Справа № 420/26677/23
Суддя: Тарасишина О.М.
Дата ухвалення: 2023-12-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2023 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Тарасишиної О.М., за участю секретаря судового засідання Дробченко К.С., розглянувши в порядку письмового провадження справу за позовною заявою ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (65045, м. Одеса, вул. Преображенська, буд. 44; ) про визнання протиправними та скасувати рішення від 26.07.2023 року №342500 про скасування дозволу на імміграцію в Україну та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (65045, м. Одеса, вул. Преображенська, буд. 44; ), в якій позивач просить:

визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №342500 від 26.07.2023 року про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці Вірменії ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області поновити дію посвідки на постійне проживання, виданої громадянці Вірменії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою від 04.10.2023 року Одеським окружним адміністративним судом відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.

23.10.2023 року (вх. №36328/23) представником відповідача до канцелярії суду подано відзив на позов.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач є громадянкою Вірменії, яка 07.03.2013 року отримала дозвіл на імміграцію в Україні та була документована посвідкою на постійне проживання з терміном дії «безстроково» на підставі п. 6 ч. 2 ст. 4 ЗУ «Про імміграцію», а саме як дружина іммігранта, який наразі є покійний, 26.10.2010 року отримав дозвіл на імміграцію в Україну та був документований посвідкою на постійне проживання, Крім того, із позивачкою дозвіл на імміграцію в Україну отримали її неповнолідні діти, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , Гукася Нарек, ІНФОРМАЦІЯ_3 .

05.07.2023 року Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області здійснило обмін посвідки на постійне проживання ОСОБА_1 на посвідку нового зразку № НОМЕР_2 від 05.07.2023 року з терміном дії до 05.07.2033 року через досягнення нею 45-річного віку.

01.08.2023 року, позивачка прямувала через ПП «Маяки-Паланатка-Удобне», при перевірці документів інспектором прикордонної служби їй повідомили, що її посвідка на постійне проживання в Україні занесена до бази недійсних та було складено протокол про вилучення документів та відповідно вилучено посвідку на постійне проживання ОСОБА_1 № НОМЕР_2 від 05.07.2023 року з терміном дії до 05.07.2033 року.

В подальшому, звернувшись до відповідача 04.08.2023 року позивача отримала копію про рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну №342500 від 26.07.2023 року та копію висновку про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці Республіки Вірменія ОСОБА_1 , затвердженого начальником ГУ ДМС України в Одеській області 26.07.2023 року, який було прийнято на підставі подання Головного упралвіння СБУ у м. Києві та Київської області від 04.07.2023 року №51/1/3-4704 про скасування дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постане проживання громадянці Вірменії ОСОБА_1 . Позивачка вважає вказане рішення протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому в обґрунтування правової позиції зазначено, що Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області діяло у межах наданих йому повноважень, відповідно до Закону, та у спосіб і в порядку визначеному ним, у зв`язку з чим, просив суд у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Розглянувши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, суд дійшов наступного.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

За правилами предметної підсудності встановленими ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження (п. 1 ч. 1).

За таких обставин суд дійшов висновку про підсудність позовної заяви ОСОБА_1 окружному адміністративному суду.

Як вбачається з позовної заяви, позивач є громадянкою Вірменії, яка 07.03.2013 року отримала дозвіл на імміграцію в Україні та була документована посвідкою на постійне проживання з терміном дії «безстроково» на підставі п. 6 ч. 2 ст. 4 ЗУ «Про імміграцію», а саме як дружина іммігранта, який наразі є покійний, 26.10.2010 року отримав дозвіл на імміграцію в Україну та був документований посвідкою на постійне проживання, Крім того, із позивачкою дозвіл на імміграцію в Україну отримали її неповнолідні діти, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , Гукася Нарек, ІНФОРМАЦІЯ_3 .

05.07.2023 року Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області здійснило обмін посвідки на постійне проживання ОСОБА_1 на посвідку нового зразку № НОМЕР_2 від 05.07.2023 року з терміном дії до 05.07.2033 року через досягнення нею 45-річного віку.

01.08.2023 року, позивачка прямувала через ПП «Маяки-Паланатка-Удобне», при перевірці документів інспектором прикордонної служби їй повідомили, що її посвідка на постійне проживання в Україні занесена до бази недійсних та було складено протокол про вилучення документів та відповідно вилучено посвідку на постійне проживання ОСОБА_1 № НОМЕР_2 від 05.07.2023 року з терміном дії до 05.07.2033 року.

В подальшому, звернувшись до відповідача 04.08.2023 року позивача отримала копію про рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну №342500 від 26.07.2023 року та копію висновку про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці Республіки Вірменія ОСОБА_1 , затвердженого начальником ГУ ДМС України в Одеській області 26.07.2023 року, який було прийнято на підставі подання Головного упралвіння СБУ у м. Києві та Київської області від 04.07.2023 року №51/1/3-4704 про скасування дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постане проживання громадянці Вірменії ОСОБА_1 . При цьому, подання Служби безпеки України не містить конкретних даних про протиправну поведінку позивача на території України, а відповідач не здійснив перевірку вказаних у поданні фактів та жодних доданих матеріалів подання не містило.

Як вбачається з відзиву на позов, вищевказане подання вказує на причетність позивача до організації та функціонування каналу нелегальної міграції вихідців співвітчизників з країн так званого «міграційного ризику» та їх подальшої легалізації за фіктивними підставами на території України без деталізації та посилань на конкретні протиправні дії з боку позивача.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Згідно з частиною першою статті 4 Закону України від 22.09.2011 №3773-VI "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України "Про імміграцію" іммігрувати в Україну на постійне проживання.

За визначенням статті 1 Закону України від 07.06.2001 №2491-III "Про імміграцію" (далі - Закон N 2491-III): імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання; дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Частиною першою та пунктом 1 частини третьої статті 4 Закону №2491-III передбачено, що дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції. Дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України.

Матеріалами справи підтверджується, що підставою для видачі позивачеві дозволу на імміграцію України був пункт 1 частини третьої статті 4 Закону N 2491-III, оскільки його донька є громадянкою України.

Статтею 12 Закону №2491-III дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо:

1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність;

2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили;

3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні;

4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України;

5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства;

6) в інших випадках, передбачених законами України.

Частинами першою-четвертою статті 13 Закону №2491-III передбачено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, не пізніш як у тижневий строк надсилає копію рішення про скасування дозволу на імміграцію особі, стосовно якої прийнято таке рішення, та вилучає у неї посвідку на постійне проживання.

Особа, стосовно якої прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію, повинна виїхати з України протягом місяця з дня отримання копії цього рішення.

Якщо за цей час особа не виїхала з України, вона підлягає видворенню в порядку, передбаченому законодавством України. У разі скасування дозволу на імміграцію стосовно особи, яка була до його надання визнана біженцем в Україні, її не може бути вислано або примусово повернуто до країни, де її життю або свободі загрожує небезпека через її расу, національність, релігію, громадянство (підданство), належність до певної соціальної групи або політичні переконання.

Якщо особа оскаржила рішення про скасування дозволу на імміграцію до суду, рішення про її видворення не приймається до набрання рішенням суду законної сили.

Відповідно до пунктів 21-23 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 №1983, дозвіл на імміграцію скасовується органом, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

Питання щодо скасування дозволу мають право порушувати ДМС, її територіальні органи та територіальні підрозділи, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.

Для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію у разі, коли ініціатором такого скасування є ДМС, її територіальні органи або територіальні підрозділи, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України "Про імміграцію", що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

У разі коли ініціатором скасування дозволу на імміграцію є інший орган, зазначений в абзаці другому пункту 21 цього Порядку, для прийняття відповідного рішення цим органом складається обґрунтоване подання із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України "Про імміграцію", що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.

Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію та іммігранти.

З аналізу наведених норм вбачається, що подання органу, що ініціює питання скасування дозволу, має містити підстави для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України "Про імміграцію".

Зі змісту подання Головного управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області від 04.07.2023 №51/1/3-4704 «Про скасування дозволу на імміграцію та посвідки проживання в Україні громадянці Вірменії ОСОБА_1 » вбачається, що останній містить посилання на пункт 3 ч. 1 статті 12 Закону України "Про імміграцію" та виклад обставин, які, на думку останнього, свідчать про наявність підстав для скасування дозволу на імміграцію.

У свою чергу, з аналізу положень пунктів 21-23 Порядку №1983 вбачається чіткий алгоритм дій відповідача для прийняття відповідного рішення за результатами розгляду подання органу, що ініціює питання про скасування дозволу на імміграцію, а саме:

-всебічне вивчення у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію;

-запитування у разі потреби додаткової інформації в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб;

-запрошення для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання;

-прийняття відповідного рішення.

Суд звертає увагу, що мотивація висновку перевірки законності надання дозволу на імміграцію в Україну громадянину Республіки Вірменії ОСОБА_1 , затвердженого 26.07.2023 відповідачем, повністю дублює зміст листа Головного управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області що, у свою чергу, саме по собі свідчить про необ`єктивність такого висновку з урахуванням посилання на відсутність необхідності запрошувати іммігранта для надання пояснень, оскільки інформація викладена в поданні Головного управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області є підставою для скасування іноземцю дозволу на імміграцію в Україну.

Також, суд приймає до уваги, що матеріали справи не містять доказів вжиття відповідачем заходів щодо витребування документів у ініціатора подання, на яких ґрунтуються доводи та висновки останнього.

Крім того, відповідачем в порушення наведених норм не було запрошено позивача для надання пояснень.

Встановлені обставини свідчать про формальний підхід відповідача під час розгляду подання.

Таким чином, відсутні належним чином засвідчені копії документів, які стали підставою для виготовлення подання про скасування дозволу на імміграцію громадянці Вірменії ОСОБА_1 .

Відповідно до частин першої та другої статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Суд також враховує прецедентну практику Європейського Суду з прав людини, який у рішенні у справі "Ljatifi v. the former Yugoslav Repablic of Macedonia" вказав, що навіть у випадку, коли справа стосується національної безпеки, концепція законності та верховенства права в демократичному суспільстві вимагають, щоб заходи з депортації, які впливають на фундаментальні права людини, були предметом змагального провадження в незалежному органі або суді, який має повноваження ефективно перевірити підстави депортації та відповідні докази, якщо необхідно, з відповідними процесуальними обмеженнями у випадку наявності інформації з обмеженим доступом. Особа повинна мати можливість оскаржити твердження державного органу про ризик для національної безпеки. Хоча оцінка державного органу того, у чому саме полягає загроза для національної безпеки, об`єктивно має значну вагу, незалежний орган або суд повинен мати можливість реагувати в справах, у яких застосування цієї концепції не ґрунтується на відповідних фактах або виявляє тлумачення "національної безпеки", що суперечить закону або загальноприйнятому значенню і є свавільним.

Суд акцентує увагу на тому, що матеріали справи не містять жодних доказів, на підставі яких документів Головним управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області зроблено висновок про наявність підстав для скасування позивачеві дозволу на імміграцію в Україну.

На переконання суду надані відповідачем документи не є доказами, які підтверджують, що позивач на момент прийняття оскаржуваного рішення займається діяльністю, що становить загрозу національній безпеці, громадському порядку, здоров`ю населення України.

Встановлені обставини свідчать про те, що відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, на якого покладено обов`язок доказування, не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що позивач займається діяльністю, що становить загрозу національній безпеці, громадському порядку в Україні.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що скасування позивачеві дозволу на імміграцію в Україну здійснено за відсутності підстав, визначених статтею 12 Закону №2491-III, що є правовою підставою для визнання протиправним та скасування рішення від 26.07.2023 року №342500.

У постанові від 04 вересня 2020 року у справі №120/1859/19-а, від 10 червня 2022 року у справі №640/13572/20 Верховний Суд вказав, що відповідно до пункту 23 Порядку №1983, територіальні органи, які розглядають питання про скасування дозволу на імміграцію, реалізують свої повноваження шляхом всебічної перевірки на підставі відповідного подання, а також запрошення для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається питання. Отже, функція територіальних органів, які розглядають питання про скасування дозволу на імміграцію, реалізується шляхом всебічної перевірки на підставі відповідного подання, а також запрошення для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. В даних рішеннях зазначено, що порушення встановленої законодавством процедури ухвалення рішення може бути підставою для скасування цього рішення, якщо допущене порушення вплинуло або могло вплинути на його правильність.

Згідно з підпунктом 1 пункту 64 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 №321, посвідка скасовується територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, який її видав, у разі скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статті 12 Закону України "Про імміграцію".

Згідно з частиною першою статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси

Таким чином, завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи у публічно-правових відносинах.

У справі за конституційним поданням щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) Конституційний Суд України в Рішенні від 1 грудня 2004 року №18-рп/2004 дав визначення поняттю "охоронюваний законом інтерес", який вживається в ряді законів України, у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "право" (інтерес у вузькому розумінні цього слова), який розуміє як правовий феномен, що: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

поняття "охоронюваний законом інтерес" у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "право" має один і той же зміст.

Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог.

Частиною другою ст.9 КАС України передбачено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною 1 ст. 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Оцінивши кожен доказ, який є у справі щодо його належності, допустимості, достовірності та їх достатності і взаємного зв`язку у сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно ч. 1 ст. 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Згідно ч.ч.1, 3 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

З урахуванням наведеного, враховуючи часткове задоволення позову, суд дійшов висновку про необхідність стягнення з відповідача за рахунок бюджетних асигнувань на користь позивача судового збору у розмірі 1073,60 грн.

Керуючись ст.ст. 2, 3, 5, 6, 8, 9, 14, 22, 139, 241, 242-246, 250, 255, 295, КАС України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (65045, м. Одеса, вул. Преображенська, буд. 44; ) про визнання протиправними та скасувати рішення від 26.07.2023 року №342500 про скасування дозволу на імміграцію в Україну та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №342500 від 26.07.2023 року про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці Вірменії ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області поновити дію посвідки на постійне проживання, виданої громадянці Вірменії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стягнути з Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області () за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 1073,60 грн. (одна тисяча сімдесят три грн. 60 коп.).

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів в порядку приписів ст. 295 КАС України.

Рішення набирає законної сили згідно з приписами ст. 255 КАС України.

Повний текст рішення складено та підписано 14.12.2023 р.

Суддя О.М. Тарасишина