Справа № 200/6116/23
Суддя: Дмитрієв В.С.
Дата ухвалення: 2023-12-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 грудня 2023 року Справа№200/6116/23

Донецький окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Дмитрієва В.С., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (в письмовому провадженні) справу за позовом адвоката Слєпова Дмитра Юрійовича в інтересах ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення коштів, -

В С Т А Н О В И В:

30 жовтня 2023 року до Донецького окружного адміністративного суду через систему Електронний суд надійшов адміністративний позов адвоката Слєпова Дмитра Юрійовича в інтересах ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 з вимогою:

- стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 822 169,98 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що при звільненні з військової служби позивачу не було здійснено належну виплату грошового забезпечення, що стало підставою для звернення до суду. На виконання судового рішення, відповідач здійснив належні виплати, проте фактичний розрахунок було проведено із затримкою в 918 днів, що є підставою для стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідач позов не визнав, надав відзив на адміністративний позов у якому вказав, що оскільки позивач звернувся до суду з даним позовом після 19 липня 2022 року, отже на дату звернення, підлягає застосуванню чинна редакція статті 117 КЗпП України, яка обмежує час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає оплаті середнім заробітком, шістьма місяцями. При цьому відповідач вважає, що здійснений позивачем розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який на його думку складає 822 169,98 грн., не ґрунтується на нормах чинного законодавства і не відповідає механізму розрахунку істотності частки середнього заробітку.

Ухвалою судді Донецького окружного адміністративного суду від 13 листопада 2023 року відкрито провадження в адміністративній справ за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) та витребувано у відповідача докази по справі.

Дослідивши докази та письмові пояснення, викладені в заявах по суті справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та відзив на нього, суд встановив наступне.

Позивач, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, що підтверджується копією паспорту серії НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Позивач має статус учасника бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_3 від 6 квітня 2021 року.

Відповідно до витягу з наказу начальника Донецького прикордонного загону Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України По особовому складу від 23 березня 2017 року №137-ОС ОСОБА_1 був зарахований на військову службу за контрактом, до списків особового складу загону та всіх видів забезпечення.

23 березня 2021 року наказом начальника НОМЕР_4 прикордонного загону Державної прикордонної служби України По особовому складу №160-ОС ОСОБА_1 був виключений зі списків особового складу та всіх видів забезпечення.

Вказані вище обставини встановлені рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 14 грудня 2021 року у справі №200/8068/21.

Так, рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 14 грудня 2021 року у справі №200/8068/21 вирішено, зокрема: «Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) щодо не нарахування та не виплати в повному обсязі ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, у день виключення зі списків особового складу військової частини.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 (Донецький прикордонний загін) (, місцезнаходження: АДРЕСА_2 ) провести нарахування та виплату ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серії НОМЕР_2 , РНОКПП НОМЕР_5 , місце проживання: АДРЕСА_3 ) одноразової грошової допомоги у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби (вислуга років на день виключення зі списків особового складу складала 12 років 00 місяців 00 днів), відповідно до п.2 ст.15 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) щодо не нарахування та не виплати в повному обсязі ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення без застосування базового місяця 2008 року.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) (код ЄДРПОУ НОМЕР_6 , місцезнаходження: АДРЕСА_2 ) нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серії НОМЕР_2 , РНОКПП НОМЕР_5 , місце проживання: АДРЕСА_3 ) індексацію грошового забезпечення за період з березня 2017 року по березень 2021 року включно із застосуванням місяця для обчислення споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базового місяця) в період з березня 2017 року по березень 2018 року (січень 2008 року), а з березня 2018 по березень 2021 року (березня 2018 року), з урахуванням абзацу 4 пункту 5 Постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року №1078.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) щодо не нарахування та не виплати в повному обсязі ОСОБА_1 компенсації за неотримане речове майно виходячи із закупівельної вартості речового майна за цінами років станом на 1 січня 2021 року.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) (код ЄДРПОУ НОМЕР_6 , місцезнаходження: АДРЕСА_2 ) нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серії НОМЕР_2 , РНОКПП НОМЕР_5 , місце проживання: АДРЕСА_3 ) грошову компенсацію за неотримане речове майно виходячи із закупівельної вартості речового майна за цінами станом на 01 січня 2021 року, без врахування пропорційності та з урахуванням невиплаченої вартості майна.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 (Донецький прикордонний загін) (код ЄДРПОУ НОМЕР_6 , місцезнаходження: АДРЕСА_2 ) виплатити на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серії НОМЕР_2 , РНОКПП НОМЕР_5 , місце проживання: АДРЕСА_3 ) залишок нарахованої, але не виплаченої грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій розмірі 1171,66 грн.».

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 14 грудня 2021 року у справі №200/8068/21 набрало чинності 14 січня 2022 року, 13 липня 2023 року були видані виконавчі листи.

На виконання зазначеного вище рішення суду, Військовою частиною НОМЕР_1 , згідно з платіжною інструкцією №6239 від 27 вересня 2023 року на рахунок позивача здійснено виплату у розмірі 79667,47 грн. Відповідно до штампу Державної казначейської служби оплату проведено 28 вересня 2023 року.

Не погоджуючись з невиплатою середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Вирішуючи спір по суті, суд керувався наступним.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За змістом статті 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі Закон № 2011-ХІІ).

На підставі статті першої Закону № 2011-ХІІ соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до абзацу 1 пункту першого статті 9 Закону № 2011-ХІІ держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

На підставі частини другої статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Відповідно до положень Закону України «Про Державну прикордонну службу України» Державна прикордонна служба України є правоохоронним органом спеціального призначення, основними обов`язками якої, зокрема є: припинення будь-яких спроб незаконної зміни проходження лінії державного кордону України; припинення у взаємодії з відповідними правоохоронними органами збройних конфліктів та інших провокацій на державному кордоні України; участь у взаємодії із Збройними Силами України та іншими військовими формуваннями у відбитті вторгнення або нападу на територію України збройних сил іншої держави або групи держав; участь у виконанні заходів територіальної оборони, а також заходів, спрямованих на додержання правового режиму воєнного і надзвичайного стану.

Порядок проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України у мирний час та особливості проходження військової служби в ній в особливий період визначений Положенням про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, затвердженим Указом Президента України від 29 грудня 2009 року № 1115/2009 (далі Положення № 1115/2009 в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

На підставі пункту 293 Положення № 1115/2009 особа, звільнена з військової служби, на день виключення із списків особового складу органу Держприкордонслужби розраховується за всіма видами належного їй на день звільнення матеріального та грошового забезпеченням.

У разі спору про розмір сум, належних військовослужбовцю при звільненні, йому в день виключення із списків особового складу виплачується сума, не оспорювана керівництвом органу Держприкордонслужби, у якому проходив службу цей військовослужбовець.

Відповідно до пункту 3 розділу І Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ від 25 червня 2018 року № 558 (далі Інструкція № 558) грошове забезпечення військовослужбовцям виплачується в органах Держприкордонслужби за місцем їх служби або органом, у якому вони перебувають на фінансовому забезпеченні згідно з приміткою до штату.

Аналіз правових норм свідчить, що звільнений з військової служби військовослужбовець на день виключення зі списків особового складу органу Держприкордонслужби має бути повністю забезпечений матеріальним і грошовим забезпеченням.

Тобто, у випадку звільнення військовослужбовця з військової служби з ним має бути проведено повний розрахунок за всіма видами належного йому на день звільнення продовольчого, речового та грошового забезпечення.

Законом № 2011, Положенням № 1115/2009, Інструкцією № 558 не врегульовано порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільнення військовослужбовця.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, встановлено дату проведення остаточного розрахунку зі звільненими військовослужбовцем, проте, порядок виплати середнього заробітку (грошового забезпечення) за несвоєчасний розрахунок не врегульовано, суд доходить висновку про можливість застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби.

За правилами статті 9 КАС України у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).

Необхідність застосування до спірних правовідносин положень КЗпП України узгоджується з правовими позиціями Верховного Суду, викладеними у постановах від 01.03.2018 в справі № 806/1899/17, від 29.03.2018 в справі № 815/1767/17 та від 19.04.2018 в справі № 803/1210/2018 щодо не проведення розрахунку при звільненні з публічної служби.

В силу норм статті 47 КЗпП України (в редакції, чинній на час звільнення позивача зі служби) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Умовами застосування частини 1 статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Вказаний у частині першій статті 117 КЗпП України законодавчий припис є загальним і не встановлює конкретні види виплат, які роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові в день його звільнення.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем і колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Судом встановлено, що рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 14 грудня 2021 року у справі №200/8068/21 зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ):

- провести нарахування та виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби (вислуга років на день виключення зі списків особового складу складала 12 років 00 місяців 00 днів), відповідно до п.2 ст.15 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей.

- нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з березня 2017 року по березень 2021 року включно із застосуванням місяця для обчислення споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базового місяця) в період з березня 2017 року по березень 2018 року (січень 2008 року), а з березня 2018 по березень 2021 року (березня 2018 року), з урахуванням абзацу 4 пункту 5 Постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року №1078.

- нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за неотримане речове майно виходячи із закупівельної вартості речового майна за цінами станом на 01 січня 2021 року, без врахування пропорційності та з урахуванням невиплаченої вартості майна.

- виплатити на користь ОСОБА_1 залишок нарахованої, але не виплаченої грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій розмірі 1171,66 грн.

При цьому, рішення суду набрало законної сили 14 січня 2022 року, а виплата належних сум проведена лише 28 вересня 2023 року.

Разом з цим, відповідачем не надано доказів неможливості виконання судового рішення, окрім посилання на введення на території України воєнного стану.

Проте, суд зазначає, що відповідно до ст. 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання та вважає, що зволікання щодо виконання рішення суду вказує на бездіяльність відповідача щодо виплати належних позивачу сум, тобто, доводить вину відповідача.

Оскільки стаття 117 КЗпП України передбачає невиплату належних працівникові сум саме з вини роботодавця, відтак у відповідача виникла відповідальність, передбачена зазначеною статтею, тобто виплати позивачу його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, однак не більше чим за 6 повних місяці.

Стосовно вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 822169,98 грн.

Так, розмір середньоденного грошового забезпечення позивача за два місяці, що передували місяцю звільнення, становить 398,13 грн., що підтверджується довідкою про розмір грошового забезпечення позивача від 21 листопада 2023 року №809, що надана відповідачем на вимоги ухвали суду.

Позивач просив стягнути середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні (з дня звільнення по день проведення розрахунку), який за підрахунком позивача становить 822169,98 грн. (918 днів * 895,61 грн).

Суд вважає, що в даній справі наявні підстави для зменшення розміру відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, які згідно усталеної судової практики обумовлюють зменшення суми середнього заробітку, що підлягає стягненню на користь позивача.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 підсумувала, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Аналогічні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

Також, у вищевказаній постанові зазначено, що Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком Верховного Суду України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Водночас, виходячи з мети відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, і які розумно можна було б передбачити, Велика Палата Верховного Суду вважає, що, з одного боку, не всі чинники, сформульовані у зазначеному висновку, відповідають такій меті. Так, сама лише наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум; момент виникнення такого спору, прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника, істотність розміру недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника не впливають на розмір майнових втрат, яких зазнає працівник у зв`язку з простроченням розрахунку. З іншого боку, істотним є період такого прострочення, хоча такий чинник у згаданій постанові Верховного Суду України не сформульований.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, і вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, визначаючи остаточний розмір суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у цій справі суд виходить з принципу співмірності, що розмір середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні не може в рази перевищувати розмір виплат, які не сплатив відповідач позивачу при звільненні.

Так, період затримки розрахунку з позивачем становить з 24 березня 2021 року (наступний день після звільнення) по 27 вересня 2023 року (остаточний розрахунок з позивачем виплата за судовим рішенням).

Таким чином, кількість календарних днів за час затримки розрахунку при звільненні за період з 24 березня 2021 року по 27 вересня 2023 року складає 918 днів.

Отже, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача складає 365483,34 грн. (398,13 грн.х 918 днів).

Водночас, суд вважає, що в порівнянні із виплаченою сумою у 79667,47 грн., суму 365483,34 грн. не можна вважати співмірною, оскільки вона значно перевищує суму виплати.

При цьому суд ураховує, що Державна прикордонна служба України є військовим формуванням, на яке, відповідно до п. 4 ст. 19 Закону України «Про Державну прикордонну службу України», покладаються участь у взаємодії із Збройними Силами України та іншими військовими формуваннями у відбитті вторгнення або нападу на територію України збройних сил іншої держави, а також участь у виконанні заходів територіальної оборони та заходів, спрямованих на додержання правового режиму воєнного і надзвичайного стану.

Відповідно до Указу Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» з 24 лютого 2022 року на всій території України запроваджено воєнний стан (який діє по теперішній час на всій території України). Так, з початку введення на території України воєнного стану, персонал НОМЕР_4 прикордонного загону (військова частина НОМЕР_1 ) Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України залучений до виконання першочергових завдань з відбиття вторгнення та нападу на територію України збройних сил російської федерації, а також виконання заходів, спрямованих на додержання правового режиму воєнного стану.

Також, суд ураховує, що наразі першочерговим завданням держави та зокрема відповідача щодо грошових виплат, є виплата грошового забезпечення діючим військовослужбовцям , що здійснюють оборону України.

Таким чином, ураховуючи зазначене вище, а також виходячи із принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд дійшов втсновку щодо наявності підстав для зменшення розміру середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні позивача із застосуванням принципу співмірності та стягнути з відповідача 5000 грн. на користь позивача.

Такий підхід суду узгоджується із висновком, викладеним Верховним Судом у подібних правовідносинах в постанові від 21 квітня 2021 року у справі № 360/3574/19.

Також, зазначений висновок викладено в постанові Першого апеляційного адмінстративного суду від 21 листопада 2023 року у справі №360/527/23.

На підставі наведеного суд, з урахуванням положень ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України, дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог, шляхом визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та стягнення з відповідача на користь позивача середній заробіток (середнє грошове забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 5000 грн.

На підставі наведеного суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 2, 5, 6, 90, 132, 139, 193, 242-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги адвоката Слєпова Дмитра Юрійовича в інтересах ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення коштів, - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_4 , код ЄДРПОУ НОМЕР_6 ) на користь ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_5 ) середній заробіток (середнє грошове забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 5000 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Першого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Текст рішення розміщений в Єдиному державному реєстрі судових рішень (веб-адреса сторінки: http://www.reyestr.court.gov.ua/).

Суддя В.С. Дмитрієв