Справа № 260/2620/22
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2023-12-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2023 рокуЛьвівСправа № 260/2620/22 пров. № А/857/16382/23
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

судді-доповідача Шинкар Т.І.,

суддів Іщук Л.П.,

Онишкевича Т.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу Західного територіального юридичного відділу Міністерства оборони України на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду (головуючий суддя Іванчулинець Д.В.), ухвалене у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін у м.Ужгород 02 серпня 2023 року у справі № 260/2620/22 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Закарпатський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки про визнання дій протиправними і зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В :

18.07.2022 ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Міністерства оборони України, просив: визнати протиправним та скасувати рішення Міністерства оборони України, оформлене протоколом засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 12.05.2022 № 62, про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням 2-ї групи інвалідності з втратою працездатності 80% 21.02.2022, внаслідок захворювання, пов`язаного із захистом Батьківщини; зобов`язати Міністерство оборони України призначити та виплатити одноразову грошову допомогу у зв`язку із встановленням 2-ї групи інвалідності 21.02.2022, внаслідок поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини, в розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 01 січня календарного року, у якому встановлено другу групу інвалідності, з урахуванням раніше виплачених сум одноразової грошової допомоги.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду задоволено клопотання Міністерства оборони України про залучення третьої особи, залучено до участі у справі №260/2620/22 в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Закарпатський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 02 серпня 2023 року позов задоволено.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що законодавством України передбачено право військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі у випадку встановлення під час повторного огляду згідно з рішенням медико-соціальної експертної комісії вищої групи інвалідності, за умови, що встановлення вищої групи інвалідності або більшого відсотку втрати працездатності відбулось протягом двох років після первинного встановлення інвалідності або відсотку втрати працездатності. Суд першої інстанції вказав, що Конституційний Суд України у рішенні від 06 квітня 2022 року у справі №1-р(ІІ)/2022 визнав дворічний термін після якого одноразова грошова виплата не проводиться, неконституційним (незаконним), а тому відмова суб`єкту владних повноважень у здійснені такої виплати є апріорі протиправною. Суд першої інстанції дійшов висновку, що рішення Міністерства оборони України, оформлене протоколом засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 12 травня 2022 року за № 62, про відмову позивачу в призначенні одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням 2-ї групи інвалідності з втратою працездатності 80% 21 лютого 2022 року, внаслідок захворювання, пов`язаного із захистом Батьківщини, підлягає визнанню протиправним та скасуванню.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Західний територіальний юридичний відділ Міністерства оборони України подав апеляційну скаргу, просить скасувати рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 02 серпня 2023 року та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що до спірних правовідносин застосовується законодавство, що діяло до 21.02.2022. Скаржник вказує, що на час первинного встановлення втрати працездатності позивачеві правова норма пункту 4 статті 16-3 Закону №2011-ХІІ, яка обмежує право на перегляд розміру одноразової грошової допомоги дворічним строком вже діяла. Скаржник зазначає, що встановлення інвалідності та встановлення часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності є пов`язаними підставами для виплати ОГД, встановлення інвалідності особі, якій раніше було встановлено часткову втрату працездатності без встановлення інвалідності, надає такій особі право на виплату ОГД з урахуванням раніше виплачених сум, дворічний строк для виплати одноразової грошової допомоги в більшому розмірі застосовується з моменту першого рішення компетентного органу (МСЕК), яким встановлено інвалідність або ступінь втрати працездатності без встановлення інвалідності. Скаржник вважає, що правові підстави для скасування рішення від 12.05.2022 № 62 відсутні, та зазначає, що зобов`язання Міністерства оборони України призначити та виплатити одноразову грошову допомогу у зв`язку із встановленням 2-ї групи інвалідності 21.02.2022 є втручанням у дискреційні повноваження відповідача. Також зауважує, що рішення Конституційного Суду України від 06 квітня 2022 року у справі №1-р(ІІ)/2022 на спірні правовідносини не поширюється, оскільки такі виникли до його прийняття.

ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу, вказавши, що доводи апеляційної скарги є безпідставними, а спірні правовідносини виникли із ігнорування відповідачем того факту, що 07.06.2016 органами МСЕК позивач визнаний особою, яка втратила працездатність у розмірі 45% у зв`язку з захворюванням, пов`язаним з захистом Батьківщини, тобто через рік після встановлення факту втрати 10% працездатності.

Враховуючи положення статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд апеляційної інстанції дійшов висновку щодо можливості розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, на підставі наявних у ній доказів.

Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вимогам статті 242 КАС України відповідає.

З матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 у період з 31 серпня 2014 року по 30 листопада 2014 року, з 24 грудня 2014 року по 01 лютого 2015 року та з 05 серпня 2015 року по 17 листопада 2015 року безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей.

30 серпня 2017 року ОСОБА_1 звільнений із військової служби в запас за станом здоров`я відповідно до підпункту «б» частини 6 статті 26 закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (а.с.13).

Внаслідок травми, пов`язаної із виконанням обов`язків військової служби, що сталася 31 січня 2015 року, ОСОБА_1 встановлено 10% втрати працездатності, що підтверджується довідкою МСЕК № 018344 серія 10 ААА від 11 червня 2015 року (а.с.14).

07 червня 2016 року органами МСЕК ОСОБА_1 визнаний особою, яка втратила працездатність у розмірі 45% у зв`язку із захворюванням, яке пов`язане з захистом Батьківщини, що підтверджується довідкою серія АГ № 0012390 від 07 червня 2016 року (а.с.15).

26 липня 2017 року в ході повторного огляду, ОСОБА_1 визнаний особою з інвалідністю 3-ї групи захворювання, пов`язаного із захистом Батьківщини, що підтверджується довідкою серії АВ № 741598 від 26 липня 2017 року (а.с.16).

21 лютого 2022 року внаслідок повторного огляду лікарями МСЕК ОСОБА_1 визнаний інвалідом 2-ї групи внаслідок захворювання, яке пов`язане з захистом Батьківщини, на підтвердження чого до матеріалів справи долучено копію довідки серії 12 ААВ № 788017 від 21 лютого 2022 року (а.с.14) із втратою працездатності 80% відсотків, згідно з довідкою серії 12 AAA № 046833 від 21 лютого 2022 року (а.с.18).

12 травня 2022 року рішенням комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, оформленого протоколом за № 62 від 12 травня 2022 року, затвердженого Міністром оборони України, ОСОБА_1 відмовлено у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги з тих підстав, що «згідно з пунктом 4 статті 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та пунктом 8 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975, у разі зміни групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності, доплата одноразової грошової допомоги здійснюється за умови, якщо зміна відбулася протягом двох років після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності. Заявнику групу інвалідності встановлено понад дворічний термін після встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності» (а.с.19).

Одночасно в протоколі зазначено, що позивачу виплачено грошову допомогу у зв`язку з встановленням 10% втрати працездатності та 3-ї групи інвалідності у сумі 217500 грн. (а.с.19).

Вважаючи відмову протиправною, ОСОБА_1 звернувся з позовом до суду.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з таких підстав.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-XII, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі Закон № 2011-XII), відповідно до статті 16 якого одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі встановлення військовослужбовцю (крім військовослужбовців строкової служби) інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті (пункт 4 частини 2 статті 16 Закону №2011-ХІІ).

Згідно з пунктом «б» частини 1 статті 16-2 Закону № 2011-XII одноразова грошова допомога призначається і виплачується у розмірі 400-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності I групи, 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності II групи, 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності III групи (підпункт 4 пункту 2 статті 16 цього Закону).

Відповідно до частин 2 та 4 статті 16-3 Закону № 2011-XII у випадках, передбачених підпунктами 4-9 пункту 2 статті 16 цього Закону, одноразова грошова допомога призначається і виплачується відповідним військовослужбовцям, військовозобов`язаним або резервістам.

Якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено вищу групу інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми.

У разі зміни групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги у зв`язку із змінами, що відбулися, не здійснюється.

Рішенням Конституційного Суду № 1-р(II)/2022 від 06.04.2022 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), пункт 4 статті 16-3- Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-XII зі змінами.

Конституційний Суд України у цьому рішенні вказав, що оспорювані приписи Закону установлюють правоприпиняльний (преклюзивний) дворічний строк на реалізацію права на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, тобто строк, з яким пов`язано існування (виникнення або припинення) права і закінчення якого спричиняє втрату такого права.

Аналіз пункту 4 статті 16-3 Закону дає підстави для висновку, що реалізація такого права обумовлена наявністю зв`язку між первинним встановленням військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту інвалідності (або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності) та встановленням вищої групи інвалідності (або більшого відсотка втрати працездатності) виключно в межах дворічного строку. Законом також установлено, що в разі зміни групи інвалідності, причини її встановлення або ступеня втрати працездатності після закінчення дворічного строку з часу первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги у зв`язку зі змінами, що відбулися, не здійснюється.

Конституційний Суд України зазначив, що установлення такого законодавчого обмеження є невиправданим з огляду також на те, що законодавець мав можливість обрати для досягнення цієї ж мети засіб, який менш обтяжливо зачіпав би сферу реалізації прав військовослужбовців на соціальний захист. Аналіз Закону свідчить про те, що не врегульованими є випадки пропуску такого строку з виключних підстав, визнання відповідними органами поважними причин його пропуску за наявності об`єктивно непереборних обставин, які пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами.

Отже, на підставі наведеного Конституційний Суд України дійшов висновку, що встановлені оспорюваними приписами Закону обмеження права на одноразову грошову допомогу не відповідають вимогам домірності.

Конституційний Суд України зазначив, що конституційний обов`язок держави щодо забезпечення посиленого соціального захисту військовослужбовців (статті 17, 46 Конституції України) є значущішим ніж будь-які цілі, досягнення яких законодавець визначав як підставу для запровадження обмеження права на отримання одноразової грошової допомоги у збільшеному розмірі при зміні групи інвалідності, збільшенні відсотка втрати працездатності часовими рамками. Отже, установлені оспорюваними приписами Закону обмеження щодо виплати одноразової грошової допомоги в більшому розмірі за умови встановлення вищої групи інвалідності (або більшого відсотка втрати працездатності) лише протягом двох років є невиправданими та такими, що непропорційно обмежують право на посилений соціальний захист військовослужбовців, гарантований частиною першою статті 46 Конституції України у взаємозв`язку з частиною п`ятою її статті 17.

Отже, пункт 4 статті 16-3 Закону є таким, що суперечить статтям 1, 3, частинам першій, другій статті 8, частині п`ятій статті 17, частині першій статті 46 Конституції України.

Таким чином, на час винесення оскаржуваного рішення Міністерства оборони України, оформленого протоколом засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 12.05.2022 № 62, про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням 2-ї групи інвалідності з втратою працездатності 80% 21.02.2022, пункт 4 статті 16-3 Закону № 2011-XII визнано неконституційним, такий не підлягає застосуванню з 06.04.2022, що прямо встановлено Рішенням Конституційного Суду України №1-р(II)/2022.

Відповідно до частин 8 та 9 статті 16-3 Закону № 2011-XII особи, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої цим Законом, можуть реалізувати його протягом трьох років з дня виникнення у них такого права.

Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року за №975, яка прийнята відповідно до пункту 2 статті 16-2, пункту 9 статті 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», затверджено Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі - Порядок №975).

Частиною 2 пункту 3 Порядку № 975 встановлено, що днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності - дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.

Пунктом 11 Порядку №975 передбачені документи, які подаються уповноваженому органу військовослужбовцем, військовозобов`язаним та резервістом, якому виплачується одноразова грошова допомога у разі настання інвалідності чи втрати працездатності без встановлення йому інвалідності.

В подальшому Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» щодо призначення і виплати одноразової грошової допомоги» від 29 липня 2022 року № 2489-IX (набрав чинності 25.08.2022) пункт 4 статті 16-3 Закону № 2011-ХІІ викладено в новій редакцій, яка не містить часових обмежень щодо можливості виплати одноразової допомоги в разі встановлення вищої групи інвалідності, в залежності від дати первинного встановлення інвалідності.

Статтею 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

За встановлених обставин, надаючи правову оцінку аргументам сторін, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що оскільки станом на дату прийняття відповідачем спірного рішення (12.05.2022) були відсутні правові підстави обмежувати право особи на виплату одноразової допомоги в залежності від дати первинного встановлення інвалідності, тому наявні правові підстави для задоволення позовних вимог.

Щодо покликання скаржника на постанови Верховного Суду, то такі суд апеляційної інстанції не бере до уваги, оскільки висновки у зазначених скаржником справах висловлені з урахуванням редакції пункту 4 статті 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», що діяла до ухвалення рішення Конституційного суду України від 06.04.2022 №1-р(ІІ)/2022.

У свою чергу спірні правовідносини виникли після 06.04.2022, тому останні підлягають вирішенню без урахування положень пункту 4 статті 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Щодо аргументів скаржника про втручання у дискреційні повноваження відповідача, то суд апеляційної інстанції зазначає, що за усталеною судовою практикою дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).

Поняття дискреційних повноважень наведене, зокрема, у Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11.03.1980р. на 316-й нараді, відповідно до яких під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Тобто, дискреційним є право суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом такого права є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може».

Відповідач не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти не за законом, а на власний розсуд.

Крім того, в рішеннях Європейського суду з прав людини склалася практика, яка підтверджує, що дискреційні повноваження не повинні використовуватися свавільно, а суд повинен контролювати рішення, прийняті на підставі реалізації дискреційних повноважень, максимально ефективно (рішення у справі «Hasan and Chaush v. Bulgaria» №30985/96).

Водночас, спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним і таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Згідно із статтею 245 КАС України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити адміністративний позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково, у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Отже, законодавством передбачено право суду у випадку встановлення порушення прав позивача зобов`язувати суб`єкта владних повноважень приймати рішення або вчиняти певні дії.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

З огляду на викладене, враховуючи положення стаття 316 КАС України прецедентну практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить переконання, що судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні викладено мотиви відсутності правових підстав для обмеження права позивача на виплату одноразової допомоги в залежності від дати первинного встановлення інвалідності, на основі об`єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Західного територіального юридичного відділу Міністерства оборони України залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 02 серпня 2023 року у справі № 260/2620/22 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя-доповідач Т. І. Шинкар
судді Л. П. Іщук
Т. В. Онишкевич