Справа № 335/11520/23
Суддя: Романько О. О.
Дата ухвалення: 2023-12-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2023 року м. Запоріжжя

Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя у складі головуючого судді Романько О.О за участі секретаря судового засідання Гтник Є.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 поданим через представника - адвоката Вакуленка Дмитра Олександровича до Департаменту патрульної поліції, Управління патрульної поліції в Запорізькій області про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не автоматичному режимі серії ЕАТ № 8131477 від 13 листопада 2023 року,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 в особі представника адвоката Вакуленка Дмитра Олександровича звернувся до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя із позовом до Департаменту патрульної поліції, Управління патрульної поліції в Запорізькій області про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не автоматичному режимі серії ЕАТ № 8131477 від 13 листопада 2023 року.

Позовні вимоги мотивовані тим, що оскаржуваною постановою позивача притягнуто до відповідальності за ч.3 ст. 140 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 510,00 грн.

Оскаржувану постанову позивач вважає протиправною, оскільки інкримінованого правопорушення він не вчиняв. В матеріалах справи відсутні докази вчинення позивачем правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 140 КУпАП.

З урахуванням вищевикладеного, позивач просить суд оскаржувану постанову скасувати, стягнути з відповідача на свою користь судові витрат зі сплати судового збору та витрат на правничу допомогу.

Ухвалою судді від 27.11.2023 позовну заяву ОСОБА_1 прийнято до розгляду, відкрито провадження в справі, призначено справу до розгляду в порядку позовного провадження в окремих категоріях адміністративних справ відповідно до приписів ст. ст. 268, 272, 286 КАС України з викликом сторін в судове засідання, встановлено відповідачеві строк для подання відзиву на позов.

05.12.2023 відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечував проти задоволення позову. В обґрунтування заперечень відповідачем заначено, що під час несення служби 13.11.2023, за адресою: АДРЕСА_1 , було виявлено, що ОСОБА_1 проводив будівельні роботи, а саме: за допомогою болгарки (кутової шліфувальної машини) розпилював бетон для водоотсіку в межах червоної лінії дороги, при цьому не огородив місце виконання робіт згідно погодженої схеми організації дорожнього руху, погодженої відповідними органами Національної поліції, чим порушив вимоги п.1.5 ПДР України, ДСТУ 4100.

Надалі, в ході розгляду справи, було роз`яснено та дотримано права особи, що притягається до адміністративної відповідальності, згідно статті 63 Конституції України та статті 268 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Позивач будь-яких клопотань не заявляв.

З огляду на викладене, відповідач просить відмовити в задоволені позову в повному обсязі. Просили розгляд справи проводити без участі представника відповідача.

У судове засідання позивач не з`явився. На адресу суду від представника позивача - адвоката Вакуленка Д.О. надійшла заява, у якій він просив проводити розгляд справи без участі позивача та його представника. Позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. У відзиві просив проводити розгляд справи без участі представника.

Дослідивши надані сторонами докази, суд доходить наступних висновків.

Відповідно до ст. 6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч. 1 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Як передбачено ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Судом встановлено, що оскаржуваною постановою позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 140 КУпАП за те, що він (позивач), 13.11.2023, за адресою: м. Запоріжжя, по пр. Соборному, буд. 156, проводив будівельні роботи, а саме: за допомогою болгарки (кутової шліфувальної машини) розпилював бетон для водоотсіку в межах червоної лінії дороги, при цьому не огородив місце виконання робіт згідно погодженої схеми організації дорожнього руху, погодженої відповідними органами Національної поліції, чим порушив вимоги п.1.5 ПДР України.

Протокол про адміністративне правопорушення не складався.

Адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність (ст. 9 КУпАП).

Згідно з вимогами ст. ст.245,280 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом; при розгляді справи про адміністративне правопорушення суд зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній що відбулася подія інкримінованої відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 3 ст. 140 КУпАП передбачена адміністративна відповідальність за порушення нормативів щодо обладнання на автомобільних дорогах, вулицях, залізничних переїздах місць: провадження робіт, залишення дорожніх машин, будівельних матеріалів, конструкцій тощо, а так само не усунення після закінчення робіт перешкод і не приведення автомобільної дороги, вулиці, залізничного переїзду в стан, що гарантує безперешкодний і безпечний рух транспортних засобів та пішоходів. Зазначена норма є бланкетною.

Згідно п. 1.5 ПДР України дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків. Особа, яка створила такі умови, зобов`язана негайно вжити заходів до забезпечення безпеки дорожнього руху на цій ділянці дороги та вжити всіх можливих заходів до усунення перешкод, а якщо це неможливо, попередити про них інших учасників дорожнього руху, повідомити уповноважений підрозділ Національної поліції, власника дороги або уповноважений ним орган.

Автомобільна дорога це лінійний комплекс інженерних споруд, призначений для безперервного, безпечного та зручного руху транспортних засобів (абз. 2 ст. 1 Закону України «Про автомобільні дороги» від 08.09.2005 р. № 2862-IV, далі Закон № 2862).

Вулиця це автомобільна дорога, призначена для руху транспорту й пішоходів, прокладання наземних і підземних інженерних мереж у межах населених пунктів (абз. 4 ст. 1 цього Закону).

Відповідно до пункту 1.10 ПДР України терміни, що наведені у цих Правилах, мають таке значення: автомобільна дорога, вулиця (дорога) частина території, зокрема в населеному пункті, з усіма розташованими на ній спорудами (мостами, шляхопроводами, естакадами, надземними і підземними пішохідними переходами) та засобами організації дорожнього руху, призначена для руху транспортних засобів і пішоходів та обмежена по ширині зовнішнім краєм тротуарів чи краєм смуги відводу; край проїзної частини (для нерейкових транспортних засобів) видима умовна чи позначена дорожньою розміткою лінія на проїзній частині в місці її прилягання до узбіччя, тротуару, газону, розділювальної смуги, смуги для руху трамваїв, велосипедної або пішохідної доріжки; проїзна частина елемент дороги, призначений для руху нерейкових транспортних засобів. Дорога може мати декілька проїзних частин, межами яких є розділювальні смуги; тротуар елемент дороги, призначений для руху пішоходів, який прилягає до проїзної частини або відокремлений від неї газоном.

Червоні лінії доріг це спеціальні позначки, які фіксують умовні межі, які відокремлюють дорогу від території з іншим цільовим призначенням.

Червоні лінії вулиць є призначеними для відокремлення вулиці та території, де буде здійснюватися будівництво.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 24 Закону України «Про дорожній рух» власники доріг, вулиць та залізничних переїздів або уповноважені ними органи несуть відповідальність за створення безпечних умов руху на дорогах, вулицях та залізничних переїздах, що знаходяться у їх віданні.

При виконанні робіт по ремонту і утриманню автомобільних доріг, вулиць та залізничних переїздів дорожньо-експлуатаційні організації у першочерговому порядку повинні здійснювати заходи щодо безпеки дорожнього руху на основі обліку і аналізу дорожньо-транспортних пригод, результатів обстежень і огляду автомобільних доріг, вулиць та залізничних переїздів, і передусім на аварійних і небезпечних ділянках та у місцях концентрації дорожньо-транспортних пригод.

Відповідно до ст. 16 Закону України «Про автомобільні дороги» вулиці і дороги міст та інших населених пунктів знаходяться у віданні органів місцевого самоврядування і є комунальною власністю.

До основних обов`язків органів місцевого самоврядування щодо управління функціонуванням і розвитком вулиць і доріг міст та інших населених пунктів відповідно до ст. 19 Закону України «Про автомобільні дороги» відноситься повноваження щодо забезпечення безперервних, безпечних, економічних та зручних умов руху транспортних засобів і пішоходів вулицями і дорогами міст та інших населених пунктів; організація будівництва, реконструкції, ремонту та утримання вулиць і доріг міст та інших населених пунктів за встановленими для них будівельними нормами, державними стандартами та нормами; видача дозволів на прокладання нових та ремонт існуючих мереж у межах «червоних ліній» вулиць доріг міст та інших населених пунктів.

Відповідно до п. 1 ДСТУ 8749:2017 «Безпека дорожнього руху. Огородження та організація дорожнього руху в місцях проведення дорожніх робіт» цей стандарт установлює вимоги щодо огородження та організації дорожнього руху в місцях проведення дорожніх робіт у межах смуги відведення автомобільних доріг загального користування та в межах червоних ліній вулиць та доріг населених пунктів; вимоги цього стандарту можуть бути використані для огородження та організації дорожнього руху під час ліквідації стихійних явищ, у місцях проведення аварійних робіт, а також під час проведення масових громадських заходів.

Відповідно до п. 3.2 ДСТУ 8749:2017 «Безпека дорожнього руху. Огородження та організація дорожнього руху в місцях проведення дорожніх робіт» дорожні роботи - це роботи під час будівництва, реконструкції, ремонту та утримання автомобільних доріг та вулиць.

В п. 5 ДСТУ 8749:2017 «Безпека дорожнього руху. Огородження та організація дорожнього руху в місцях проведення дорожніх робіт» зазначені особливості застосування тимчасових технічних засобів регулювання. Так, відповідно до вимог п. 5.3.2 ДСТУ 8749:2017 знаки виконують на жовтому тлі або розміщують на щитах жовтого кольору згідно з п. 10.1.3 ДСТУ 4100:2014.

Так, згідно з п. 10.1.3 ДСТУ 4100 «Безпека дорожнього руху. Знаки дорожні. Загальні технічні умови. Правила застосування» дорожні знаки, застосування яких було зумовлено причинами тимчасового характеру (дорожні роботи, сезонні особливості руху тощо), потрібно виконувати на жовтому тлі, а у разі неможливості виконання на жовтому тлі - допускають їх розміщувати на щитах жовтого кольору, розміри яких повинні перевищувати розміри знака не менше ніж на 0,1 м. При цьому знаки допускають закривати чохлами.

З позовної зави вбачається, що позивач заперечує вчинення ним інкримінованого йому адміністративного правопорушення.

Частиною 2 ст. 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 22.10.2010 року № 23-рп/2010 зазначив (п. 4), що Конституція України визначає основні права і свободи людини і громадянина та гарантії їх дотримання і захисту, зокрема: юридична відповідальність особи має індивідуальний характер; обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях; усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. Конституційний Суд України на підставі наведеного дійшов висновку, що адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні.

Саме відповідач несе тягар доказування правомірності своїх дій та рішень, і саме відповідач не надав доказів законності й обґрунтованості оскаржуваної постанови про притягнення позивача до адміністративної відповідальності.

З урахуванням зазначеного, при вирішенні даної справи суд виходить з принципу презумпції невинуватості особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.

Відповідно до положень ст. 222 КУпАП органи Національної поліції розглядають справи про адміністративні правопорушення серед інших про порушення правил, норм і стандартів при утриманні автомобільних доріг і вулиць, невжиття заходів щодо своєчасної заборони або обмеження руху чи позначення на автомобільних дорогах і вулицях місць провадження робіт (частини 2 та 3 статті 140).

Згідно п. 2 розділу ІІІ «Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі», затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ від 07.11.2015 №1395, постанова у справі про адміністративні правопорушення, передбачені, у тому числі, ч.3 ст. 140 КУпАП, виноситься на місці вчинення адміністративного правопорушення.

Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

З оскаржуваної постанови встановлено, що вона не містить даних про те, які саме порушення правил, норм та стандартів по обладнанню місця проведення робіт ДСТУ 4100 допустив позивач, не зазначений конкретний пункт, а також не конкретизовано, які саме порушення вимог п. 1.5 ПДР України були допущені при виконанні робіт (чи створювали такі роботи небезпеку чи перешкоду для руху, загрожували життю або здоров`ю громадян, завдали матеріальних збитків) не зазначено законодавчий акт, в тому числі стаття, пункт тощо, згідно з якими роботи по ремонту мали узгоджуватись з органом Національної поліції. Також в постанові не наведено докази, які ці обставини підтверджують, зокрема взагалі відсутнє посилання на будь-який ДСТУ.

Крім того, з досліджених в судовому засіданні встановлено, що виконували роботи мінімум три особи, але пересвідчитися в тому, що серед них є ОСОБА_1 не виявляється за можливе. При цьому, з відеозапису вбачається, що особу, на яку вирішили складати постанову визначили вже після того як виявилося, що на місці не знаходиться відповідальна особа. На момент виявлення інспектором Баранова В.В., останні знаходився зовсім в іншому місці ніж це відображено на схемі до акта обстеження ділянки вулично-шляхової мережі.

При досліджені такого відеозапису встановлено, що службовою особою проводиться розгляд справ про адміністративне правопорушення, про що зазначає відповідальна особа під запис, але яким чином можливо пов`язати двох осіб, які зображені на відео з місцем події по АДРЕСА_1 не зрозуміло.

Оскільки, в оскаржуваній постанові навіть не зазначено посаду та місце роботи ОСОБА_1 , не з`ясовує це і інспектор під час розгляду справи.

Тому стверджувати, що позивач, в розумінні п. 10.1 ДСТУ 8749:2017, на час складання оскаржуваної постанови був відповідальною особою не виявляється за можливе. Навпаки, на відеозаписі зафіксовано, що всі зазначають про відсутність відповідальної особи на місці події, зокрема, це констатує і сам працівник поліції.

Також, на початку відеозапису перевіряється наявність попереджувальних знаків, які повинні бути розміщені згідно схеми ОДР, погодженої з відповідним органом поліції. Під час перевірки встановлено відсутність лише одного знаку, всі інші були розміщені в установлених місцях чи може за це відповідати саме ОСОБА_1 з його посадової інструкції не вбачається.

Час скоєння адміністративного правопорушення, який визначений у постанові не відповідає дійсності, оскільки це є часом розгляду справи про адміністративне правопорушення, коли інспектором біля його службового автомобіля вже складалася постанова.

На долучених до відзиву фотознімках виявлено зображення акта обстеження вулично-шляхової ділянки, складеного 13.11.2023 о 10.25 год. в АДРЕСА_1 . Відповідальної особи в такому акті не зазначено. При цьому, нагрудною камерою інспектора Абдуллаєва Касума Азад огли не зафіксовано складення такого акту та пред`явлення його для підписання ОСОБА_1 .. Навпаки, вже після складення постанови, вручення її копії ОСОБА_1 та після того як останній пішов, інспектор дістає бланк такого акту і на цьому відео закінчується.

Тому, суд не може прийняти надані відповідачем докази як належні та допустимі.

Статтею 9 КУпАП передбачено, що адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Будь-які докази, які б спростовували вищенаведені висновки суду, відповідачем надано не було.

Відповідно до вимог ст. 62 Конституції України усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Пунктом 1 ст. 247 Кодексу України про адміністративне правопорушення, передбачено обставини, що виключають провадження у справі про адміністративне правопорушення, провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 286 КАС України, за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.

Згідно з вимогами ч. 3 ст. 288 КУпАП України постанову по справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржено: постанову іншого органу (посадової особи) про накладення адміністративного стягнення, постанову по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі - у вищестоящий орган (вищестоящій посадовій особі) або в районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд, у порядку, визначеному Кодексом адміністративного судочинства України, з особливостями, встановленими цим Кодексом.

Відповідно до вимог пунктів 1-3 ч.1 ст. 293 Кодексу України про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) при розгляді скарги або протесту на постанову по справі про адміністративне правопорушення перевіряє законність і обґрунтованість винесеної постанови і приймає одне з таких рішень: 1) залишає постанову без зміни, а скаргу або протест без задоволення; 2) скасовує постанову і надсилає справу на новий розгляд; 3) скасовує постанову і закриває справу.

Дослідивши матеріали справи, суд доходить висновку про те, що подія і склад адміністративних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 140 КУпАП, в діянні позивача є недоведеними, оскаржувана постанова не є законною та обґрунтованою, а тому підлягає скасуванню.

В даному випадку справа підлягає закриттю на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП, тобто за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

Частиною третьою статті 132 КАС України встановлено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Як вбачається з п. 1 ч. 3 ст. 134 КАС України, розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Згідно з вимогами п. 2 ч. 3 ст. 134 КАС України розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 4 ст. 134 КАС України).

Згідно з ч. 5 ст. 134 КАС України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

На підтвердження розміру витрат, які позивач має понести на оплату послуг адвоката, представником позивача надано суду фотокопії договору про надання правової допомоги від 24.10.2023, укладеного між позивачем та АБ «Вакуленко» з додатком, в якому визначено попередній розмір гонорару в розмірі 5000,00 грн.

Частиною 6 ст. 134 КАС України визначено, що у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

У поданому до суду відзиві відповідач заперечує проти стягнення з нього понесених позивачем витрат, посилаючись на те, що розмір витрат позивача на оплату послуг адвоката є неспівмірним зі складністю справи та наданих адвокатом послуг.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо. При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

На переконання суду, вартість наданих представником позивача послуг є завищеною з огляду на обсяг наданих позивачеві адвокатом послуг та їх складність.

З урахуванням вищевикладеного, витрати позивача на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, підлягають зменшенню до 500,00 грн. На переконання суду саме такий розмір судових витрат на правничу допомогу є обґрунтованими, об`єктивними і справедливим у даній справі.

За звернення до суду з позовом позивачем сплачено судовий збір у розмірі 536,80 грн., що підтверджується квитанцією від 14.11.2023, отже, понесені позивачем витрати зі сплати судового збору підлягають стягненню з відповідача.

У відповідності до приписів ч. 1 ст. 139 КАС України всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню позивачеві, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись ст. ст. 9, 72, 73, 75, 77, 132, 139, 205, 241, 242, 244, 246, 286 КАС України, суд,-

УХВАЛИВ:

Адміністративний позов позовом ОСОБА_1 поданим через представника - адвоката Вакуленка Дмитра Олександровича до Департаменту патрульної поліції, Управління патрульної поліції в Запорізькій області про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не автоматичному режимі серії ЕАТ № 8131477 від 13 листопада 2023 року - задовольнити.

Скасувати постанову серії ЕАТ № 8131477 від 13 листопада 2023 року про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, якою ОСОБА_2 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 140 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 510 (п`ятсот десять) гривень 00 копійок, а провадження у справі закрити за відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту патрульної поліції на користь ОСОБА_2 судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 536 (п`ятсот тридцять шість) гривень 80 копійок та судові витрати на правничу допомогу в розміром 500 (п`ятсот) гривень 00 копійок.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до Третього апеляційного адміністративного суду.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Інформація про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_2 .

Відповідач: Департамент патрульної поліції, ідентифікаційний код 40108646, адреса: м. Київ, вул. Федора Ернста, буд. 3.

Повне рішення складено 11 грудня 2023 року.

Суддя: О.О. Романько