Справа № 200/138/23
Суддя: Казначеєв Едуард Геннадійович
Дата ухвалення: 2023-12-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2023 року справа №200/138/23

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: судді-доповідача Казначеєва Е.Г., суддів Гайдара А.В. , Компанієць І.Д. , розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 та Головного управління Національної поліції в Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 20 червня 2023 р. у справі № 200/138/23 (головуючий І інстанції Буряк І.В.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Донецькій області про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення середнього заробітку,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції в Донецькій області (далі відповідач, ГУНП), в якому просив:

-визнати протиправною бездіяльність ГУ НП в Донецькій області, яка полягає у нездійсненні позивачу нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки в розрахунку при звільненні в сумі 206 517,41 грн.;

-стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в сумі 206 517,41 грн.;

-зобов`язати ГУ НП в Донецькій області здійснити перерахунок та виплату недоотриманої одноразової грошової допомоги при звільненні із розрахунку грошового забезпечення з врахуванням індексації грошового забезпечення.

-стягнути витрати на правову допомогу у сумі 6 750,00 грн.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 20 червня 2023 року задоволено частково позовні вимоги, а саме суд:

Стягнув з Головного управління Національної поліції в Донецькій області (87517, Донецька область, м. Маріуполь, пр. Нахімова, 86, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) 3 138,05 грн. (три тисячі сто тридцять вісім гривень п`ять копійок) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 13 лютого 2021 року по 27 січня 2022 року без урахування обов`язкових платежів та податків відповідно до вимог чинного законодавства.

В задоволенні решти позовних вимог відмовив.

Стягнув з Головного управління Національної поліції в Донецькій області (87517, Донецька область, м. Маріуполь, пр. Нахімова, 86, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) 3 000,00 (три тисячі) грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Стягнув з Головного управління Національної поліції в Донецькій області (87517, Донецька область, м. Маріуполь, пр. Нахімова, 86, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір в сумі 31 грн. (тридцять одна).

Позивач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині часткового задоволення позовних вимог та стягнення на користь ОСОБА_1 з Головного управління Національної поліції в Донецькій області середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені в сумі 3 138,05 гривень та судового збору в сумі 31 грива, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, стягнути з Головного управління Національної поліції в Донецькій області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки в розрахунку при звільнені в сумі 206 517,41 гривень, стягнути судовий збір в дохід Держави в повному обсязі з Головного управління Національної поліції в Донецькій області, та звільнити ОСОБА_1 від сплати судового збору на підставі п. 8, 12, 13 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що суд посилаючись на норми діючого законодавства, на рішення Верховного Суду, приходить до висновку про те, що позовні вимоги повинні бути задоволені в сумі 37 426,76 гривень (20% суми недоплаченої при повному розрахунку), проте безпідставно, необгрунтовано та незаконно зазначає, що задоволенню підлягає на суму 3 138,05 гривень.

Суд не врахував правову позицію викладену в рішеннях Верховного Суду від 12.04.2018 року у справі № 817/925/14 (провадження № К/9901/16797/18) від 19.09.2018 року у справі № 822/181/16 (провадження № К/9901/12582/18), від 26.06.2019 року у справі № 761/9584/15-ц та інших.

Стосовно стягнення з ГУ НП в Донецькій області на користь ОСОБА_1 судового збору в сумі 31 гривна, сторона позивача зазначає, що в цій частині суд не звернув уваги на те, що позивач звільнений Законом від сплати судового збору та вимоги суду сплатити судовий збір для відкриття провадження у справі є незаконною.

Позивач є учасником бойових дій, ветераном та інвалідом війни та згідно п.п. 8, 13 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», звільняюся від сплати судового збору. Правову позицію стосовно звільнення УБД від сплати судового збору у судах всіх інстанцій, з питань захисту прав позивача, викладена у постановах Верховного Суду від 21.01.2021 року у справі № 120/2577/20- а та від 24.03.2021 року у справі № 120/2869/20-а.

Крім цього ОСОБА_1 проходить службу в ЗСУ, та виконує обов`язки із захисту Батьківщині, та згідно п. 12 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» він як військовослужбовець, який звертається до суду «під час виконання службових обов`язків», звільняється від сплати судового збору.

Відповідач, не погоджуючись з рішенням суду, подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволені позовних вимог у повному обсязі. Обґрунтовано апеляційну скаргу тим, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи.

В апеляційній скарзі зазначено, що діяльність поліцейського є формою служіння Українському народу, адже перебування на цій посаді передбачає виконання певного обсягу завдань і функцій держави в особі зазначеного державного органу.

Норма передбачена у статті 117 КЗпП визначає гарантії дотримання роботодавцем свого обов`язку перед працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні (стаття 116 КЗпП) потрібно розглядати у системному зв`язку з іншими положеннями цього нормативного акта. Запропонований підхід дає підстави вважати, що визначений у статті 117 КЗпП механізм відповідальності роботодавця за затримку розрахунку при звільненні призначений на те, щоб гарантувати виплату заробітної плати своєчасно і в повному обсязі. Недотримання роботодавцем цього обов`язку матиме наслідком необхідність компенсувати працівникові його (фінансові) втрати й таким чином вплинути на роботодавця, з вини якого працівник не отримав належного йому заробітку. Прикметно, що статті 116, 117 КЗпП розміщені у главі VII КЗпП «Оплата праці», що лише підтверджує пов`язаність відповідальності роботодавця за затримку розрахунку при звільненні саме з оплатою виконаної працівником роботи.

Нормами спеціального законодавства прямо визначено, що надання поліцейським додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, яка не віднесена до щорічних додаткових відпусток здійснюється тільки на підставі Закону України «Про відпустки».

Оскільки, додаткова відпустка є пільгою, а відповідно до вимог чинного законодавства, особи, які мають право на пільги, за власним бажанням можуть ними користуватись або не користуватись. Тобто, нормами спеціального законодавства не встановлено обов`язку особи використовувати пільги і будь яких санкцій до роботодавця, у зв`язку з невикористанням поліцейським свого права на додаткову відпустку, не передбачено.

Відтак, відсутність у спеціальному законі відповідальності за несвоєчасний розрахунок при звільненні, зокрема за несвоєчасну/запізнілу виплату(компенсацію) за не використанні дні додаткової відпустки при звільненні, не означає, що до цих правовідносин можна застосовувати положення КЗпП щодо оплати праці. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 19.05.2021 у справі № 640/9523/20.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 18.11.2019 по справі № 0940/1532/18, стаття 117 КЗпП України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати.

З огляду на вище зазначене, рішення суду першої інстанції стосовно позовних вимог про стягнення на користь позивача середнього заробітку на підставі статті 117 КЗпП за весь час затримки при звільненні ґрунтуються на помилковому трактуванні і застосуванні норм матеріального права. А відтак, стягнення з Головного управління Національної поліції в Донецькій області на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, за період з 13 лютого 2021 року до 27 січня 2022 року є безпідставним.

Крім того, положення статті 117 КЗпП передбачають, що підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

В той же час, суд першої інстанції вказав, що строк затримки розрахунку при звільненні складає з 13.02.2021 по 27.01.2022, а отже дорівнює 349 днів (обрахунок проведено у календарних днях).

Таким чином, строк визначений судом для проведення розрахунку середнього заробітку за час затримки при звільненні є більшим, а ніж шість місяців, що не відповідає нормам матеріального права, а саме положенням ст. 117 КЗпП.

Також, в акті здійснення розрахунку за надані юридичні (адвокатські послуги) від 17.12.2022 наявні відомості, що позивач на момент звернення до суду має сплатити 5250 грн, при цьому оплатив гонорар в розмірі 3000 готівкою. У Акті міститься інформація про складання позову та направлення його 02-03 січня 2023 року. Тобто, у документі, який повинен підтверджувати надання послуг, а саме встановлювати факт вчинення дії, фактично вказані плани на їх проведення, а отже, на нашу думку, цей Акт є формальним і не може буди належним та допустимим доказом. Відповідачу не надано жодного доказу фактичного понесення позивачем таких витрат (квитанція, чек тощо).

Суд не надав належної оцінки Акту надання юридичних (адвокатських) послуг від 17.12.2022, який на думку ГУНП в Донецькій області є формальним, а отже не може бути належним доказом у справі. Про вказане свідчить те, що позивачем отримано послуги адвоката загальною вартістю 6750 грн, з яких 1500 грн - участь в Донецькому окружному адміністративному суді при розгляді справи.

Провадження у справі відкрито 09.02.2023 року за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників (у письмовому провадженні). Тобто, адвокат надав позивачу послугу у вигляду участі у суді під час розгляду справи, яка розглядається у порядку письмового провадження.

До цього ж, апелянт звертає увагу на характер правової допомоги, а саме на те, що адвокатом продубльована інформація про підготовку та направлення адвокатського запиту у різних стовбчиках, як різні дії з відповідним терміном виконання та оплатою. У той же час, із матеріалів справи вбачається, що адвокатом було направлено лише один запит. Таким чином, такі акти не можуть бути належними та допустимими доказами надання правничої допомоги, оскільки складено формально.

Крім вище зазначеного, звертаємо увагу суду, що вимога про стягнення середнього заробітку за затримку була предметом розгляду у справі № 200/12251/21, а отже представник вже був ознайомлений із документами позивача та правовими позиціями Верховного Суду.

На підставі вище зазначеного, ГУНП в Донецькій області категорично не погоджується із відшкодуванням витрат на правничу допомогу у розмірі 3000 грн.

Щодо клопотання позивача в апеляційній скарзі про розгляд справи за участю представника позивача, суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Отже, суд, керуючись ч.1 ст. 311, ч.2 ст. 307 КАС України, вважає за можливе розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, встановив наступне.

Позивач є учасником бойових дій. Відповідно витягу з наказу ГУ НП в Донецькій області від 12.02.2021 № 116 о/с (по особовому складу) майора поліції ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції за п. 2 ч. 1 ст. 77 Закону України Про Національну поліцію.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 08.11.2021 у справі №200/12251/21, яке набрало законної сили 09.12.2021 адміністративний позов ОСОБА_1 до ГУ НП в Донецькій області про визнання протиправною бездіяльності, стягнення грошової компенсації, зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково, а саме судом: визнано протиправною бездіяльність ГУ НП в Донецькій області щодо ненарахування та не виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні щорічної додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2017 рік, 2018 рік та 2021 рік; грошової компенсації за невикористані дні основної відпустки за 2020 рік; зобов`язано ГУ НП в Донецькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні щорічної додаткової відпустки у загальній кількості 42 доби, як учаснику бойових дій за 2017 рік, 2018 рік та 2021 рік; грошову компенсації за невикористані дні основної відпустки за 2020 рік у кількості 25 діб. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Згідно наявної у матеріалах справи виписки по картковому рахунку ОСОБА_1 28.01.2022 ГУ НП в Донецькій області перерахувало позивачу грошове забезпечення за рішенням суду у розмірі 31 332,45 грн.

Листом від 27.12.2022 № 817/26/02-2022 ГУ НП в Донецькій області на адвокатський запит ОСОБА_2 від 17.12.2022 щодо нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні повідомлено про відсутність повноважень нараховувати та виплачувати середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідно довідки про середній розмір грошового забезпечення за останні два місяці, що передували звільненню ОСОБА_1 від 14.02.2023 № 106 (грудень 2020 року, січень 2021 року) середньомісячний розмір грошового забезпечення складає 16 621,81 грн., середньоденний розмір грошового забезпечення складає 536,19 грн.

За відомостями довідки про розрахунок при звільненні ОСОБА_1 від 14.02.2023 № 105 всього при звільненні ОСОБА_1 нараховано 122 604,13 грн.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та фактам, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 24 Закону України «Про відпустки» і частини першої статті 83 КЗпП України, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

У випадку звільнення поліцейських з органів Національної поліції України їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні як основної, так і додаткової відпустки (пункт 62 постанови від 19 січня 2021 року у справі №160/10875/19).

Суд зазначає, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні, не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.

У справі № 814/2563/16 (К/9901/2705/17) Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при розбіжності між загальним і спеціальним нормативно-правовим актом перевага надається спеціальному. При цьому загальні норми можуть застосовуватися субсидіарно, тобто, в тих випадках, коли спірні правовідносини не врегульовані нормами спеціального законодавства або врегульовані не повністю.

Слід зауважити, що непоширення норм Кодексу законів про працю України на поліцейських стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні поліцейських (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.

У той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми, спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними відповідно до законодавства всіх виплат у день звільнення та водночас стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку з працівником.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Отже, з огляду на не врегулювання питання щодо порядку виплати грошового забезпечення за час затримки розрахунку при вирішенні вказаного питання підлягають застосуванню приписи Кодексу законів про працю України, що також відповідає правовій позиції Верховного Суду України, висловленій у постанові від 17 лютого 2015 року у справі № 21-8а15, Верховного Суду висловленій у постанові від 30 січня 2019 року у справі №806/2164/16.

Згідно з частиною 1 статті 47 КЗпП України, у редакції на час звільнення, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

У разі мобілізації власника - фізичної особи свої обов`язки, визначені цією статтею, він повинен виконати протягом місяця після своєї демобілізації без застосування санкцій та штрафів.

Відповідно до статті 116 КЗпП України, у редакції на час звільнення, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України у редакції на час звільнення, визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, у разі не проведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Відповідно до правової позиції, наведеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №910/4518/16, за змістом приписів статей 94,116,117 КЗпПі статей1,2 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.

Верховний Суд зазначив, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Протиправність дій та бездіяльність відповідача щодо несвоєчасної виплати зазначених сум були встановлені судовим рішенням.

Відповідач не спростовував несвоєчасний розрахунок при звільненні з позивачем.

Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку, що оскільки у день звільнення позивача, відповідачем повна виплата належних позивачу сум не була проведена та відповідачем в суді не доведено відсутність вини з її невиплати, з відповідача на користь позивача, слід стягнути середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Щодо визначення суми середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні та зменшення її розміру судом першої інстанції, суд зазначає наступне.

При цьому, з 19 липня 2022 року статті 117 КЗпП України діє та підлягає застосуванню у редакції, викладеній згідно із Законом України від 1 липня 2022 року № 2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» (далі - Закон №2352-ІХ).

Відповідно до статті 117 КЗпП України (у редакції, викладеній відповідно до Закону №2352-ІХ) у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Оскільки на час затримки розрахунку та звернення позивача з позовом стаття 117 КЗпП України діяла у редакції, викладеній згідно із Законом № 2352-ІХ, суд вбачає підстави для застосування саме цієї редакції та відповідно час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає оплаті середнім заробітком, має бути обмежений шістьма місяцями.

Аналогічний висновок висловлено у постанові від 28 червня 2023 року у справі №560/11489/22, від 30 листопада 2023 року справа №380/19103/22.

Таким чином, суд вбачає підстави для обмеження періоду розрахунку часу затримки при звільненні, який підлягає оплаті середнім заробітком, шістьма місяцями.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України Про оплату праці за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок).

Абзац 3 пункту 2 Порядку №100 визначає, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Відповідно до абз.1 п. 3 Порядку № 100 при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату.

Відповідно до абз.3 п. 3 Порядку № 100 усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Відповідно до п. 4 Порядку № 100 при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством, не враховуються, зокрема: а) виплати за виконання окремих доручень (одноразового характеру), що не входять в обов`язки працівника (за винятком доплат за суміщення професій і посад, розширення зон обслуговування або виконання додаткових обсягів робіт та виконання обов`язків тимчасово відсутніх працівників, а також різниці в посадових окладах, що виплачується працівникам, які виконують обов`язки тимчасово відсутнього керівника підприємства або його структурного підрозділу і не є штатними заступниками); б) одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо).

Пункт 8 Порядку №100 передбачає, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

При обчисленні середньої заробітної плати за два місяці, виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, середньоденна заробітна плата визначається шляхом ділення суми, розрахованої відповідно до абзацу п`ятого пункту 4 цього Порядку, на число робочих днів за останні два календарні місяці, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, згідно з графіком підприємства, установи, організації.

У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим або другим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Отже, як вірно зазначено судом першої інстанції, остаточний розрахунок при звільненні з позивачем проведено 28.01.2022, а звільнено 12.02.2021. Строк затримки розрахунку при звільненні з 13.02.2021 по 27.01.2022, що складає 349 днів (календарних днів).

Разом з цим, період затримки в даному випадку з урахуванням положень статті 117 КЗпП України у редакції, викладеній відповідно до Закону №2352-ІХ за пів року від дати звільнення складає 181 день.

Згідно довідки про розмір середнього заробітку ОСОБА_1 від 14.02.2023 № 106 за період грудень 2020 року січень 2021 року грошове забезпечення за грудень 2020 року (31 доба) склало 16 871,85 грн., за січень 2021 року 16 371,77 грн., середньоденне грошове забезпечення за вказаний період 536,19 грн.

Отже, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, обчислений згідно Порядку № 100, становить 97 050,39 грн.

Також, у контексті спірних правовідносин щодо застосування положень статті 117 КЗпП України, суд враховує правові позиції Верховного Суду, викладеній у постановах Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, від 18 березня 2020 року у справі № 711/4010/13-ц, від 3 квітня 2019 року у справі № 662/1626/17, від 24 липня 2019 року у справі № 805/3167/18-а, від 30 жовтня 2019 року у справі № 806/2473/18, від 17 листопада 2021 року у справі № 816/1640/17. У яких, визначено з-поміж іншого, про розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні і критерії, яким варто керуватися при його зменшенні, якщо сума середнього заробітку (визначена відповідно до статті 117 КЗпП України) неспівмірна із заборгованістю, за несвоєчасну виплату якої цей середній заробіток стягується.

Зокрема, у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц Велика Палата Верховного Суду, серед іншого, зазначила, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Поряд з критеріями зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, звертається також увага на розмір відшкодування, визначити який має орган, який виносить рішення по суті спору (згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України).

Іншими словами, мовиться про те, що недостатньо встановити факт затримки розрахунку при звільненні і «заборговану» суму та власне період затримки. Передбачений статтею 117 КЗпП України спосіб захисту вимагає також, щоб орган, який вирішує спір щодо суми заборгованості при звільненні, зокрема суд, визначив також і суму, яка підлягатиме стягненню на користь позивача.

Подібні за змістом зауваги Верховний Суд висловлював, приміром, у постанові від 29 березня 2023 року № 260/2583/21, від 13 вересня 2023 року справа № 560/11111/22.

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (пункт 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц):

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Таким чином, висновок суду, що за певних умов суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, є правомірним.

Верховним Судом у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду ухвалено постанову від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19, в якій сформовано наступний правовий висновок:

«Синтаксичний розбір текстуального змісту статті 117 КЗпП України дає підстави суду зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми.

Аналіз такого правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини 1 статті 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.

Таким чином, Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19 дійшов висновку, що залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.»

Судом встановлено, що відповідно довідки про розрахунок при звільненні ОСОБА_1 14.02.2023 № 105 при звільненні (за лютий 2021 року) позивачу нараховано 122 604,13 грн. Розмір несвоєчасно виплаченого грошового забезпечення 31 332,45 грн, що у відсотковому відношенні сума недоплати складає 20 %.

Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, з урахуванням пропорційного розрахунку від розміру усіх належних звільненому працівникові сум, становить 19410,08 грн.

Зазначений принцип судом першої інстанції не було застосовано, що обумовлює зміну рішення суду першої інстанції в частині суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Також, Верховним Судом у постановах у справах № 821/1083/17, № 761/9584/15-ц, з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, зроблено висновок, що суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Так, Верховний Суд у постанові від 28 червня 2023 року справа № 560/11489/22 зазначив, що «З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц

Таким чином, з огляду на встановлені обставини, враховуючи співмірність розміру майнових втрат пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні та заявлених позивачем до стягнення суми середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, суд дійшов висновку, що належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача є стягнення на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 19410,08 грн.

Стосовно посилання позивача на звільнення його від сплати судового збору за подання позову у відповідності до п. 8, 12, 13 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», суд зазначає наступне.

Позивач є учасником бойових дій, ветераном та інвалідом війни.

Статтею 5 Закону України «Про судовий збір» встановлений вичерпний перелік осіб, які звільняються від сплати судового збору.

Відповідно до пункту 8 частини 1 статті 5 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх інстанціях звільняються особи з інвалідністю внаслідок Другої світової війни та сім`ї воїнів (партизанів), які загинули чи пропали безвісти, і прирівняні до них у встановленому порядку особи.

Згідно зі статтею 4 Закону України від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» визначено, що ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, інваліди війни, учасники війни.

Згідно з пунктом 23 статті 13 цього ж Закону особам з інвалідністю внаслідок війни та прирівняним до них особам надаються пільги зі сплати податків, зборів, мита та інших платежів до бюджету відповідно до податкового та митного законодавства.

Аналогічні правовідносини вже були предметом розгляду у Верховному Суді від 07.10.2020 у справі № 160/3534/20 і від 24.11.2021 у справі № 580/3226/19, від 21 червня 2022 року справа № 640/11800/19, від 07 лютого 2022 року справа № 560/8097/20, додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.03.2019 справа №800/203/17.

Як убачається з матеріалів справи, позивач додав копію посвідчення інваліда ІІІ групи, що дає право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни та інвалідів війни, тому відповідно до вищезазначених правових норм він звільнений від сплати судового збору.

Таким чином позивач у цій справі звільнений від сплати судового збору.

Отже, суд першої інстанції помилково дійшов до висновку щодо сплати позивачем судового збору, відповідно помилково у подальшому стягнув з Головного управління Національної поліції в Донецькій області на користь позивача судовий збір сплачений ним за подання позову.

У даному випадку позивач має право звернутись до суду першої інстанції з заявою про повернення сплати судового збору.

Щодо стягнення сум витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 та 3 статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Загальний порядок розподілу судових витрат урегульовано статтею 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Частина 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України встановлює, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Стаття 134 Кодексу адміністративного судочинства України визначає, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Положення частин 1 та 2 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України , кореспондуються із європейськими стандартами, зокрема, пунктом 14 Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам Щодо шляхів полегшення доступу до правосуддя № R (81) 7 передбачено, що за винятком особливих обставин, сторона, що виграла справу, повинна в принципі отримувати від сторони, що програла відшкодування зборів і витрат, включаючи гонорари адвокатів, які вона обґрунтовано понесла у зв`язку з розглядом.

Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Аналіз наведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

На підтвердження складу та розміру витрат суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Зі змісту вказаних норм вбачається, що від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою, але не доказів обґрунтування часу, витраченого фахівцем в галузі права. Що стосується часу, витраченого фахівцем в галузі права, то зі змісту вказаних норм процесуального права можна зробити висновок, що достатнім є підтвердження лише кількості такого часу, але не обґрунтування, яка саме кількість часу витрачена на відповідні дії (постанова Верховного Суду від 13.12.2018 у справі № 816/2096/17).

При цьому, обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Тобто законодавець визначив, що обов`язок доведення не співмірності витрат покладається саме на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами та при наявності зазначеного положення суд розглядає питання співмірності витрат.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Так, суд вирішуючи питання про розподіл судових витрат, має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Позивачем просив стягнути з відповідача суму витрат на правничу допомогу у розмірі 6 750 гривень.

Проаналізувавши зроблений позивачем розрахунок, враховуючи критерій обґрунтованості та доцільності понесених позивачем витрат, суд першої інстанції дійшов висновку, що витрати на правову допомогу підлягають стягненню з відповідача у сумі 3000 грн.

Як зазначалось, обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Тобто законодавець визначив, що обов`язок доведення не співмірності витрат покладається саме на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами та при наявності зазначеного положення суд розглядає питання співмірності витрат. Аналогічний правовий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 вересня 2019 року у справі № 9901/350/18 (Провадження № 11-1465заі18).

Суд зазначає, що відповідач не спростовує надання правничої допомоги, при цьому, апеляційна скарга не містить вимоги щодо зменшення судових витрат, а відповідач фактично наполягає на відмові у стягненні судових витрат, що за наявністю наданої правничої допомоги не передбачено чинним процесуальним законодавством.

Також, як вбачається з матеріалів справи , судом враховано зазначені апелянтом обставини.

Щодо посилання апелянта на те, що відсутність належного документального підтвердження витрат на правову допомогу, наявність помилок в поданих на підтвердження витрат документів, а також недоведеність розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат у повному обсязі, суд зазначає, що законодавство вимагає документального підтвердження та доведення витрат, при цьому не встановлює вичерпного чи обов`язкового переліку документів які необхідні надати, вказаний доказ не є обов`язковим для підтвердження понесених судових витрат.

Вирішуючи спір щодо розміру витрат правничої допомоги, суд виходив з критеріїв реальності адвокатських витрат та розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи та на думку суду, дійшов до вірного висновку щодо зменшення їх розміру.

Відповідач не довів не співмірність витрат заявлених до відшкодування, визначених судом першої інстанції, не надав будь-яких доказів того, що ціни на послуги адвоката є явно завищеними на ринку юридичних послуг.

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що сумарно відшкодуванню підлягає сума витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 3000 грн.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява № 65518/01; пункт 89), Проніна проти України (заява № 63566/00; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідно до пунктів 1,4 частини 1 статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, рішення суду першої інстанції змінити, а саме в частині стягнення з відповідача сплаченого позивачем судового збору та суми середнього заробітку за весь час затримки розрахунку.

На підставі викладеного, керуючись ст. 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та Головного управління Національної поліції в Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 20 червня 2023 р. у справі № 200/138/23 - задовольнити частково.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 20 червня 2023 р. у справі № 200/138/23 змінити.

Змінити абзац другий резолютивної частини рішення Донецького окружного адміністративного суду від 20 червня 2023 р. у справі № 200/138/23 виклавши в наступній редакції:

«Стягнути з Головного управління Національної поліції в Донецькій області () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 19410,08 грн.».

Виключити абзац п`ятий резолютивної частини рішення Донецького окружного адміністративного суду від 20 червня 2023 р. у справі № 200/138/23.

В іншій частині рішення Донецького окружного адміністративного суду від 20 червня 2023 р. у справі № 200/138/23- залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та не підлягає касаційному оскарженню до Верховного Суду, крім випадків, встановлених п.2 ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст складений та підписаний колегією суддів 13 грудня 2023 року.

Суддя-доповідач: Е.Г. Казначеєв

Судді: А.В. Гайдар

І.Д. Компанієць