Справа № 500/573/23
Суддя: Заверуха Олег Богданович
Дата ухвалення: 2023-12-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2023 рокуЛьвівСправа № 500/573/23 пров. № А/857/10442/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Заверухи О.Б.,

суддів Гінди О.М., Качмара В.Я.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Державної служби України з безпеки на транспорті на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 09 травня 2023 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправною та скасування постанови,

суддя (судді) в суді першої інстанції Осташ А.В.,

час ухвалення рішення не зазначено,

місце ухвалення рішення м. Тернопіль,

дата складання повного тексту рішення 10 травня 2023 року,

В С Т А Н О В И В:

23 лютого 2023 року ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до Державної служби України з безпеки на транспорті, в якому просив визнати протиправною та скасувати постанову від 23 серпня 2022 року № 324396 про застосування адміністративно-господарського штрафу в сумі 17000 грн.

На обґрунтування позовних вимог зазначає, що Державною службою України з безпеки на транспорті стосовно нього прийнято постанову від 23 серпня 2022 року № 324396 про застосування адміністративно-господарського штрафу в сумі 17000 грн. У цій постанові зазначено, що 26 липня 2022 року о 12:48 год. ним допущено порушення вимог статті 48 Закону України від 05 квітня 2001 року № 2344-III «Про автомобільний транспорт» (далі Закон № 2344-III), відповідальність за яке передбачена абзацом 3 частини 1 статті 60 Закону № 2344-ІІІ перевезення вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених статтею 48 цього Закону. Вказує, що не погоджується з вищезазначеною постановою, оскільки будь-якого повідомлення про призначення до розгляду складеного акта перевірки позивачем не отримував, відтак не був повідомлений про розгляд справи і не міг бути присутнім при розгляді акта, надати свої пояснення, що є самостійною підставою для скасування постанови. Зазначає, що 26 липня 2022 року він жодних перевезень не здійснював, тому не може бути суб`єктом відповідальності за порушення, передбачене ст. 48 Закону № 2344-III.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 09 травня 2023 року адміністративний позов задоволено повністю. Визнано протиправною та скасовано постанову Відділу державного нагляду (контролю) у Тернопільській області Державної служби України з безпеки на транспорті від 23.08.2022 № 324396 про застосування до ОСОБА_1 штрафу в сумі 17000 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що судом встановлено, що згідно наданого водієм свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, транспортний засіб марки МАN TGS 26.440, реєстраційний номер НОМЕР_1 належать на праві власності позивачу ОСОБА_1 . Однак, 26 липня 2022 року позивач не здійснював перевезення вантажів, тому не підпадає під статус автомобільного перевізника, який надає послуги з перевезення вантажу з обов`язковим оформленням документів, передбачених ст. 48 Закону України «Про автомобільний транспорт». Дослідивши матеріали справи та заслухавши аргументи сторін, судом не встановлено, що саме позивач користувався даним транспортним засобом як автомобільний перевізник. Встановлення факту належності транспортного засобу на праві власності не робить його на безумовній основі автомобільним перевізником, на якого покладається відповідальність за порушення законодавства про автомобільний транспорт при користуванні таким транспортним засобом. Судом першої інстанції встановлено, що спірна постанова складена щодо неналежного суб`єкта. Також, суд зазначив, що в постанові № 324396 від 23 серпня 2022 року відсутня інформація про місце вчинення правопорушення. Крім того, суд першої інстанції встановив, що була порушена процедура розгляду акту, що відображається у неповідомленні позивача про час і дату розгляду справи. З огляду на розгляд справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт без участі позивача, у цій справі, висновки відповідача щодо порушення позивачем законодавства про автомобільний транспорт є помилковими.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Державна служба України з безпеки на транспорті подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, зазначає, що за результатами проведення рейдової перевірки складено Акт проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час здійснення перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом № 321591 від 26 липня 2022 року, в якому вказано, що автомобілем MAN TGS 26.440 реєстраційний номер НОМЕР_1 та напівпричепом самоскидом-E SCHWARZMULLER реєстраційний номер НОМЕР_2 перевозили вантаж бруківку із смт. Підволочиськ до м. Хмельницький. Вказує, що у водія на момент перевірки була відсутня товарно-транспортна накладна або інший, визначений законодавством документ на вантаж, чим порушено вимоги статті 48 Закону України «Про автомобільний транспорт», відповідальність за яке передбачене абзацом 3 частини 1 статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт». Зазначає, що відсутність особи під час розгляду справи не позбавляє її права спростовувати вину в суді і не може бути самостійною підставою для скасування постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу. Вказує, що судом першої інстанції не визначено належного перевізника, відмінного від позивача.

У разі відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю, суд апеляційної інстанції розглядає справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів (п. 1 ч. 1 ст. 311 КАС України).

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу з наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід задовольнити повністю з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, інспекторами Відділу державного нагляду (контролю) у Хмельницькій області відповідно до Порядку № 1567, при проведенні рейдової перевірки (перевірки на дорозі), 26 липня 2022 року на а.д. М-30, 252 км, Хмельницька область, перевірено транспортний засіб у складі автомобіля марки MAN TGS 26.440, реєстраційний номер НОМЕР_1 (серія і номер свідоцтва про реєстрацію НОМЕР_3 ) та напівпричепа самоскида-Е SCEIWARZMULLER реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_2 , посвідчення водія НОМЕР_4 . Встановлено, що автомобіль марки MAN, реєстраційний номер НОМЕР_1 , згідно свідоцтва реєстрації транспортного засобу належить автомобільному перевізнику ОСОБА_1 . Даним транспортним засобом перевозили вантаж бруківку.

Під час перевірки встановлено, що перевізник не забезпечив водія оформленою товаро-транспортною накладною або іншим визначеним законодавством документом на вантаж, чим порушено вимоги статті 48 Закону України від 05 квітня 2001 року № 2344-III «Про автомобільний транспорт» (далі Закон № 2344-III), відповідальність за що передбачена абзацом 3 частини 1 статті 60 Закону № 2344-ІІІ.

В Акті проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час здійснення перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом від 26 липня 2022 року № 321591 водій ОСОБА_2 підписався, в графі «Пояснення водія про причини порушень» пояснень не надав.

В подальшому, за результатами розгляду акту від 26 липня 2022 року № 321591, начальником Відділу було винесено Постанову № 324396 про застосування до ОСОБА_1 адміністративно-господарського штрафу у сумі 17000 грн за порушення вимог статті 48 Закону № 2344-ІІІ, відповідальність за яке передбачена абзацом 3 частини першої статі 60 Закону № 2344-ІІІ, а саме за відсутність будь-яких визначених законодавством документів на вантаж під час перевезення вантажу.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції прийшов до висновку про обгрунтованість позовних вимог.

Проте, колегія суддів не погоджується з обгрунтованістю такого висновку суду першої інстанції з наступних підстав.

Засади організації та діяльності автомобільного транспорту в Україні визначено Законом України «Про автомобільний транспорт» № 2344-III від 05 квітня 2001 року (далі Закон № 2344-III).

Згідно статті 1 Закону № 2344-III автомобільний перевізник фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами; автомобільний самозайнятий перевізник це фізична особа - суб`єкт господарювання, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів на таксі без застосування праці найманих водіїв; вантажні перевезення перевезення вантажів вантажними автомобілями; водій особа, яка керує транспортним засобом і має відповідне посвідчення встановленого зразка; рейдова перевірка (перевірка на дорозі) перевірка транспортних засобів автомобільних перевізників на всіх видах автомобільних доріг на маршруті руху в будь-який час з урахуванням інфраструктури (автовокзали, автостанції, автобусні зупинки, місця посадки та висадки пасажирів, стоянки таксі і транспортних засобів, місця навантаження та розвантаження вантажних автомобілів, зони габаритно-вагового контролю, інші об`єкти, що використовуються автомобільними перевізниками для забезпечення діяльності автомобільного транспорту) щодо дотримання автомобільними перевізниками вимог законодавства про автомобільний транспорт.

Статтею 6 Закону № 2344-III передбачено, що центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, здійснює, в т.ч. державний нагляд і контроль за дотриманням автомобільними перевізниками вимог законодавства, норм та стандартів на автомобільному транспорті.

Відповідно до пункту 1 Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2015 року № 103, Державна служба України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра інфраструктури і який реалізує державну політику з питань безпеки на наземному транспорті.

Згідно з пунктом 8 вказаного Положення, Укртрансбезпека здійснює свої повноваження безпосередньо, через утворені в установленому порядку територіальні органи.

Частинами 14, 17 статті 6 Закону № 2344-III передбачено, що державний контроль автомобільних перевізників на території України здійснюється шляхом проведення планових, позапланових і рейдових перевірок (перевірок на дорозі).

Рейдові перевірки дотримання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом здійснюються шляхом зупинки транспортного засобу або без такої зупинки посадовими особами центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, та його територіальних органів, які мають право зупиняти транспортний засіб у форменому одязі за допомогою сигнального диска (жезла) відповідно до порядку, затвердженого Кабінетом Міністрів України.

Пунктами 12, 14 Порядку проведення рейдових перевірок (перевірок на дорозі) затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1567 від 08 листопада 2006 року (далі Порядок № 1567) рейдова перевірка (перевірка на дорозі) здійснюється на підставі щотижневого графіка.

Рейдовою перевіркою (перевіркою на дорозі) є перевірка транспортних засобів автомобільних перевізників на всіх видах автомобільних доріг на маршруті руху в будь-який час з урахуванням інфраструктури (автовокзали, автостанції, автобусні зупинки, місця посадки та висадки пасажирів, стоянки таксі і транспортних засобів, місця навантаження та розвантаження вантажних автомобілів, зони габаритно-вагового контролю, інші об`єкти, що використовуються автомобільними перевізниками для забезпечення діяльності автомобільного транспорту) щодо додержання автомобільними перевізниками вимог законодавства про автомобільний транспорт.

Згідно з пунктом 15 Порядку № 1567 під час проведення рейдової перевірки (перевірки на дорозі) перевіряється виключно: наявність визначених статтями 39 і 48 Закону документів, на підставі яких здійснюються перевезення автомобільним транспортом; додержання вимог статей 53, 56, 57 і 59 Закону; додержання водієм вимог Європейської угоди щодо роботи екіпажів транспортних засобів, які виконують міжнародні автомобільні перевезення (ЄУТР) (далі - Європейська угода); відповідність зовнішнього і внутрішнього спорядження (екіпірування) транспортного засобу встановленим вимогам; оснащення таксі справним таксометром; відповідність кількості пасажирів, що перевозяться, відомостям, зазначеним у реєстраційних документах, або нормам, передбаченим технічною характеристикою транспортного засобу; додержання водієм автобуса затвердженого розкладу та маршруту руху; наявність у всіх пасажирів квитків на проїзд та квитанцій на перевезення багажу, а у разі пільгового проїзду - відповідного посвідчення; додержання водієм режиму праці та відпочинку, а також вимоги щодо наявності в автобусі двох водіїв у разі перевезення пасажирів на відстань 500 і більше кілометрів або перевезення організованих груп дітей за маршрутом, який виходить за межі населеного пункту та має протяжність понад 250 кілометрів; виконання приписів щодо усунення порушень вимог законодавства про автомобільний транспорт, винесених за результатами розгляду справ про порушення вимог законодавства про автомобільний транспорт, які можливо перевірити під час проведення рейдової перевірки (перевірки на дорозі); виконання водієм інших вимог Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту та Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, інших нормативно-правових актів.

Відповідно до частин 1, 2 статті 48 Закону № 2344-III автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення.

Документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є: для автомобільного перевізника документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством; для водія посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.

Згідно із абзацом третім частини 1 статті 60 Закону № 2344-ІІІ за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи за: надання послуг з перевезень пасажирів та вантажів без оформлення документів, перелік яких визначений статтями 39 та 48 цього Закону, - штраф у розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

За змістом частини 1 статті 238, частини 1 статті 239 Господарського кодексу України (далі ГК України) за порушення встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності до суб`єктів господарювання можуть бути застосовані уповноваженими органами державної влади адміністративно-господарські санкції, до яких відноситься адміністративно-господарський штраф.

Відповідно до частин 1, 2 статті 241 ГК України адміністративно-господарський штраф це грошова сума, що сплачується суб`єктом господарювання до відповідного бюджету у разі порушення ним встановлених правил здійснення господарської діяльності. Перелік порушень, за які з суб`єкта господарювання стягується штраф, розмір і порядок його стягнення визначаються законами, що регулюють податкові та інші відносини, в яких допущено правопорушення.

Отже, за своєю правовою природою штраф, який застосовується до автомобільних перевізників відповідно до статті 60 Закону №2344-ІІІ, є адміністративно-господарським штрафом, а тому він може бути застосований виключно до суб`єкта господарювання та у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності у сфері автомобільного транспорту.

Згідно із пунктом 2 частини 2 статті 55 ГК України суб`єктами господарювання є громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані відповідно до закону як підприємці.

Відповідно до частини 1 статті 128 ГК України громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу.

Таким чином, суб`єктом правопорушення, відповідальність за яке передбачена статтею 60 Закону №2344-ІІІ, може бути лише суб`єкт господарювання, зокрема, фізична особа-підприємець.

Автомобільним перевізником, що здійснює перевезення вантажів на договірних умовах, є суб`єкт господарювання, який відповідно до законодавства надає послугу згідно з договором про перевезення вантажу транспортним засобом, що використовується на законних підставах (стаття 33 Закону № 2344-ІІІ).

При цьому, положеннями статті 34 Закону №2344-ІІІ визначено, що автомобільний перевізник повинен виконувати вимоги цього Закону та інших законодавчих і нормативно-правових актів України у сфері перевезення пасажирів та/чи вантажів.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що спірним у цій справі є питання належності позивача до автомобільного перевізника в розумінні Закону №2344-III.

Стосовно висновків суду першої інстанції про те, що 26 листопада 2022 року позивач не здійснював перевезення вантажів, а тому не підпадає під статус автомобільного перевізника, який надає послуги з перевезення вантажу з обов`язковим оформленням документів, передбачених ст. 48 Закону України «Про автомобільний транспорт», колегія суддів зазначає наступне.

Згідно із наданим водієм ОСОБА_2 свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, транспортний засіб марки МАN TGS 26.440, реєстраційний номер НОМЕР_1 належить на праві власності позивачу ОСОБА_1 (а.с.30).

Судом апеляційної інстанції здійснено запит до Міністерства юстиції України та отримано відомості з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань у формі витягу. Зі змісту цього витягу колегією суддів встановлено, що ОСОБА_1 є фізичною особою-підприємцем з 04 лютого 1993 року. Одним із видів його економічної діяльності є 49.41 Вантажний автомобільний транспорт.

Таким чином, на момент виникнення спірних правовідносин згідно з даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ОСОБА_1 здійснював підприємницьку діяльність як фізична особа-підприємець, в тому числі у сфері вантажного автомобільного транспорту.

Із матеріалів справи слідує, під час проведення рейдової перевірки виявлено, що перевізник не забезпечив водія оформленою товаро-транспортною накладною або іншим визначеним законодавством документом на вантаж, чим порушено вимоги статті 48 Закону України від 05 квітня 2001 року № 2344-III «Про автомобільний транспорт» (далі Закон № 2344-III), відповідальність за що передбачена абзацом 3 частини 1 статті 60 Закону № 2344-ІІІ.

Згідно з пунктом 2.2 Правил дорожнього руху, власник транспортного засобу, а також особа, яка використовує такий транспортний засіб на законних підставах, можуть передавати керування транспортним засобом іншій особі, що має при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії. Власник транспортного засобу може передавати такий засіб у користування іншій особі, що має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, передавши їй реєстраційний документ на цей транспортний засіб.

Колегія суддів зауважує, що встановлення факту належності особі транспортного засобу на праві власності не робить її на безумовній основі автомобільним перевізником, на якого покладається відповідальність за порушення законодавства про автомобільний транспорт при користуванні таким транспортним засобом.

Проте, у матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що на момент перевірки суб`єктом відповідальності була інша особа, та про те, що вказаний транспортний засіб не був у користуванні ОСОБА_1 , що не дає суду можливості встановити, що вказаний транспортний засіб був переданий третій особі.

Згідно з частиною 1 статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно із частиною 1 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з частиною 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Судом апеляційної інстанції досліджено відеоматеріали перевірки від 26 липня 2023 року, які наявні у матеріалах справи та долучені відповідачем до відзиву на позовну заяву. Із вказаного відеозапису слідує, що транспортний засіб у складі автомобіля марки MAN TGS 26.440, реєстраційний номер НОМЕР_1 (серія і номер свідоцтва про реєстрацію НОМЕР_3 ) та напівпричепа самоскида-Е SCEIWARZMULLER реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 о 12 год. 48 хв. здійснював перевезення бруківки із смт. Підволочиськ до м. Хмельницький.

Крім того, на відеозаписі видно, що водій ОСОБА_2 не надав до перевірки товаро-транспортної накладної або іншого визначеним законодавством документу на вантаж, натомість зазначив, що вказаний вантаж є «подарунком».

В Акті проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час здійснення перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом від 26 липня 2022 року № 321591 водій ОСОБА_2 підписався, в графі «Пояснення водія про причини порушень» пояснень не надав.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку про те, що перевізником ОСОБА_1 допущено порушення вимог статті 48 Закону України від 05 квітня 2001 року № 2344-III «Про автомобільний транспорт» (далі Закон № 2344-III), відповідальність за яке передбачена абзацом 3 частини 1 статті 60 Закону № 2344-ІІІ перевезення вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених статтею 48 цього Закону

Щодо висновків суду першої інстанції про те, що позивач не був належним чином повідомлений про дату та час розгляду акту та не міг надати свої пояснення, колегія суддів вважає за необхідне вказати наступне.

Відповідно до п. 25 Порядку здійснення державного контролю на автомобільному транспорті від 08 листопада 2006 № 1567 (далі Порядок № 1576) справа про порушення розглядається в органі державного контролю за місцезнаходженням суб`єкта господарювання або за місцем виявлення порушення (за письмовою заявою уповноваженої особи суб`єкта господарювання) не пізніше ніж протягом двох місяців з дня його виявлення. У разі виявлення вчиненого іноземним перевізником порушення посадова особа складає відповідний акт та приймає постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу, а інформацію про виявлені порушення та адміністративно-господарський штраф надсилає центральному органові виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері державної митної справи

Згідно з п. 26, 27 Порядку № 1567 справа про порушення розглядається у присутності уповноваженої особи суб`єкта господарювання. Про час і місце розгляду справи про порушення уповноважена особа суб`єкта господарювання повідомляється під розписку чи рекомендованим листом із повідомленням. У разі неявки уповноваженої особи суб`єкта господарювання справа про порушення розглядається без її участі. За наявності підстав керівник органу державного контролю або його заступник виносить постанову про застосування адміністративно-господарських штрафів, яка оформляється згідно з додатком 5.

Аналіз вищевказаних норм дає підстави для висновку, що відсутність особи під час розгляду справи про накладення адміністративно-господарського штрафу не позбавляє особу права на спростування вини у судовому порядку, а, отже, не може бути самостійною підставою для скасування постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу.

Вищевказане узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 01 березня 2018 року у справі № 820/4810/17.

Колегія суддів зазначає, що позивачем надано пояснення та зауваження щодо прийняття оскаржуваної постанови у межах розгляду цієї справи у суді першої інстанції, проте, такі жодним чином не спростовують факту вчинення правопорушення та правомірності прийняття оскаржуваної постанови про накладення адміністративно-господарського штрафу.

Щодо посилання позивача на те, що в оскаржуваній постанові відсутня інформація про місце вчинення правопорушення, колегія суддів зазначає, що вищевказане є технічною помилкою посадової особи, яка оформляла постанову. У оскаржуваній постанові зазначено що « ОСОБА_1 26.07.2022 о 12 годині 48 хв. допущено порушення вимог ст. 48 Закону України «Про автомобільний транспорт». Натомість, дата та час вчинення правопорушення збігається з датою та часом зазначеним у акті № 321591 від 29 вересня 2022 у якому вказано місце порушення, а саме «Хмельницька область а/д М-30 252 км». Постанова № 324396 від 23 серпня 2022 року винесена на підставі порушення вказаного в акті № 321591 від 26 липня 2022 року та матеріалів справи, тому вказана помилка не вплинула на законність прийняття рішення.

У постанові від 22 травня 2020 року у справі № 825/2328/16 Верховний Суд зазначив, що порушення процедури прийняття рішення суб`єктом владних повноважень саме по собі може бути підставою для визнання його протиправним та скасування у разі, коли таке порушення безпосередньо могло вплинути на зміст прийнятого рішення.

Певні дефекти адміністративного акта можуть не пов`язуватись з його змістом, а стосуватися процедури його ухвалення. У такому разі можливі дві ситуації: внаслідок процедурного порушення такий акт суперечитиме закону (тоді акт є нікчемним), або допущене порушення не вплинуло на зміст акта (тоді наслідків для його дійсності не повинно наставати взагалі).

Отже, саме по собі порушення процедури прийняття акта не повинно породжувати правових наслідків для його дійсності, крім випадків, прямо передбачених законом.

Виходячи із міркувань розумності та доцільності, деякі вимоги до процедури прийняття акта необхідно розуміти не як вимоги до самого акта, а як вимоги до суб`єктів владних повноважень, уповноважених на їх прийняття.

Так, дефектні процедури прийняття адміністративного акта, як правило, тягнуть настання дефектних наслідків (ultra vires action - invalid act). Разом із тим, не кожен дефект акта робить його неправомірним.

Стосовно ж процедурних порушень, то в залежності від їх характеру такі можуть мати наслідком нікчемність або оспорюваність акта, а в певних випадках, коли йдеться про порушення суто формальні, взагалі не впливають на його дійсність.

Таким чином, ключовим питанням при наданні оцінки процедурним порушенням, допущеним під час прийняття суб`єктом владних повноважень рішення, є співвідношення двох базових принципів права: «протиправні дії не тягнуть за собою правомірних наслідків» і, на противагу йому, принцип «формальне порушення процедури не може мати наслідком скасування правильного по суті рішення».

Межею, що розділяє істотне (фундаментальне) порушення від неістотного, є встановлення такої обставини: чи могло бути іншим рішення суб`єкта владних повноважень за умови дотримання ним передбаченої законом процедури його прийняття.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23 квітня 2020 року у справі № 813/1790/18.

З огляду на вказане, колегія суддів апеляційного суду звертає увагу на те, що позивачем не було доведено наявності порушень суб`єктом владних повноважень процедури прийняття оскаржуваного рішення, які б могли вплинути на кінцевий результат розгляду відповідачем питання про притягнення позивача до відповідальності.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку про відсутність правових підстав для визнання протиправною та скасування постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу № 324396 від 23 серпня 2022 року, винесену начальником Відділу державного нагляду (контролю) у Тернопільській обалсті Укртрансбезпеки Сушком В. на суму 17000 грн, оскільки така прийнята на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені чинним законодавством України.

Колегія суддів також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та допущено порушення норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, що відповідно до частини 1 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.

Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, п. 2 ч. 1 ст. 315, ст. 317, ч. 1 ст. 321, ст. 322, ст. 325 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної служби України з безпеки на транспорті задовольнити повністю.

Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 09 травня 2023 року у справі № 500/573/23 скасувати та прийняти нову постанову, якою у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя О. Б. Заверуха
судді О. М. Гінда
В. Я. Качмар
Повне судове рішення складено 12 грудня 2023 року