Справа № 480/2336/23
Суддя: Любчич Л.В.
Дата ухвалення: 2023-12-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2023 р.Справа № 480/2336/23
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Любчич Л.В.,

Суддів: Присяжнюк О.В. , Спаскіна О.А. ,

за участю секретаря судового засідання Труфанової К.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 07.06.2023, головуючий суддя І інстанції: О.А. Прилипчук, вул. Герасима Кондратьєва, 159, м. Суми, 40021, по справі №480/2336/23

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області третя особа Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2022 року ОСОБА_1 (надалі позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області (надалі відповідач, ГУ ПФУ в Сумській обл.), третя особа - Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (надалі також ГУ ПФУ в Полтавській обл.), в якій просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення ГУ ПФУ в Сумській обл. від 11.11.2022 про відмову у призначенні йому пенсії на пільгових умовах за Списком № 2;

- зобов`язати ГУ ПФУ України в Сумській обл. зарахувати йому до пільгового стажу періоди роботи з 23.06.1986 по 01.11.1986, з 03.09.1988 по 31.12.1988, з 01.01.1989 по 25.11.1990, з 26.11.1990 по 31.12.1994 за Списком №2, згідно із записами у трудовій книжці серії НОМЕР_1 та призначити пенсію на пільгових умовах за Списком № 2, відповідно до підпункту 2 пункту 2 статті 114 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування (далі - Закон №1058-ІV) з моменту звернення із заявою про призначення пенсії, з 26.04.2022.

- стягнути з ГУ ПФУ в Сумській області на його користь компенсацію моральної шкоди в розмірі 20000,00 грн.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 07 червня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Скасовано рішення ГУ ПФУ в Сумській обл. від 11.11.2022 про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсію на пільгових умовах за Списком № 2.

Зобов`язано ГУ ПФУ в Сумській обл. повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 26.04.2022, з урахуванням висновків суду по цій справі.

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ПФУ в Сумській обл. судовий збір в сумі 1073,60 грн та витрат на правову допомогу у розмірі 5000,00 грн.

Частково не погодившись із рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив суд рішення в частині визначеного способу захисту права скасувати та ухвалити постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що обраний судом першої інстанції спосіб захисту порушеного права позивача у спірних правовідносинах шляхом зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача, з урахуванням висновків суду, є неефективним та не забезпечує реального поновлення порушеного права позивача.

Позивач вважає, що належним та ефективним способом відновлення його порушеного права є саме зобов`язання відповідача зарахувати до пільгового стажу позивача періоди роботи з 23.06.1986 по 01.11.1986, з 03.09.1988 по 31.12.1988, з 01.01.1989 по 25.11.1990, з 26.11.1990 по 31.12.1994 за Списком №2, згідно із записами у трудовій книжці серії НОМЕР_1 та призначити йому пенсію на пільгових умовах за Списком №2, відповідно до пп. 2 п. 2 ст. 114 Закону №1058-ІV з моменту звернення із заявою про призначення пенсії, з 26.04.2022.

Крім цього зазначає, що неправомірні дії відповідача призвели до того, що позивач тривалий час не отримує пенсію у належному розмірі та змушений захищати своє порушене право у судовому порядку, у наслідок чого останньому завдано моральної шкоди. Позивач зазнав душевних страждань через протиправність дій відповідача, а тому вважає, що слід стягнути з відповідача на його користь компенсацію моральної шкоди в розмірі 20000 грн.

Також апелянт просив стягнути з відповідача понесені витрати на професійну правничу допомогу, пов`язану з підготовкою, написанням та поданням апеляційної скарги, у розмірі 5000 грн.

Відповідачем та третя особа правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися, що не перешкоджає розгляду справи в силу приписів ч. 4. ст. 304 КАС України.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються документів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Судом встановлено обставини, які не оспорено сторонами.

Позивач є пенсіонером та перебуває на обліку як отримувач пенсії за віком в ГУ ПФУ в Полтавській обл.

04.05.2022, на звернення позивача із заявою про переведення його на пенсію за віком згідно п. 2 ч. 2 ст. 114 Закону № 1058-ІV із зниженням пенсійного віку на два роки за стаж роботи в особливо важких та особливо шкідливих умовах праці за Списком №2, рішенням ГУ ПФУ в Сумській обл. позивачу відмовлено в переведенні на пенсію за віком за Списком №2, у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу, передбаченого ст. 114 Закону №1058-ІVз 01.04.2022 по 31.03.2023 - 29 років для чоловіків (а.с. 13).

Вважаючи протиправним рішення відповідача, позивач звернувся до суду.

20.09.2022 рішенням Сумського окружного адміністративного суду у справі № 480/3589/22 позовні вимоги ОСОБА_1 до ГУ ПФУ в Сумській обл., третя особа ГУ ПФУ в Полтавській обл. про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії задоволено.

Визнано протиправним та скасовано рішення ГУ ПФУ в Сумській обл. від 04.05.2022 про відмову в перерахунку відділу перерахунків пенсій № 2 управління пенсійного забезпечення.

Зобов`язано ГУ ПФУ в Сумській обл. зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди його роботи: з 03.07.2004 по 31.03.2005 на ТОВ "КНГ-СЕРВІС"; з 10.03.2005 по 18.08.2006 на TOB "СМІТ САЙБІРІАН СЕРВІСЕЗ"; з 19.08.2006 по 23.02.2010 на ТОВ НПО "ВКТБ"; з 26.02.2010 по 30.07.2010 на ТОВ «Азимут Сервіз»; з 29.07.2010 по 03.12.2010 на TOB «РН - Буріння»; з 07.12.2010 по 05.06.2012 на ТОВ «Азимут Сервіз»; з 06.06.2012 по 16.03.2015 на ТОВ «НТ-Сервіс»; з 01.08.2015 по 31.12.2015 на ТОВ «Азимут Сервіз»; з 20.01.2016 по 23.08.2018 на ТОВ «Азимут Сервіз»; з 24.08.2018 по 31.08.2020 на ТОВ «Ойл Сервіс Гарант».

Зобов`язано ГУ ПФУ в Сумській обл. повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 26.04.2022, з урахуванням висновків суду по даній справі.

11.11.2022, на виконання вищезазначеного рішення суду, ГУ ПФУ в Сумській обл. повторно розглянуло заяву ОСОБА_1 від 26.04.2022 та відмовило у перепризначенні пенсії, про що ухвалило рішення (а.с. 25).

Відмова обґрунтована тим, що відповідно до матеріалів пенсійної справи заявник отримує пенсію за віком, згідно з Законом України "Про пенсійне забезпечення" ШВП 107 (Крайня Північ). Законом № 1058-IV передбачено види пенсій: за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника, за вислугу років. Особа, яка має одночасно право на різні види пенсії, призначається один з цих видів за її вибором. Відповідно до ст. 26 Закону №1058-ІV пенсія за віком призначається після досягнення віку (60, 63, 65 років) в залежності від набутого особою страхового стажу. При цьому законодавством для окремих категорій осіб передбачено призначення пенсії за віком до досягнення віку, визначеного ст. 26 Закону №1058-ІV. Пенсія за віком призначається довічно. Заявник отримує пенсію за віком, призначену відповідно до Тимчасової Угоди між Урядом України і Урядом Російської Федерації про гарантії прав громадян, які працювали в районах Крайньої Півночі та місцевостях, які прирівняні до районів Крайньої Півночі у галузі пенсійного забезпечення від 15.01.1993, після досягнення ним 55-річного віку. Відтак, підстави для перепризначення пенсії за віком заявнику відповідно до інших умов, визначених пенсійним законодавством, відсутні. З урахуванням вищезазначеного, прийнято рішення відмовити ОСОБА_1 в проведені даного перерахунку.

Згідно з додатком до оскаржуваного рішення, загальний стаж позивача склав 39 років 6 місяців 25 днів при необхідному 30 років.

Пільговий стаж позивача, який склав - 6 років 8 місяців 9 днів, за період з 23.06.1986 по 01.11.1986, з 03.09.1988 по 31.12.1988, з 01.01.1989 по 25.11.1990, з 26.11.1990 по 31.12.1994 на роботах за Списком №2, взагалі не включено.

Вважаючи протиправним рішення відповідача щодо відмови у переведенні на пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №2, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про зобов`язання ГУ ПФУ в Сумській обл. зарахувати до пільгового стажу позивача періоди роботи з 23.06.1986 по 01.11.1986, з 03.09.1988 по 31.12.1988, з 01.01.1989 по 25.11.1990, з 26.11.1990 по 31.12.1994 за Списком №2, згідно із записами у трудовій книжці, та призначити позивачеві пенсію на пільгових умовах за Списком № 2, відповідно до пп. 2 п. 2 ст. 114 Закону №1058-ІV, та обираючи належним способом захисту прав позивача саме зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з відсутності у нього можливості досліджувати правомірність обрахунку наведеного стажу, оскільки відповідач не ухвалював жодних рішень, якими відмовляв би у зарахуванні такого стажу з наведенням відповідних мотивів такої відмови.

Відмовляючи у стягненні моральної шкоди суд першої інстанції вказав, що позивачем не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що оскаржуваним рішення відповідача йому заподіяно моральну шкоду, наявності причинно-наслідкового зв`язку між протиправною поведінкою та нанесеною шкодою; яким чином позивач оцінив заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходив.

Колегія суддів, переглядаючи справу у межах доводів та вимог апеляційної скарги, погоджується з висновками суду першої інстанції у частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 та зазначає.

Завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

При обиранні способу захисту порушених прав та інтересів позивача, колегія суддів виходить з того, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Зазначена позиція кореспондується з висновками Європейського суду з прав людини, відповідно до яких, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, "ефективний засіб правого захисту" в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату.

Питання ефективного способу захисту неодноразово розглядалось Європейським судом з прав людини, який, зокрема у рішенні від 29 червня 2006 року у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що ст. 13 Конвенції гарантує наявність на національному рівні засобу правового захисту для реалізації прав і свобод, у якій би формі вони не забезпечувалися у національному правовому полі. Суд також підкреслив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Відповідно до ч. 3 ст. 245 КАС України у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Згідно з положеннями Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності. Вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями - вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта.

На законодавчому рівні поняття "дискреційні повноваження" суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

Як убачається з матеріалів справи, у спірному рішенні від 11.11.2022 про відмову ОСОБА_1 в перерахунку, пенсійним органом зазначено, що підстави для перепризначення пенсії за віком відповідно до інших умов, визначених пенсійним законодавством, відсутні.

Проте, жодних конкретних підстав для зарахування або відмови у зарахуванні до пільгового стажу позивача періодів роботи з 23.06.1986 по 01.11.1986, з 03.09.1988 по 31.12.1988, з 01.01.1989 по 25.11.1990, з 26.11.1990 по 31.12.1994 відповідачем у спірному рішенні не зазначено.

Суд звертає увагу, що в оскаржуваному рішенні не міститься розрахунку стажу роботи позивача, а лише зазначено про відсутність права у позивача перейти з пенсії за віком на пенсію за віком, відповідно до інших умов.

Отже, ГУ ПФУ в Сумській обл. не досліджено усіх необхідних документів та не встановлено усіх необхідних фактичних обставин, зокрема, що стосуються страхового стажу позивача періодів роботи з 23.06.1986 по 01.11.1986, з 03.09.1988 по 31.12.1988, з 01.01.1989 по 25.11.1990, з 26.11.1990 по 31.12.1994.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 04.04.2019 у справі № 204/362/17, вказано, що єдиним органом, до повноважень якого належить вирішення питання щодо наявності чи відсутності у особи права на призначення пенсії, є територіальний орган Пенсійного фонду, до якого особа звернулася із відповідною заявою. При цьому за наслідками розгляду заяви пенсійний орган повинен прийняти відповідне рішення, яке повинно бути вмотивованим. У цій же справі Верховний Суд вказав, що відповідач, відмовляючи позивачу у призначенні пенсії, не надав оцінку відомостям, наявним або відсутнім у трудовій книжці позивача, в той час як суд, як орган уповноважений виключно на перевірку законності та обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень, позбавлений можливості приймати таке рішення, оскільки це буде свідчити про перебирання на себе судом повноважень, наданим виключно органам Пенсійного фонду.

Частиною другою ст. 245 КАС України визначено повноваження суду у разі задоволення позову прийняти рішення про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень, а також застосувати інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Згідно з ч. 2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що належним способом захисту порушеного права позивача у спірних правовідносинах є зобов`язання ГУ ПФУ в Сумській обл. повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 26.04.2022, з урахуванням висновків суду.

Щодо доводів апеляційної скарги про стягнення моральної шкоди, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Стаття 16 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) визначає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності, прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

З огляду на природу інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої суб`єктом владних повноважень, сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі №464/3789/17. Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п.52). Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п. 56). Відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано.

У розвиток цих положень, у постанові від 27.11.2019 у справі №750/6330/17 Верховний Суд звернув увагу на те, що виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір (п. 51). У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам (п. 53). З огляду на характер правовідносин між людиною і державою (в особі органу державної влади чи органу місцевого самоврядування), з метою забезпечення реального та ефективного захисту прав людини, у справах адміністративного судочинства саме на суб`єкта владних повноважень-відповідача покладається тягар спростування факту заподіяння моральної шкоди та доведення неадекватності (нерозумність, несправедливість) її розміру, визначеного позивачем (п. 54).

Враховуючи положення ст. 72, 74, 77, 78 КАС України, колегія суддів зазначає, що у справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди.

Натомість позивачем не доведено факту спричинення моральної шкоди та причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та моральної шкоди, оскільки суду не надано жодних доказів завдання йому фізичного болю, душевних страждань або приниження репутації фізичної особи (виписки з історії хвороби, дані медичного обстеження, докази втрати репутації тощо).

При цьому, суд зауважує, що позивач не зазначив у чому саме виражались його моральні страждання та завдання моральної шкоди (страждань та приниження), з яких міркувань він виходив зазначаючи саме такий розмір шкоди 20000 грн. Доказів на підтвердження існування саме моральних страждань та визначеного позивачем розміру моральної шкоди (відповідного розрахунку моральної шкоди) суду не надано.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 09.06.2021 у справі № 280/5216/19, від 30.06.2021 у справі № 818/1392/17, від 08.02.2022 у справі № 520/1607/2020, від 21.09.2022 у справі № 132/3447/15-а.

Враховуючи відсутність у матеріалах справи доказів на підтвердження заподіяння позивачеві моральних страждань або втрат немайнового характеру та причинного зв`язку між діями відповідача і отриманням моральної шкоди, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди.

Ухвалюючи це судове рішення, колегія суддів керується ст. 322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення «Серявін та інші проти України») та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України» (п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи зазначені вище положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у цій справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи апелянта, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

На підставі вище викладеного колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права.

За змістом частини першої статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 242, 243, 310, 315, 316, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 07 червня 2023 року по справі №480/2336/23 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Л.В. Любчич
Судді О.В. Присяжнюк О.А. Спаскін
Повний текст постанови складено 13.12.2023.