Справа № 620/9415/23
Суддя: Оксененко Олег Миколайович
Дата ухвалення: 2023-12-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/9415/23 Суддя (судді) першої інстанції: Бородавкіна С.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2023 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Оксененка О.М.,

суддів: Аліменка В.О.,

Мельничука В.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 11 вересня 2023 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту з питань виконання кримінальних покарань про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Чернігівського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Департаменту з питань виконання кримінальних покарань, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення Центральної комісії Департаменту з питань виконання кримінальних покарань щодо переведення осіб, засуджених до позбавлення волі на певний строк, довічного позбавлення волі, арешту, обмеження волі, до установ виконання покарань від 16.02.2023, оформлене протоколом №1.1/6-2023, в частині відмови в задоволенні звернення про переведення його з Державної установи «Установа виконання покарань №31 (м. Новгород-Сіверський Чернігівської області, вул. Миколаївська, 31) до Чортківської установи виконання покарань №26» (юридична адреса: вул. Лесі Українки, 3 м. Чортків, Тернопільська область) або до Державної установи «Львівська установа виконання покарань №19» (юридична адреса: вул. Городоцька, 20, м. Львів, Львівська область), що розташовані ближче до місця проживання засудженого та його родичів;

- зобов`язати відповідача в особі Центральної комісії Департаменту з питань виконання кримінальних покарань щодо переведення осіб, засуджених до позбавлення волі на певний строк, довічного позбавлення волі, арешту, обмеження волі, до установ виконання покарань) повторно розглянути клопотання про переведення із Державної установи «Новгород-Сіверська установа виконання покарань №3» (юридична адреса: вул. Миколаївська, 31, м. Новгород-Сіверський, Чернігівська область) до Чортківської установи виконання покарань №26» (юридична адреса: вул. Лесі Українки, 3 м. Чортків, Тернопільська область) або до Державної установи «Львівська установа виконання покарань №19» (юридична адреса: вул. Городоцька, 20, м. Львів, Львівська область), що розташовані ближче до місця проживання засудженого та його родичів.

Позов обґрунтовано тим, що за наявності звернення і відсутності виняткових підстав для відбування покарання засудженого на значній відстані від місця проживання родини, рішення відповідача про відмову в переведенні в цьому разі не відповідає вимогам частини першої статті 93 Кримінально-виконавчого кодексу України та є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 11 вересня 2023 року у задоволенні позовних вимог - відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги - задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що відповідачем в порушення норм статті 93 Кримінально-виконавчого кодексу України не здійснюються дії щодо переведення його або до «Львівської установи виконання покарань (№19)» або до «Чортківської установи виконання покарань (№26)».

На думку апелянта, враховуючи практику ЄСПЛ наявні законні та обгрунтовані підстави для його переведення в межах адміністративно-територіальної одиниці відповідно до місця постійного проживання його близьких родичів.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідачем зазначено про те, що оскільки переведення засудженого до подальшого відбування покарання з однієї виправної чи виховної колонії до іншої допускається за наявності виняткових обставин, які перешкоджають подальшому відбуванню покаранню, та у вибраних позивачем виправних колоніях відсутні вільні місця для осіб, які засуджені до довічного позбавлення волі, тому оскаржуване рішення прийнято обгрунтовано та правомірно.

Згідно п.3 частини першої ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) також у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , засуджений 14.07.2003 Апеляційним судом Волинської області за частиною четвертою статті 187, п.п.2, 4, 6 частини другої статті 115, статті 70 КК України до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, та з 19.09.2012 останній відбуває покарання в Державній установі «Новгород-Сіверська установа виконання покарань (№31)».

До засудження позивач був зареєстрований та проживав за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до листа від 15.06.2023 за №2-1816 згідно особової справи засудженого, в розділі «Стосунки з рідними та близькими», ОСОБА_1 вказував, що підтримує позитивні стосунки з батьком, матір`ю, донькою та сестрами.

Згідно картки обліку побачень, видачі посилок (передач) та бандеролей засуджений мав останнє тривале побачення 03.08.2018 з донькою та сестрами.

У відповідності до журналу обліку телефонних розмов засуджених до довічного позбавлення волі сектора МРБ ОСОБА_1 найбільше спілкувався з нареченою, донькою та батьком.

У подальшому, до Департаменту з питань виконання кримінальних покарань від позивача та його матері надійшли заяви з проханням про переведення ОСОБА_1 до Державної установи «Чортківська установа виконання покарань (№26)» або Державної установи «Львівська установа виконання покарань (№19)».

Однак, рішенням відповідача, оформленим протоколом засідання Центральної комісії Департаменту щодо переведення осіб, засуджених до позбавлення волі на певний строк, довічного позбавлення волі, арешту та обмеження волі, до установ виконання покарань від 16.02.2023 №1.1/2-2023, у переведенні позивача відмовлено у зв`язку з відсутністю виняткових обставин, які перешкоджають дальшому перебуванню засудженого в Державній устаноі «Новгород-Сіверська установа виконання покарань (№31)», передбачених частиною другою статті 93 КВК України, та відсутністю вільних місць у секторі для чоловіків, які засуджені до довічного позбавлення волі у Державній установі «Чортківська установа виконання покарань (№26)» або у Державній установі «Львівська установа виконання покарань (№19)».

Не погоджуючись з таким рішенням відповідача та вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся з цим позовом до суду.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивачем не наведено виняткових обставин, які перешкоджають його подальшому перебуванню в Державній установі «Новгород-Сіверська установа виконання покарань (№31)», відтак у відповідача були відсутні належні правові підстави для задоволення поданої ОСОБА_1 та його матір`ю заяви і переведення позивача до вказаних ним колоніях.

Колегія суддів погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

У рішенні від 14 грудня 2011 року №19-рп/2011 Конституційний Суд України встановив, що положення статті 55 Конституції України необхідно розуміти так, що конституційне право на оскарження в суді будь-яких рішень, дій чи бездіяльності всіх органів державної влади, місцевого самоврядування, посадових і службових осіб гарантовано кожному; реалізація цього права забезпечується у відповідному виді судочинства і в порядку, визначеному процесуальним законом. Таким чином, конституційне право особи на звернення до суду кореспондується з її обов`язком дотримуватися встановлених процесуальним законом механізмів (процедур).

Згідно із частини першої статті 1 Кримінально-виконавчого кодексу України №1129-VI від 11 липня 2003 року (далі - КВК України) кримінально-виконавче законодавство України регламентує порядок і умови виконання та відбування кримінальних покарань з метою захисту інтересів особи, суспільства і держави шляхом створення умов для виправлення і ресоціалізації засуджених, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, а також запобігання тортурам та нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню із засудженими.

У силу вимог частини другою статті 7 КВК України засуджені користуються всіма правами людини та громадянина, передбаченими Конституцією України, за винятком обмежень, визначених цим Кодексом, законами України і встановлених вироком суду.

Відповідно до частини четвертої статті 7 КВК України правовий статус засуджених визначається законами України, а також цим Кодексом, виходячи із порядку і умов виконання та відбування конкретного виду покарання.

Положеннями частини першої статті 8 КВК України передбачено, що засуджені мають право звертатися відповідно до законодавства з пропозиціями, заявами і скаргами до адміністрації органів і установ виконання покарань, їх вищестоящих органів, до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, Європейського суду з прав людини, а також інших відповідних органів міжнародних організацій, членом або учасником яких є Україна, до уповноважених осіб таких міжнародних організацій, суду, органів прокуратури, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань. Відповідні звернення (кореспонденція) подаються до адміністрації установи виконання покарань. Про отримання адміністрацією звернення (кореспонденції) засудженому видається талон-підтвердження. Протягом трьох діб (а у випадках, встановлених законодавством, протягом однієї доби) з часу видачі талона-підтвердження зазначене звернення (кореспонденція) направляється адресату.

За правилами частини першої та другої статті 93 Кримінально-виконавчого кодексу України засуджений до позбавлення волі відбуває весь строк покарання в одній виправній чи виховній колонії, як правило, у межах адміністративно-територіальної одиниці відповідно до його місця проживання до засудження або місця постійного проживання родичів засудженого.

Переведення засудженого для дальшого відбування покарання з однієї виправної чи виховної колонії до іншої допускається за виняткових обставин, які перешкоджають дальшому перебуванню засудженого в цій виправній чи виховній колонії. Порядок переведення засуджених визначається нормативно-правовими актами Міністерства юстиції України.

Згідно із частиною шостою статті 57 Кримінально-виконавчого кодексу України допускається переведення засудженого для подальшого відбування покарання з одного виправного центру до іншого для розміщення засудженого за місцем проживання його близьких родичів за наявності поважних причин, що перешкоджають подальшому перебуванню засудженого в цьому виправному центрі. Переведення засудженого для подальшого відбування покарання з одного виправного центру до іншого здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань та пробації, за поданням адміністрації виправного центру, погодженим з начальником відповідного територіального органу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань та пробації, та спостережною комісією.

Наказом Міністерства юстиції України від 27.02.2017 №680/5 затверджено Положення про центральну та міжрегіональну комісії з питань визначення засудженим до позбавлення волі виду установи виконання покарань, місця відбування покарання особам, засудженим до позбавлення волі на певний строк, довічного позбавлення волі, арешту та обмеження волі, їх направлення і переведення для відбування покарання, зареєстроване в Міністерстві юстиції України 28.02.2017 за №266/30134 (далі - Положення №266/30134).

Відповідно до абзацу 16 пункту 2 розділу I Положення № 266/30134 центральна комісія - колегіальний орган, що утворюється в Департаменті, який в межах компетенції розглядає скарги на рішення міжрегіональних комісій, центральних комісій щодо установ центрального та південного регіонів, визначає засудженим до позбавлення волі вид установи виконання покарань, місце відбування покарання особам, засудженим до позбавлення волі на певний строк, довічного позбавлення волі, арешту та обмеження волі, здійснює їх направлення і переведення для відбування покарання до установ (дільниць виправних центрів, секторів), коли вирішення таких питань виходить за межі повноважень міжрегіональної комісії, центральних комісій щодо установ центрального та південного регіонів.

Згідно розділу ІІ Положення №266/30134 міжрегіональна комісія утворюється наказом керівника міжрегіонального управління у кількості не менше семи осіб.

До складу міжрегіональної комісії обов`язково входять керівники підрозділів з контролю за виконанням судових рішень, оперативної роботи, підрозділів режиму, нагляду та безпеки міжрегіонального управління.

Керівник міжрегіонального управління затверджує склад міжрегіональної комісії, призначає голову, заступника голови та секретаря комісії. Головою міжрегіональної комісії призначається заступник керівника міжрегіонального управління. Секретарем міжрегіональної комісії є керівник підрозділу з контролю за виконанням судових рішень міжрегіонального управління.

Розділом IV Положення №266/30134 закріплено, що у своїй діяльності центральна та міжрегіональна комісії керуються Конституцією України та законами України, указами Президента України і постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та Законів України, актами Кабінету Міністрів України та Міністерства юстиції України, іншими актами законодавства, Положенням про Міністерство юстиції України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 02 липня 2014 року N 228, вироком суду, а також цим Положенням та матеріалами про особу засудженого.

Формою роботи комісій є засідання. Засідання скликаються залежно від потреби прийняття рішення, надходження запитів, звернень, листів тощо, але не рідше одного разу на місяць та не пізніше ніж протягом 30 днів з дня надходження звернення.

Центральна та міжрегіональна комісії мають право залучати спеціалістів органів, установ виконання покарань, слідчих ізоляторів та інших установ для розгляду і вирішення питань, що належать до їх компетенції.

Засідання центральної та міжрегіональної комісій вважаються правоможними, якщо на них присутні не менше ніж дві третини їх складу. Рішення комісії приймається простою більшістю голосів присутніх членів комісії з урахуванням висновків її членів. У разі рівного розподілу голосів голос головуючого є вирішальним.

Член комісії у разі незгоди з рішенням, прийнятим комісією, має право у письмовій формі викласти свою окрему думку, яка додається до протоколу засідання комісії.

Відповідно до розділу V Положення №266/30134 рішення центральної та міжрегіональної комісій оформлюються протоколом засідання комісії щодо визначення засудженим до позбавлення волі виду установи виконання покарань, місця відбування покарання особам, засудженим до позбавлення волі на певний строк, довічного позбавлення волі, арешту та обмеження волі (додаток 1), та протоколом засідання комісії щодо переведення осіб, засуджених до позбавлення волі на певний строк, довічного позбавлення волі, арешту та обмеження волі, до установ виконання покарань (дільниць виправних центрів, секторів) (додаток 2).

Протокол засідання комісії підписують усі присутні на засіданні члени комісії.

Про прийняте центральною або міжрегіональною комісією рішення уповноваженим представникам органів, громадських об`єднань, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації чи заінтересованим особам, якими було ініційоване питання, надається витяг з протоколу засідання комісії (додаток 3), засудженому рішення оголошується під підпис на витягу з протоколу засідання комісії.

Серед основних завдань центральної комісії є, зокрема: розгляд питань щодо переведення засуджених з однієї установи виконання покарань до іншої згідно з вимогами статей 50, 57, 93, 100, 101, 147, 151-1 Кримінально-виконавчого кодексу України (абзац 6 пункту 2 розділу ІІ Положення №266/30134).

Отже, переведення чи не переведення засудженого до іншої установи виконання покарань належить до виключної компетенції центрального органу виконавчої влади з питань виконання покарань.

У свою чергу, порядок переведення засуджених врегульовано Положенням про визначення особам, засудженим до довічного позбавлення волі та позбавлення волі на певний строк, виду колонії, порядок направлення для відбування покарання осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, позбавлення волі на певний строк, арешту й обмеження волі, та їх переведення, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 27 лютого 2017 року № 680/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 28 лютого 2017 року № 265/30133 (далі - Положення № 265/30133).

Так, п. 1 розділу ІV Положення № 265/30133 передбачено, що переведення засудженого для подальшого відбування покарання з однієї виправної чи виховної колонії до іншої з підстави «відповідно до місця проживання засудженого до засудження» здійснюється на підставі заяви засудженого, підпис якого засвідчує керівник виправної чи виховної колонії. До заяви про переведення додається довідка-витяг з особової справи засудженого, копія паспорта (іншого документа, що посвідчує особу) та документа, що підтверджує реєстрацію місця проживання або місця перебування до засудження. Заява засудженого подається через адміністрацію виправної чи виховної колонії до міжрегіональної або центральної комісії.

Пунктом 2 розділу ІV Положення № 265/30133 встановлено, що переведення засудженого для подальшого відбування покарання з однієї виправної чи виховної колонії до іншої з підстави «відповідно до місця постійного проживання близьких родичів засудженого» здійснюється на підставі заяви засудженого або близького родича (за письмовою згодою засудженого). Підпис засудженого на заяві засвідчує керівник виправної чи виховної колонії. Заява подається через адміністрацію виправної чи виховної колонії до міжрегіональної або центральної комісії.

У заяві про переведення має міститися додаткова інформація щодо близьких родичів засудженого відповідно до ступеня їх спорідненості та місця їх постійного проживання.

До заяви про переведення додаються довідка-витяг з особової справи засудженого, копія паспорта засудженого та близьких родичів (іншого документа, що посвідчує особу), а також оригінали або нотаріально засвідчені копії довідки про реєстрацію місця проживання або місця перебування близького родича, який звернувся із заявою, документів, що підтверджують наявність родинних стосунків (свідоцтво про народження, свідоцтво про шлюб тощо).

До свідоцтва про народження дитини засудженого додатково додаються довідка про реєстрацію місця проживання або місця перебування дитини та інформація служби у справах дітей за місцем проживання дитини та за місцем проживання засудженого про позбавлення або поновлення його батьківських прав.

Згідно з пунктом 17.1 Європейських пенітенціарних правил по можливості, ув`язнені повинні направлятися для відбуття покарання в пенітенціарні установи, розташовані поблизу від міста проживання або місць соціальної реабілітації. При розподілі варто враховувати вимоги, пов`язані із продовженням кримінального розслідування та забезпеченням безпеки, а також потребу створення відповідного режиму для всіх ув`язнених. По можливості, варто узгоджувати з ув`язненим первісно призначене для нього місце відбуття покарання та будь-які наступні переведення з однієї пенітенціарної установи до іншої.

Одним із критеріїв оцінювання судами рішень, дій та бездіяльності суб`єктів владних повноважень є прийняття ними рішень обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Цей критерій відображає принцип обґрунтованості рішення або дії. Він вимагає від суб`єкта владних повноважень враховувати як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Для цього він має ретельно зібрати і дослідити матеріали, що мають доказове значення у справі, наприклад, документи, пояснення осіб, висновки експертів тощо. Суб`єкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих висновків, обґрунтованих припущеннями, а не конкретними обставинами. Так само недопустимо надавати значення обставинам, які насправді не стосуються справи. Несприятливе для особи рішення повинно бути вмотивованим.

Як вбачається з матеріалів справи, з 19.09.2012 позивач відбуває покарання в Державній установі «Новгород-Сіверська установа виконання покарань (№31)».

У відповідності до заяви позивача та звернення його матері, останні просили перевести ОСОБА_1 до Державної установи «Чортківська установа виконання покарань (№26)» або Державної установи «Львівська установа виконання покарань (№19)» як максимально наближеного місця постійного проживання його родини

У свою чергу, відповідачем, розглядаючи вказану заяву, було з`ясовано питання щодо можливості переведення засудженого до запитуваних ним установ.

Відповідно до пункту 7 розділу ІІ Порядку №265/30133 до виправних колоній (секторів) максимального рівня безпеки направляються, у тому числі, чоловіки засуджені до покарання у виді довічного позбавлення волі.

При цьому, з аналізу статті 93 Кримінально-виконавчого кодексу України вбачається, що засуджений до позбавлення волі відбуває весь строк покарання в одній виправній чи виховній колонії, як правило, у межах адміністративно-територіальної одиниці відповідно до його місця проживання до засудження або місця постійного проживання родичів засудженого. Переведення засудженого для дальшого відбування покарання з однієї виправної чи виховної колонії до іншої допускається за виняткових обставин, які перешкоджають дальшому перебуванню засудженого в цій виправній чи виховній колонії.

Отже, за загальним правилом вказаної статті засуджений відбуває весь строк покарання в одній виправній колонії, з можливістю визначення такої колонії за місцем постійного проживання його родичів.

Водночас, переведення засудженого допускається лише за виняткових обставин, перелік яких законодавчо не визначений, проте обумовлений наявністю перешкод в подальшому перебуванні засудженого в цій виправній колонії.

При цьому, питання переведення чи не переведення засудженого до іншої установи виконання покарань належить виключно до повноважень відповідної комісії Департаменту з питань виконання кримінальних покарань.

Однак, на момент розгляду заяви позивача про переведення відповідачем не були встановлені виняткові обставини, які перешкоджають подальшому перебуванню заявника в Державній установі «Новгород-Сіверська установа виконання покарань (№31)».

Наявність у особовій справі ОСОБА_1 та заяві відомостей про те, що його родичі проживають в Рівненській області і не можуть приїздити до нього через віддаленість установи, де позивач відбуває покарання, не є тією винятковою обставиною, яка перешкоджає подальшому перебуванню в Державній установі «Новгород-Сіверська установа виконання покарань (№31)».

Докази стосовно виняткових обставин, які перешкоджали б подальшому відбуванню позивачем покарання в Державній установі «Новгород-Сіверська установа виконання покарань (№31)», а тому зумовлювали необхідність його переведення до іншої установи, суду надані не були.

У свою чергу, віддаленість місця відбування покарання від місця проживання родичів позивача в контексті закону не може розцінюватись як виняткова обставина, яка перешкоджає подальшому його перебуванню в ДУ «Новгород-Сіверська установа виконання покарань (№31)».

Так, Європейський суд з прав людини у своїй практиці сформував такі підходи: в пункті 83 рішення у справі «Родзевілло проти України» від 14 січня 2016 року зазначив, що Конвенція не надає засудженим права обирати місце відбування покарання, а той факт, що засуджені можуть бути відокремлені від своїх сімей та відбувати покарання на певній відстані від них, є неминучим наслідком позбавлення їх волі (див., наприклад, ухвалу щодо прийнятності у справі «Оспіна Варгас проти Італії» (Ospina Vargas v. Italy), заява №40750/98, від 06 квітня 2000 року).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі Вінтман проти України (Vintman v. Ukraine, № 28403/05) зазначено, що засуджені до позбавлення волі мають «надалі користуватись основоположними правами та свободами, гарантованими Конвенцією, окрім права на свободу».

Отже, не постає питання, що засудженого до позбавлення волі може бути позбавлено усіх прав за статтею 8 Конвенції тільки тому, що він має статус особи, яку за вироком суду було позбавлено волі.

У своїй практиці Європейський суд з прав людини також визнав, що Конвенція не надає засудженим до позбавлення волі права обирати місце відбування покарання, а той факт, що засуджені відокремлені від своїх родин та перебувають на певній відстані від них, є неминучим наслідком позбавлення їх волі.

Відтак, поміщення засудженого до колонії, розташованої на такій відстані від місця проживання його родини, не є втручанням у сімейне життя, що спростовує доводи апелянта у цій частині.

У свою чергу, аналізуючи спірне рішення, колегія суддів приходить до переконання, що у запитуваних позивачем установах відбування покарання були відсутніми вільні місця для засудженого до довічного позбавлення волі, про що зазначено у відповідних довідках (а.с. 36, 37).

Зокрема, наповнення сектору максимального рівня безпеки для тримання чоловіків, засуджених до довічного позбавлення волі в Державній установі «Львівська установа виконання покарань (№19)» відповідно до норм житлової площі становить 24 особи, які розміщуються у 12 двомісних камерах. Багатомісні приміщення камерного типу у секторі відсутні. Однак на даний час у секторі відбуває покарання 32 засуджених до довічного позбавлення полі, що вже перевищує встановлені нормативи. Також на 4,5% більше від планового наповнення сектору максимального рівня безпеки для тримання чоловіків, засуджених до довічного позбавлення волі, перебуває в Державній устноаві «Чортківська установа виконання покарань (№26)».

З огляду на наведене, приймаючи до уваги те, що позивачем не наведено виняткових обставин, які перешкоджають його дальшому перебуванню в ДУ «Новгород-Сіверська установа виконання покарань (№31)», тому у відповідача були відсутні належні правові підстави для задоволення поданої ОСОБА_1 та його матір`ю заяви і переведення позивача до вказаних ним колоній.

Відтак, оскільки відповідачем здійснено усі необхідні заходи для розгляду заяви позивача та надано відмову з об`єктивних причин - відсутності виняткових обставин відповідно до частини другої статті 93 Кримінально-виконавчого кодексу України, тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.

Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на висновки суду, викладені в оскаржуваному судовому рішенні.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, і доводи апелянта, викладені у скарзі, не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.

Отже при ухваленні оскаржуваної постанови судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для її скасування.

За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242, 250, 308, 310, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 11 вересня 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та не підлягає касаційному оскарженню, відповідно до п. 2 частини п`ятої ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя О.М. Оксененко

Судді В.О. Аліменко

В.П. Мельничук