідачем всіх обставин шляхом подання запитів, опитуванням осіб, витребуванням документів у інших державних органів тощо. Така можливість передбачена пунктом 26 Порядку №317, який передбачає, що під час розгляду заяви про визнання особою без громадянства працівник територіального органу/територіального підрозділу, структурного підрозділу ДМС вживає необхідних заходів для збору інформації з місця народження такої особи, держав або місць її попереднього постійного та довгострокового проживання, а також з держави, громадянство якої мають члени її сім`ї, та вважає, що дані батьків мають істотне значення для встановлення належності/неналежності заявника до громадянства держави, громадянином якої є батьки.

Водночас, за матеріалами справи про визнання особою без громадянства територіальним органом/територіальним підрозділом, судом першої інстанції з`ясовано, що структурним підрозділом ДМС не вживались належні заходи щодо збору інформації щодо належності ОСОБА_1 до громадянства російської федерації та встановлення інших даних. Також не вживались всі заходи і щодо збору інформації стосовно батьків позивачки, в тому числі з держави громадянство якої вона мала.

За наведених обставин, а також виходячи з того, що інші розбіжності не можуть бути підставою для відмови у наданні статусу особи без громадянства, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що оскаржуване позивачем у цій справі рішення Державної міграційної служби України №19145 від 19 травня 2023 року про відмову у визнанні особою без громадянства ОСОБА_1 прийнято без врахування вказаних вище критеріїв, а відповідачем не вжито всі заходи щодо збору інформації з місць попереднього постійного та довгострокового проживання позивачки, в тому числі з держави, громадянство якої вона мала з метою встановлення чи спростування належності/не належності її до громадянства іншої держави, а тому таке рішення не відповідає приписам частини 2 статті 2 КАС України є протиправним та підлягає скасуванню.

Таким чином, констатуючи недоведеність відповідачем того, що позивачка свідомо повідомила неправдиву інформацію, що впливає на визначення статусу особи, а в матеріалах справи відсутні докази, що позивачка є громадянином будь-якої іншої держави, тобто, матеріали справи не містять фактичних даних, які б свідчили про наявність підстав для відмови у визнанні ОСОБА_1 особою без громадянства суд першої інстанції за законних підстав задовольнив вимоги позивача в частині визнання протиправним рішення про відмову у визнанні особою без громадянства від 19.05.2023 №19145, яким грубо порушуються права позивача.

Суд першої інстанції також обґрунтовано у даному випадку керуючись ст.245 КАС України визначив, що належним способом захисту прав позивачки в спірних правовідносинах буде повторний розгляд заяви ОСОБА_1 від 26.07.2022 № про визнання особою без громадянства, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у даному рішенні, а відтак, правильно задовольнив позовні вимоги ОСОБА_1 частково в частині визначеного останньою способу відновлення її прав.

Колегія судді у повному обсязі погоджується з висновками суду першої інстанції у цій справі та вважає, що судом при вирішенні спірних правовідносин у цій справі було ретельно проаналізовано матеріали справи та обставини, внаслідок чого надано розгорнуту мотивацію своїх висновків у рішенні, виходячи з чого, колегія суддів вважає, що відповідач формально поставився до перевірки усієї інформації стосовно позивача, що призвело до прийняття неправомірного рішення щодо відмови позивачу у визнанні її та її дитини особами без громадянства.

На підтвердження своїх висновків, суд апеляційної інстанції наголошує на існуванні ряду міжнародно-правових документів, що стосуються проблеми осіб, які проживають на території країни без дійсних документів і звертаються до державних органів із заявою про визнання особою без громадянства. Тобто, осіб, які постійно проживають у країні, проте не мають можливості отримати громадянство країни. А саме, право на громадянство і/або захист прав осіб без громадянства підкріплюється цілим рядом міжнародних та регіональних документів, в яких Україна виступає однією зі сторін, в тому числі Міжнародним пактом про громадянські та політичні права (МПГПП), Конвенцією про ліквідацію всіх форм расової дискримінації, Конвенцією про права дитини та Конвенцією про ліквідацію всіх форм дискримінації щодо жінок, Конвенцією про статус апатридів 1954 року, Конвенцією про скорочення без громадянства 1961 року, Європейською конвенцією про громадянство 1997 року. У 2013 році Україна приєдналася до Конвенцій стосовно без громадянства 1954 та 1961 років, які становлять основні міжнародно-правові документи щодо осіб без громадянства. Проте, Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», який регулює статус осіб без громадянства в Україні визначає «особою без громадянства» ту особу, «яку жодна держава відповідно до свого законодавства не вважає своїм громадянином». Це визначення більш вузьке, ніж визначення міжнародного права, що міститься в Статті 1 (1) Конвенції 1954 року, яка визначає особою без громадянства таку особу, «яка не розглядається як громадянин будь-якою Державою в рамках її правозастосовчої практики».

Зважаючи на звуження українським законодавцем визначення «особи без громадянства» у зрівнянні з міжнародним правом, виявлених в Україні осіб без громадянства слід трактувати відповідно до положень Конвенції 1954 року про статус осіб без громадянства і міжнародного права в галузі прав людини, а відповідно, держава повинна вживати адекватні заходи для забезпечення належних процесуальних гарантій для осіб, які не мають громадянства, з метою урегулювання їх правового статусу.

Підсумовуючи вищенаведені обставини, які повністю спростовують доводи відповідача в апеляційній скарзі, колегія суддів погоджується з наданою судом першої інстанції оцінки дій відповідача по справі, яким не доведено свідоме повідомлення позивачкою неправдивої інформації, що впливає на визначення статусу особи, а також не було ужито усіх необхідних та можливих заходів щодо збору інформації з місць попереднього проживання позивачки, та не надано належних і достатніх доказів того, що позивачка є громадянкою будь-якої іншої держави - колегія суддів визнає, що законне та обґрунтоване рішення суду першої інстанції має бути залишено без змін, а у задоволені апеляційної скарги відповідача слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 242, 315, 316, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

П о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 14 серпня 2023 року - залишити без змін.

Постанова Третього апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Головуючий - суддя С.В. Сафронова

суддя Д.В. Чепурнов

суддя С.М. Іванов