Справа № 240/32097/22
Суддя: Окис Тетяна Олександрівна
Дата ухвалення: 2023-12-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
категорія 106030000
Житомирський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Окис Т.О., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,
У грудні 2022 року ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернувся у суд з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі відповідач 1, В/ч НОМЕР_1 ) про визнання протиправною бездіяльності, які полягають у не застосуванні пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (далі Постанова №704), при обчисленні з 29 січня 2020 року по 24 вересня 2021 року включно та з 25 лютого по 28 жовтня 2022 року включно розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, з урахуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого станом на 01 січня календарного року, зобов`язання провести перерахунок належних з урахуванням проведених раніше виплат сум грошового забезпечення, грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, компенсації за невикористані дні відпустки та одноразової грошової допомоги при звільненні у 2021 році, обчисливши їх розмір із розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням з використанням такої розрахункової величини, як розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установлений станом на 01 січня календарного року за період з 29 січня 2020 року по 24 вересня 2021 року включно та з 25 лютого по 28 жовтня 2022 року. Також зазначає про протиправну бездіяльність щодо не виплати одноразової грошової допомоги при звільненні 28 жовтня 2022 року, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 17 вересня 2014 року №460 в розмірі 4 відсотки місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний місяць служби, обчисленого із розмірів посадового окладу та окладу за військове звання, визначених у пункті 4 Постанови №704 шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб встановленого на 01 січня календарного року.
На обґрунтування позовних вимог зазначає, що відповідач установив та виплачував грошове забезпечення в період з 29 січня 2020 року по 24 вересня 2021 року та з 25 лютого по день виключення зі списків особового складу з урахуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого станом на 01 січня 2018 року, що призвело до виплати грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, компенсації за невикористані дні відпустки та одноразової грошової допомоги при звільненні у 2021 році у значно меншому розмірі.
Ухвалою суду від 08 грудня 2022 року позов прийнято до провадження, призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи та визначено відповідачу строк для подання відзиву на позов.
Сторони належним чином повідомлені про розгляд справи судом, що підтверджується доказами, які містяться в матеріалах справи.
27 січня 2023 року судом постановлено ухвалу про залишення позову без руху та надано позивачу строк для усунення визначених в ухвалі недоліків шляхом подання нової (уточненої) позовної заяви із викладенням обставин відповідно до поданих доказів.
У зв`язку з надходження до суду 08 лютого 2023 року уточненої позовної заяви, 13 лютого 2023 року продовжено розгляд справи по суті.
17 лютого 2023 року з метою повного та об`єктивного розгляду справи суд постановив ухвалу про витребування доказів та зупинив провадження у справі до дати їх отримання.
28 березня 2023 року надійшли витребувані судом докази, що обумовило постановлення 29 березня 2023 року ухвалу про поновлення провадження у справі.
29 травня 2023 року до суду надійшов відзив на уточнену позовну заяву, з аналогічними аргументами, що наведені у відзиві, який надійшов до суду 16 січня 2023 року. При цьому зазначено, що ОСОБА_1 був звільнений з списків особового складу військової частини НОМЕР_2 .
ОСОБА_1 подав до суду заяву, в якій просить залучити відповідачем по справі Військову частину НОМЕР_2 в частині позовних вимог щодо зобов`язання нарахувати спірні складові грошового забезпечення, а в частині позовних вимог щодо зобов`язання виплати спірні складові грошового забезпечення залишити Військову частину НОМЕР_1 .
Ухвалою від 29 серпня 2023 року суд поновив провадження у справі, прийняв до розгляду уточнену позовну заяву, залучив до участі у справі як співвідповідача Військову частину НОМЕР_2 (далі відповідач 2, В/ч НОМЕР_2 ), установлено В/ч НОМЕР_2 строк для подання відзиву на позов протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання цієї ухвали.
19 вересня 2023 року до суду надійшов відзив, у якому В/ч НОМЕР_2 просить у задоволенні позовних вимог відмовити. Указує, що В/ч НОМЕР_2 є органом військового управління, тому ніяких розрахунків не проводить, перебуває на забезпеченні В/ч НОМЕР_1 , яка і здійснює відповідні нарахування та виплати.
16 листопада 2023 року до суду надійшла заява позивача про долучення додаткових доказів, а саме відповіді В/ч НОМЕР_1 від 31 жовтня 2023 року № 843/3969, про те, що В/ч НОМЕР_2 знаходиться на фінансовому забезпечення В/ч НОМЕР_1 .
На підставі пункту 2 частини 1 статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
Суд установив, що позивач у період з 29 січня 2020 року по 24 вересня 2021 року та з 25 лютого по 28 жовтня 2022 року проходив службу у Військовій частині НОМЕР_2 , яка перебуває на фінансовому забезпеченні у Військовій частині НОМЕР_1 .
Наказом командира В/ч НОМЕР_3 (по стройовій частині) від 24 вересня 2021 року №240 майора ОСОБА_1 , звільненого наказом командувача Десантно-штурмових військ Збройних Сил України (по особовому складу) від 16 вересня 2021 року №133 з військової служби у запас на підставі підпункту «б» відповідно до пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», з 24 вересня 2021 року вважати таким, що справи та посаду здав, та виключити зі списків особового складу та всіх видів забезпечення.
Відповідно до довідки В/ч НОМЕР_1 , наказом командира В/ч НОМЕР_2 №48 від 24 грудня 2015 року підполковник ОСОБА_1 25 лютого 2022 року зарахований до списків особового складу частини та на всі види забезпечення.
Наказом командира В/ч НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 28 жовтня 2022 року, військовослужбовця за призовом під час мобілізації, на особливий період, підполковника ОСОБА_1 , звільненого наказом командувача Десантно-штурмових військ Збройних Сил України (по особовому складу) від 19 жовтня 2022 року №273 з військової служби у відставку за підпунктом «б» відповідно до пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», з 28 жовтня 2022 року вважати таким, що справи та посаду здав, та виключити зі списків особового складу та всіх видів забезпечення.
У зв`язку з тим, що розрахунок грошового забезпечення у зв`язку зі звільненням проведений не у повному розмірі, позивач подав заяву про його перерахунок.
Відповідь на таке звернення відповідач 1 не надав.
Уважаючи таку бездіяльність відповідачів протиправною, ОСОБА_1 звернувся із цим позовом до суду.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для її розгляду і вирішення спору по суті, суд дійшов до таких висновків.
Приписами частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Основним нормативно-правовим актом, що відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі є Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року №2011-ХІІ з наступними змінами та доповненнями у редакції, яка була чинна на час виникнення спірних правовідносин (далі Закон України №2011-ХІІ).
Згідно статті 9 цього Закону держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.
Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.
Пунктом 2 статті 15 Закону України №2011-ХІІ закріплено право військовослужбовців на виплату одноразової грошової допомоги при звільненні.
Згідно абзацу 37 названого пункту у разі повторного звільнення військовослужбовців з військової служби одноразова грошова допомога, передбачена цим пунктом, виплачується за період їх календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби, крім тих осіб, які при попередньому звільненні не набули права на отримання такої грошової допомоги.
Постановою № 704 було підвищено грошове забезпечення відповідних категорій військовослужбовців та закладено механізм щорічного збільшення його розміру у подальшому.
Так, відповідно до пункту 4 цієї Постанови у редакції, що була чинною до 24 лютого 2018 року, розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14.
З 24 лютого 2018 року набула чинності Постанова № 103, пунктом 6 якої пункт 4 Постанови № 704 викладено в новій редакції, яка передбачає, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 01 січня 2018 року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14.
Отже, з 24 лютого 2018 року змінено розрахункову величину, з якої обчислюються розміри посадових окладів та окладів за військовими (спеціальними) званнями, а саме замість розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року) передбачено використання розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 1 січня 2018 року.
Тим часом, постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2020 року у справі № 826/6453/18 визнано протиправним та нечинним пункт 6 Постанови № 103.
Відтак, починаючи з 29 січня 2020 року розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями визначаються, як правило, виходячи із розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 1 січня календарного року. Лише у тому разі, якщо розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб є меншим ніж 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, для проведення відповідних розрахунків використовується величина, яка дорівнює 50 відсоткам розміру мінімальної заробітної плати.
Суд також ураховує, що згідно з пунктом 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06 грудня 2016 року №1774-VIII (далі Закон України №1774-VIII) мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом (01 січня 2017 року) не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 1 січня календарного року, починаючи з 01 січня 2017 року.
Під час розгляду і вирішення цієї справи суд виходить із того, що положення пункту 4 Постанови № 704 та пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України №1774-VIII підлягають солідарному застосуванню.
Зазначені норми права у своїй сукупності вказують на те, що з 29 січня 2020 року розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями слід визначати шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 01 січня календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14 до Постанови № 704.
Натомість розмір мінімальної заробітної плати, встановлений законом на 01 січня календарного року, на розрахунок посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями не впливає.
Відповідач 1 не заперечує, що після 29 січня 2020 року продовжував нараховувати позивачу грошове забезпечення виходячи із розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 1 січня 2018 року.
Таким чином за період з 29 січня 2020 року по 24 вересня 2021 року включно та з 25 лютого по 28 жовтня 2022 року включно відповідач 1 здійснював нарахування і виплату грошового забезпечення позивачу із застосуванням неправильної розрахункової величини.
При цьому, суд указує, що позивач у період з 29 січня 2020 року по 24 вересня 2021 року та з 25 лютого по 28 жовтня 2022 року проходив службу у В/ч НОМЕР_2 .
Як зазначено відповідачем 2, В/ч НОМЕР_2 є органом військового управління.
Відповідно до абзацу 8 статті 3 Закону України «Про Збройні Сили України» від 06 грудня 1991 року № 1934-XII організаційно Збройні Сили України складаються з органів військового управління, з`єднань, військових частин, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, установ та організацій.
За абзацом 18 статті 1 Закону України «Про оборону України» органами військового управління є Міністерство оборони України, інші центральні органи виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями, утвореними відповідно до законів України, Генеральний штаб Збройних Сил України, інші штаби, командування, управління, постійні чи тимчасово утворені органи у Збройних Силах України та інших військових формуваннях, призначені для виконання функцій з управління, в межах їх компетенції, військами (силами), з`єднаннями, військовими частинами, військовими навчальними закладами, установами та організаціями, які належать до сфери управління центральних органів виконавчої влади, а також територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, що забезпечують виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації.
Тобто, В/ч НОМЕР_2 є АДРЕСА_1 , відповідно є органом військового управління та саме тому перебуває на фінансовому забезпеченні у В/ч НОМЕР_1 .
Суд указує, що чинними нормативно-правовими актами не передбачено вчинення дій щодо фінансової діяльності органів військового управління, саме тому, суд приходить до висновку, що таку здійснює військова частина на фінансовому забезпечення якої такий орган перебуває.
Як убачається зі змісту прохальної частини позову, ОСОБА_1 оскаржує саме бездіяльність щодо обчислення та виплати йому в заниженому розмірі грошового забезпечення. Проте, бездіяльність є пасивною формою поведінки. Натомість, В/ч НОМЕР_1 здійснено нарахування та виплату грошового забезпечення, компенсації за невикористані дні відпустки й одноразової грошової допомоги у зв`язку зі звільненням, однак у зменшеному розмірі.
Ураховуючи наведене суд уважає, що належним способом захисту прав позивача буде саме визнання протиправними дій відповідача 1.
Також суд зауважує, що відповідно наказів командира В/ч НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 24 вересня 2021 року №240 та від 28 жовтня 2022 року №273, а також довідки щодо виплати додаткових видів грошового забезпечення, виданої В/ч НОМЕР_1 від 20 січня 2023 року №843/290, допомога для вирішення соціально-побутових питань за 2021 та 2022 роки не виплачувалась. Так само не виплачувалась грошова допомога на оздоровлення у 2020 році. Тому позовні вимоги в частині правомірності дій відповідача 1 щодо проведення нарахування і виплати таких допомог у зазначені роки, так само як і вимоги про зобов`язання провести їх перерахунок і виплату задоволенню не підлягають.
З огляду на викладене суд приходить до висновку, що дії відповідача 1 щодо обчислення та виплати позивачу у заниженому розмірі з 29 січня 2020 року по 24 вересня 2021 року включно та з 25 лютого по 28 жовтня 2022 року включно грошового забезпечення, грошової компенсації за невикористані дні відпустки, грошової допомоги для оздоровлення у 2021 та 2022 роках, допомоги для вирішення соціально-побутових питань у 2020 році, а також одноразової грошової допомоги у зв`язку зі звільненнями з військової служби у 2021 році, без урахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14 листопада 2019 року №294-IХ станом на 01 січня 2020 року, Законом України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» від 15 грудня 2020 року №1082-IХ станом на 01 січня 2021 року та Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» від 02 грудня 2021 року №1928-IХ станом на 01 січня 2022 року, є протиправними.
З метою відновлення прав, порушення яких установлено за результатами розгляду спору, суд уважає за необхідне зобов`язати В/ч НОМЕР_1 здійснити з 29 січня 2020 року по 24 вересня 2021 року включно та з 25 лютого по 28 жовтня 2022 року включно перерахунок грошового забезпечення, грошової компенсації за невикористані дні відпустки, грошової допомоги для оздоровлення у 2021 та 2022 роках, допомоги для вирішення соціально-побутових питань у 2020 році, одноразової грошової допомоги у зв`язку зі звільненнями з військової служби у 2021 році, з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14 листопада 2019 року №294-IХ станом на 01 січня 2020 року Законом України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» від 15 грудня 2020 року №1082-IХ станом на 01 січня 2021 року та Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» від 02 грудня 2021 року №1928-IХ станом на 01 січня 2022 року, на відповідний тарифний коефіцієнт, та провести їх виплату з урахуванням раніше виплачених сум.
Такий висновок суду узгоджується з позицією Сьомого апеляційного адміністративного суду, викладеною у постановах від 12 вересня 2022 року у справі №240/3833/22, від 14 вересня 2022 року у справі №240/799/22, від 06 жовтня 2022 року у справі №240/1857/22, від 20 жовтня 2022 року у справі №240/5983/22, від 09 грудня 2022 року у справі №240/3829/22 та позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 19 жовтня 2022 року у справі №400/6214/21.
За результатами вивчення копії наказу командира В/ч НОМЕР_2 від 28 жовтня 2022 року суд установив, що одноразова грошова допомога у разі звільнення з військової служби не була нарахована та виплачена позивачу.
Надаючи правову оцінку названій бездіяльності, суд зауважує на таке.
Відповідно до положень пункту 2 статті 15 Закону України №2011-ХІІ 17 вересня 2014 року Кабінет Міністрів України постановою №460 затвердив Порядок та умови виплати деяким категоріям військовослужбовців одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби, до якого у подальшому вносилися численні зміни та доповненням.
Згідно пункту 1 цього Порядку у редакції на час виникнення спірних правовідносин (далі Порядок №460) військовослужбовцям, які були призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період (далі військовослужбовці) та звільняються із служби, виплачується одноразова грошова допомога (далі допомога) в розмірі 4 відсотки місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний місяць служби, але не менш як 25 відсотків місячного грошового забезпечення.
Пунктом 2 цього Порядку також передбачено, що військовослужбовцям виплата допомоги здійснюється за період військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період або військової служби за призовом осіб із числа резервістів в особливий період із дня їх призову на відповідну військову службу без урахування періоду попередньої військової служби, на якій вони перебували, за винятком тих осіб, які при попередньому звільненні з військової служби не набули права на отримання грошової допомоги, передбаченої пунктом 2 статті 15 Закону України №2011-ХІІ.
Зазначена допомога, згідно пункту 4 Порядку №460, виплачується з розрахунку місячного грошового забезпечення (без урахування винагород), на яке має право військовослужбовець на день звільнення.
Однак, наведені положення Порядку №460 відповідачами виконані не були.
Згідно частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідачі жодних аргументів на обґрунтування правомірності оскаржуваної позивачем бездіяльності щодо проведення нарахування та виплати одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби у 2022 році у відзивах на позов не навели.
З огляду на викладене суд приходить до висновку, що позов у відповідній частині підлягає задоволенню, а право, з метою захисту якого подано позов, підлягає відновленню шляхом ухвалення рішення про визнання протиправної бездіяльності В/ч НОМЕР_2 , яка полягає у невидачі наказу про призначення позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі, визначеному згідно приписів постанови № 460 та зобов`язання В/ч НОМЕР_2 видати відповідний наказ, а В/ч НОМЕР_1 нарахувати і виплатити відповідну одноразову грошову допомогу при звільненні.
При цьому, вимога позивача про виплату одноразової грошової допомоги при звільненні у 2022 році, яка повинна бути обчислена із розмірів посадового окладу та окладу за військове звання, визначених у пункті 4 Постанови №704 шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб встановленого на 01 січня календарного року, задоволенню не підлягає з огляду на її передчасність в силу того, що така допомога буде виплачена на виконання рішення суду.
Захист прав на майбутнє не відповідає завданню та меті адміністративного судочинства, які визначені статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України.
При цьому, зазначені вимоги безпосередньо обумовлені виплатою такої допомоги, а обов`язок здійснити таку виплату виникне у відповідача 1 лише після набрання рішенням законної сили.
Суд не може під час прийняття рішення вирішувати питання щодо правовідносин, які можливо матимуть місце у майбутньому, а тому позовні вимоги в цій частині є такими, що не підлягають задоволенню.
За відсутності документально підтверджених судових витрат, питання про їх розподіл суд не вирішує.
Керуючись положеннями статей 2, 9, 72-77, 139, 242-246, 251, 262, 263, 292, 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.
Визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо розрахунку та виплати ОСОБА_1 з 29 січня 2020 року по 24 вересня 2021 року включно та з 25 лютого по 28 жовтня 2022 року включно грошового забезпечення, грошової компенсації за невикористані дні відпустки, грошової допомоги для оздоровлення у 2021 та 2022 роках, допомоги для вирішення соціально-побутових питань у 2020 році, одноразової грошової допомоги у зв`язку зі звільненнями з військової служби у 2021 році, без урахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14 листопада 2019 року №294-IХ станом на 01 січня 2020 року, Законом України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» від 15 грудня 2020 року №1082-IХ станом на 01 січня 2021 року та Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» від 02 грудня 2021 року №1928-IХ станом на 01 січня 2022 року.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити ОСОБА_1 з 29 січня 2020 року по 24 вересня 2021 року включно та з 25 лютого по 28 жовтня 2022 року включно перерахунок грошового забезпечення, грошової компенсації за невикористані дні відпустки, грошової допомоги для оздоровлення у 2021 та 2022 роках, допомоги для вирішення соціально-побутових питань у 2020 році, одноразової грошової допомоги у зв`язку зі звільненнями з військової служби у 2021 році, з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14 листопада 2019 року №294-IХ станом на 01 січня 2020 року Законом України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» від 15 грудня 2020 року №1082-IХ станом на 01 січня 2021 року та Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» від 02 грудня 2021 року №1928-IХ станом на 01 січня 2022 року, на відповідний тарифний коефіцієнт, та провести їх виплату з урахуванням раніше виплачених сум.
Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 , яка полягає у невидачі наказу про призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні у 2022 році в розмірі, визначеному згідно приписів постанови Кабінету Міністрів України від 17 вересня 2014 року №460.
Зобов`язати Військової частини НОМЕР_2 видати наказ про призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні у 2022 році в розмірі, визначеному згідно приписів постанови Кабінету Міністрів України від 17 вересня 2014 року №460.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні у 2022 році в розмірі, визначеному згідно приписів постанови Кабінету Міністрів України від 17 вересня 2014 року №460.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене протягом 30 днів з дати його ухвалення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду.

Суддя Т.О. Окис