Справа № 380/25444/21
Суддя: Гудим Любомир Ярославович
Дата ухвалення: 2023-12-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2023 рокуЛьвівСправа № 380/25444/21 пров. № А/857/7222/23
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Гудима Л.Я.,

суддів: Мікули О.І., Курильця А.Р.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційні скарги ОСОБА_1 та Військової частини НОМЕР_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 30 березня 2023 року, головуючий суддя Москаль Р.М., ухвалене у м. Львові, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,-

В С Т А Н О В И В:

В грудні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ВЧ НОМЕР_1 , в якому просив визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення повного розрахунку із ОСОБА_1 із виплати компенсації за додаткову відпустку передбачену п. 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», одноразової грошової допомоги, передбаченої частиною другою статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в розмірі 50% місячного грошового забезпечення на день виключення із списків особового складу та усіх видів забезпечення 02.04.2018 року у зв`язку із звільненням із військової служби; зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за період з 03.04.2018 року до повного фактичного розрахунку по 29.11.2021 року.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що позивач звільнений з військової служби та виключений зі списків особового складу ВЧ НОМЕР_1 з 02.04.2018 року. На момент виключення із списків особового складу військової частини з ОСОБА_1 не проведений повний розрахунку при звільненні, а саме: одноразова грошова допомога, передбачена частиною другою статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в розмірі 50% місячного грошового забезпечення в розмірі 69982,55 грн. виплачена 06.04.2018 року, компенсація за додаткову відпустку передбачену пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» в розмірі 18197,37 грн. виплачена 30.11.2021 року. Позивач вважав, що період з 03.04.2018 року по 29.11.2021 року є періодом затримки розрахунку при звільненні з роботи, просив суд зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу середнє грошове забезпечення за період з 03.04.2018 року по 29.11.2021 року.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 30 березня 2023 року адміністративний позов задоволено частково; стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 20154 (двадцять тисяч сто п`ятдесят чотири) гривні 76 коп.; в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 та ВЧ НОМЕР_1 оскаржили його в апеляційному порядку, які, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просять суд апеляційної інстанції: позивач скасувати рішення суду попередньої інстанції та прийняти нову постанову, якою адміністративний позов задовольнити в повному обсязі; відповідач скасувати та прийняти нову постанову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Свою апеляційну скаргу ОСОБА_1 мотивує тим, що суд першої інстанції не зазначив фактичних (реальних) критеріїв для зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, відповідно до ст. 117 КЗпП України, а лише навів розрахунки ймовірного розміру витрат.

ВЧ НОМЕР_1 свою апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що оскільки при нарахуванні і виплаті позивачу сум, належних при звільненні, був відсутній спір щодо їх розміру, підстави для застосування до спірних правовідносин положень статті 117 КЗпП України відсутні.

На підставі пункту 1 частини 1 статті 311 КАС України розгляд справи проводиться в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг у їх сукупності, колегія суддів дійшла переконання, що подані апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) проходив військову службу в Державній спеціальній службі транспорту. Відповідно до наказу голови Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту №5/РС від 28.02.2018 року звільнений з військової служби у запас Збройних Сил України за сімейними обставинами; відповідно до наказу командира ВЧ НОМЕР_1 №78 від 02.04.2018 року з 02.04.2018 року виключений із списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення (а.с. 8,9).

На день виключення зі списків особового складу (02.04.2018 року) ВЧ НОМЕР_1 не виплатила ОСОБА_1 усіх сум, належних йому при звільненні.

Так, 06.04.2018 року на банківський рахунок ОСОБА_1 проведено виплату одноразової грошової допомоги при звільненні в сумі 69982,55 грн., що підтверджується банківською випискою (а.с. 11).

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 12.10.2021 року у справі №380/12154/21 зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 02 квітня 2018 року.

На виконання цього рішення суду ВЧ НОМЕР_1 нарахувала та виплатила ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій; кошти в сумі 18 197,37 грн. надійшли 30.11.2021 року на банківський рахунок позивача, що підтверджується відповідною банківською випискою.

Задовольняючи частково адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що для приблизної оцінки розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, які розумно можна було би передбачити, на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні (https://bank.gov.ua/files/Procentlastb_KR.xls) можна розрахувати розмір сум, які позивач, недоотримавши належні йому кошти (одноразової грошової допомоги при звільненні в сумі 69 982,55 грн., грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій в сумі 18 197,37 грн.) від ВЧ НОМЕР_1 , міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження рівня свого життя.

Такі висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на задах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 23 Загальної Декларації з прав людини встановлено, що кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці та на захист від безробіття.

Кожна людина, без будь-якої дискримінації, має право на рівну оплату за рівну працю. Кожний працюючий має право на справедливу і задовільну винагороду, яка забезпечує гідне людини існування, її самої та її сім`ї, і яка в разі необхідності доповнюється іншими засобами соціального забезпечення.

Відповідно до статті 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою.

Статтею 116 КЗпПУ встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до ст. 117 Кодексу законів про працю України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Наведені вище норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці посадових осіб органів внутрішніх справ, не встановлено дату проведення остаточного розрахунку зі звільненими працівниками та відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, колегія суддів приходить до висновку про можливість застосування норм статті 116 та 117 КЗпПУ як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення зі служби військовослужбовців.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 08.02.2018 року у справі №805/977/16-а у подібних правовідносинах.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду попередньої інстанції про те, що до даних відносин також слід застосовувати норми статтей 116 та 117 КЗпПУ.

Матеріалами справи підтверджено, що остаточний розрахунок відповідачем здійснено не в день фактичного звільнення позивача, а з порушенням строків, встановлених ст.116 КЗпП України.

Таким чином, затримка остаточного розрахунку з позивачем відбулась з моменту звільнення позивача 02.04.2018 року по день фактичної виплати 30.11.2021 року.

З матеріалів справи слідує, що сума вказаного середнього заробітку складає 357 059,22 грн., при цьому загальна кількість днів - 1337.

Відповідно до пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком (пункт 8 зазначеного Порядку).

Матеріалами справи підтверджується, що середньоденний заробіток, розмір грошового забезпечення позивача становив 267,06 грн.

Між тим, в порівнянні із сумою грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, розрахункові суми за її затримку не можна вважати співмірними, оскільки такі в кілька разів перевищують її розмір.

Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

За висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладені в постанові від 26.06.2019 року у справі № 761/9584/15-ц, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України, необхідно враховувати:

розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

При вирішенні цього питання колегія суддів враховує такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Вказаний підхід застосований Верховним Судом під час вирішення справи №806/2473/18 і наведений в постанові від 30.10.2019 року та в силу приписів частини 5 статті 242 КАС України та частини 6 статті 13 Закону України Про судоустрій і статус суддів враховується апеляційним судом під час вирішення наведеного спору.

Зокрема, істотність частки складових індексації грошового забезпечення в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає: 18197,37 грн. (сума компенсації за невикористані дні додаткової відпустки) / 357 059,22 грн. (середній заробіток за весь час затримки розрахунку) x 100 = 5,1%.

Сума, яка підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки 5,1%, становить: 267,06 грн. (середня заробітна плата позивача за один день) х 5,1% = 13,62 грн. За 1337 дні затримки розрахунку середній заробіток за цей час затримки розрахунку складає 18 209,94 грн.

При цьому, одноразова грошова допомога при звільненні в сумі 69982,55 грн. виплачена 06.04.2018 року, період затримки виплати становить 3 календарних днів, підлягає компенсації в розмірі 801,18 грн. (267,06 грн. * 3 дні).

Оцінюючи в сукупності вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що підлягає стягненню з відповідача на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку в розмірі 19 011,12 грн. (18 209,94 + 801,18).

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційних скарг є суттєвими і складають підстави для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права (незастосування закону, який підлягав застосуванню), що призвело до помилкового вирішення справи в частині визначення розміру стягнення середнього грошового забезпечення, через що рішення суду в цій частині слід змінити; в решті рішення суду слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Військової частини НОМЕР_1 задовольнити частково, рішення Львівського окружного адміністративного суду від 30 березня 2023 року у справі №380/25444/21 змінити, та абзац другий резолютивної частини викласти в наступній редакції:

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП - НОМЕР_2 ) 19 011 (дев`ятнадцять тисяч одинадцять) гривень 12 коп.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Л. Я. Гудим
судді О. І. Мікула
А. Р. Курилець