Справа № 600/3948/22-а
Суддя: Єресько Л.О.
Дата ухвалення: 2023-12-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

13 грудня 2023 року

м. Київ

справа № 600/3948/22-а

адміністративне провадження № К/990/40723/23

Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Єресько Л.О., перевіривши касаційну скаргу Державної служби України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) на постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 26 вересня 2023 року у справі № 600/3948/22-а за позовом ОСОБА_1 до Відділу державного нагляду (контролю) у Чернівецькій області Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправною та скасування постанови про застосування штрафу,

УСТАНОВИВ:

У листопаді 2022 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом до відділу державного нагляду (контролю) у Чернівецькій області Державної служби України з безпеки на транспорті (далі - відповідач), у якому просив:

- визнати протиправною та скасувати постанову № 341136 від 05 жовтня 2022 року Відділу державного нагляду (контролю) у Чернівецькій області Державної служби України з безпеки на транспорті, про застосування адміністративно-господарського штрафу в сумі 17000,00 грн;

- стягнути на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судові витрати.

Рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 19 червня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 26 вересня 2023 року задоволено повністю апеляційну скаргу ОСОБА_1 . Скасовано рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 19 червня 2023 року. Прийнято нову постанову. Адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано протиправною та скасовано постанову № 341136 від 05 жовтня 2022 року Відділу державного нагляду (контролю) у Чернівецькій області Державної служби України з безпеки на транспорті, про застосування адміністративно-господарського штрафу в сумі 17000,00 грн.

Не погодившись з рішенням суду апеляційної інстанції, відповідач звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою.

За правилами частини першої статті 334 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.

Перевіривши матеріали касаційної скарги, суд дійшов висновку про необхідність її повернення з таких підстав.

Пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України серед основних засад судочинства закріплює забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Наведеним конституційним положенням кореспондує стаття 14 Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

Отже, оскарження рішень судів у касаційному порядку можливе лише у випадках, якщо таке встановлено законом.

З 08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року №460-IХ "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ", яким унесено зміни до розділу 3 Глави 2 "Касаційне провадження", зокрема, щодо визначення підстав касаційного оскарження судових рішень та порядку їхнього розгляду.

Так, відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Аналіз наведеного законодавства дозволяє дійти висновку про те, що особи, які беруть участь у справі, у разі, якщо не погоджуються із ухваленими судовими рішеннями після їх перегляду в апеляційному порядку, можуть скористатися правом їх оскарження у касаційному порядку лише у визначених законом випадках.

За правилами частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що перелік підстав для касаційного оскарження судових рішень є вичерпним і касаційна скарга повинна бути обґрунтована виключно такими доводами.

У касаційній скарзі скаржник в обґрунтування підстав касаційного оскарження посилається на підпункти «а», «в» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України та вказує, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, а справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для скаржника.

Поряд із цим, зазначення у касаційній скарзі доводів щодо фундаментального значення для формування єдиної правозастосовчої практики, суспільного інтересу та виняткового значення для позивача не звільняє особу від обов`язку щодо належного обґрунтування підстав касаційного оскарження у взаємозв`язку із посиланням на частину четверту статті 328 КАС України та не є достатнім для відкриття касаційного провадження у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження.

В обґрунтування загальних підстав касаційного оскарження судового рішення скаржник посилається на пункт 1 частини 4 статті 328 КАС України.

Обґрунтовуючи посилання на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України скаржник зазначає, суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні неправильно застосовав абз. 3 частини першої статті 60 Закону України "Про автомобільний транспорт" від 05 квітня 2001 року № 2344-III (далі - Закон № 2344-III) без урахування висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 826/2239/16.

Водночас, суд касаційної інстанції звертає увагу скаржника, що обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України є зазначення у касаційній скарзі: 1) норми матеріального права, яку неправильно застосовано судами; 2) постанови Верховного Суду і який саме висновок щодо застосування цієї ж норми у ній викладено; 3) висновок судів, який суперечить позиції Верховного Суду; 4) в чому полягає подібність правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду i у якій подається касаційна скарга).

При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах розуміються такі рішення, в яких аналогічними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, і, відповідно, має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Правовим висновком Верховного Суду є висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, сформульований внаслідок казуального тлумачення цієї норми при касаційному розгляді конкретної справи, та викладений у мотивувальній частині постанови Верховного Суду, прийнятої за наслідками такого розгляду.

Так, при встановленні доцільності посилання на постанови Верховного Суду на які посилається скаржник у касаційній скарзі як підставу для перегляду оскаржуваного рішення за пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, кожен правовий /висновок Верховного Суду потребує оцінки на релевантність у двох аспектах: чи є правовідносини подібними та чи зберігає ця правова позиція юридичну силу до спірних правовідносин, зважаючи на редакцію відповідних законодавчих актів.

У такому випадку правовий висновок розглядається «не відірвано» від самого рішення, а через призму конкретних спірних правовідносин та відповідних застосовуваних редакцій нормативно-правових актів.

За доводами касатора, суд апеляційної інстанції неправильно застосував положення абз. 3 частини першої статті 60 Закону № 2344-III з огляду на вимоги Інструкції використання контрольних пристроїв (тахографів) на автомобільному транспорті, яка визначає порядок установлення, технічного обслуговування та використання контрольних пристроїв (тахографів) на автомобільних транспортних засобах (крім таксі), які використовуються для надання послуг з перевезення пасажирів та вантажів від 24 червня 2010 року №385 (далі - Інструкція № 385) щодо наявності у водія протоколу повірки та адаптації тахографа до транспортного засобу; заповнені тахокарти у кількості, що передбачена ЄУТР (994_016), або картку водія чи роздруківку даних роботи тахографа у разі обладнання транспортного засобу цифровим тахографом.

У справі № 826/2239/16, на яку посилається скаржник у касаційній скарзі, Верховний Суд висновував, що непред`явлення документів, визначених статтею 48 Закону №2344-ІІІ під час проведення перевірки, свідчить про порушення законодавства про автомобільний транспорт, що має наслідком для застосування санкцій, визначених статтею 60 цього Закону.

Так, у цій справі Верховний Суд зауважив на тому, що подані до суду документи, які не було пред`явлено під час перевірки (посвідчення водія, товарно-транспортної накладної, індивідуально-контрольної книги водія або доказів обладнання автомобіля тахографом), внаслідок чого контролюючим органом прийнято оскаржувані постанови, не спростовують факт відсутності встановлених порушень, оскільки обов`язок пред`являти такі документи чітко встановлений статтею 49 Закону № 2344-ІІІ.

При цьому, за обставин справи № 826/2239/16 як у позові, так і в апеляційній та касаційній скаргах позивач не заперечував, що наведені документи не були пред`явлені до перевірки, вважаючи, що санкція, яка була застосована до позивача підлягає застосуванню у випадку неоформлення документів.

Водночас у цій справі, за встановлених судом апеляційної інстанції обставин, оскаржуваною постановою застосовано адміністративно-господарський штраф в розмірі 17000 гривень за порушення законодавства про автомобільний транспорт, зокрема вимог статті 48 Закону № 2344-ІІІ - перевезення вантажів за відсутності на момент проведення перевірки щоденних реєстраційних листів обліку робочого часу та та поліс особистого страхування водія від нещасних випадків на транспорті.

Вирішуючи питання правомірності застосування до автомобільного перевізника відповідальності, передбаченої абз. 3 частини першої статті 60 Закону № 2344-III, суд апеляційної інстанції виходив із того, що Закон № 2344-ІІІ містить положення визначення «реєстраційні листки режиму праці та відпочинку водіїв - тахокарти», однак визначення «щоденних реєстраційних листів обліку робочого часу» у зазначеному законі відсутнє. Крім того, положення статей 34 і 48 Закону № 2344-ІІІ не містять вимогу про необхідність наявності у водія транспортного засобу «щоденних реєстраційних листів обліку робочого часу» та необхідності пред`явлення таких документів під час перевірки. Окрім вказаного, судом апеляційної інстанції зауважено на тому, що наявність в матеріалах справи протоколу адаптації тахографа до транспортного засобу, тахокарти (реєстраційний листок режиму праці та відпочинку водіїв) та відомості видачи тахокарт свідчить про те, що перевізником ОСОБА_1 забезпечено дотримання вимог щодо періодичності проведення перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу та забезпечення водія необхідною кількістю тахокарт.

До того ж, як встановлено судом цієї інстанції, в акті перевірки міститься зауваження водія про не погодження із викладеним у цьому акті, зокрема й щодо відсутності зазначених у Акті № 324712 від 09.08.2022 року порушень.

Таким чином, висновки суду апеляційної інстанції у цій справі по суті спору протилежні висновкам Верховного Суду у справі № 826/2239/16 не через неправильне трактування положень частини першої статті 60 Закону № 2344-III, а у зв`язку із різною правовою оцінкою судами доказів і встановлених на їх підставі обставин справи, а також відсутності законодавчо визначеної вимоги щодо наявності документу (щоденних реєстраційних листів обліку робочого часу), непред`явлення якого під час перевірки має наслідком застосування відповідальності, визначеної абз. 3 частини першої статті 60 Закону № 2344-III.

Стосовно обов`язку водія надати контролюючому органу під час перевірки поліс особистого страхування водія від нещасних випадків на транспорті, як одно із документів, визначених статтею 48 Закону № 2344-ІІІ, то у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 826/2239/16 Верховний Суд висновки щодо окресленого питання не надав, позаяк у справі № 826/2239/16 ці обставини не були підставою для застосування до автомобільного перевізника відповідальності за порушення вимог законодавства про автомобільний транспорт.

З огляду на наведене, обставини справи, та, відповідно, спірні правовідносини у справі № 826/2239/16 не є подібними до обставин цієї справи, а висновки Суду у цій справі зроблені виходячи з конкретних, встановлених судами попередніх інстанцій обставин справи, та ґрунтуються на їх аналізі та оцінці у межах конкретних правовідносин сторін, а відтак правові позиції викладені Верховним Судом у постанові не є релевантними до спірних правовідносин у цій справі.

Верховний Суд уважає необхідним указати, що результат вирішення у кожній справі зумовлений конкретними обставинами та оцінкою доказів. Аналіз висновків судів попередніх інстанції у цій справі та наведеним скаржником судовими рішеннями суду касаційної інстанції, свідчить про те, що вони ґрунтуються на різних фактичних обставинах справи, що зумовило різне правозастосування норм, що регулюють спірні правовідносини, а отже й різні висновки, яких дійшли суди.

Отже, касаційна скарга не містить належних доводів та обґрунтувань щодо підстав оскарження судового рішення у цій справі на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

Виходячи з визначених процесуальним законом меж, предметом касаційного перегляду можуть бути виключно питання права, а не факту.

Посилання на приписи статті 242 КАС України не підміняє визначення таких підстав касаційного оскарження.

Посилання скаржника у касаційній скарзі на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права зводяться до незгоди із висновками суду апеляційної інстанції щодо обставин справи та наполяганні на переоцінці наявних у справі доказів, що не є належним обґрунтуванням підстави касаційного оскарження судового рішення відповідно до частини четвертої статті 328 КАС України.

При цьому, суд касаційної інстанції звертає увагу, що в попередній ухвалі Верховного Суду від 11 листопада 2023 року про повернення касаційної скарги скаржнику надавалися вичерпні роз`яснення щодо зазначення підстав касаційного оскарження та умов за яких подається касаційна скарга на підставі визначених частиною четвертою статті 328 КАС України пунктів.

Однак при поданні цієї касаційної скарги скаржником не взято до уваги роз`яснення щодо вимог, яким має відповідати касаційна скарга в частині визначення підстав касаційного оскарження, визначених пунктом 4 частини 2 статті 330 КАС України.

Враховуючи межі перегляду судом касаційної інстанції, визначені статтею 341 КАС України, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Суд касаційної інстанції не може самостійно визначати підстави касаційного оскарження, такий обов`язок покладено на особу, яка оскаржує судові рішення, натомість, в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина третя статті 334 КАС України), а в подальшому саме в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення (частина перша статті 341 КАС України).

Відповідно до пункту 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

За таких обставин, касаційна скарга підлягає поверненню особі, що її подала.

Повернення Верховним Судом касаційної скарги та надання заявнику права в межах розумних строків та при дотриманні всіх інших вимог процесуального закону на повторне звернення до Верховного Суду з такою скаргою, не є обмеженням доступу до суду (зокрема, що гарантовано пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України), та забезпечує практичну можливість реалізації права особи на суд у формі касаційного оскарження судового рішення учасником справи.

Ураховуючи викладене та керуючись статтею 332 Кодексу адміністративного судочинства України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Державної служби України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) на постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 26 вересня 2023 року у справі № 600/3948/22-а за позовом ОСОБА_1 до Відділу державного нагляду (контролю) у Чернівецькій області Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправною та скасування постанови про застосування штрафу - повернути особі, яка її подала.

Копію ухвали про повернення касаційної скарги надіслати учасникам справи.

Скаржнику надіслати копію ухвали про повернення касаційної скарги разом з касаційною скаргою та доданими до скарги матеріалами.

Роз`яснити заявникові, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до Верховного Суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

СуддяЛ.О. Єресько