Справа № 420/13448/23
Суддя: Кравченко К.В.
Дата ухвалення: 2023-12-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 грудня 2023 р.м. ОдесаСправа № 420/13448/23

Перша інстанція: суддя Корой С.М.,

повний текст судового рішення

складено 30.08.2023, м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Кравченка К.В.,
судді Джабурія О.В.,
судді Вербицької Н.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 30 серпня 2023 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації у Миколаївській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2023 року ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до суду з позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації у Миколаївській області (далі відповідач, ТУ ДСА), в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність ТУ ДСА в Миколаївській області, яка полягає у ненарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 суддівської винагороди з 04.05.2023 року;

- зобов`язати ТУ ДСА в Миколаївській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суддівську винагороду за період з 04.05.2023 року по дату винесення судом рішення по суті спору.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що перебуваючи на посаді судді Центрального районного суду міста Миколаєва, з 16 березня 2022 він був мобілізований до лав Збройних Сил України в зв`язку із чим його увільнено від виконання посадових обов`язків судді на час мобілізації зі збереженням за ним місця роботи, посади і середнього заробіток до оголошення демобілізації. Однак з 19.07.2022 року і по теперішній відповідач припинив нарахування та виплату йому суддівської винагороди в повному обсязі. Позивач вважає неправомірним припинення нарахування та виплати йому суддівської винагороди.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 30.08.2023 року позов задоволено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ТУ ДСА в Миколаївській області подало апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного.

З матеріалів справи вбачається та судом першої інстанції встановлено, що наказом Президента України «Про призначення суддів» №320/2020 від 14.08.2020 року ОСОБА_1 призначено суддею Центрального районного суду міста Миколаєва.

Наказом в.о. голови Центрального районного суду м. Миколаєва № 59-о/с від 01.09.2020 року ОСОБА_1 зараховано до штату Центрального районного суду міста Миколаєва з 01.09.2020 року.

16.03.2022 року ОСОБА_1 був мобілізований до лав Збройних Сил України і, за твердженнями позивача, по теперішній час проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .

У позові вказано, що наказом голови Центрального районного суду міста Миколаєва за №23-о/с від 28.03.2022 року, ОСОБА_1 увільнено від виконання посадових обов`язків судді Центрального районного суду міста Миколаєва на час мобілізації з 16.03.2022 року, збережено за позивачем місце роботи, посаду і середній заробіток на час мобілізації з 16.03.2022 року до оголошення демобілізації.

Судом встановлено, що наказом Центрального районного суду м.Миколаєва №31-о/д від 19.07.2022 року позивачу припинено нарахування середнього заробітку на час мобілізації відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 року №2352-IX, ч.3 ст.119 КЗпП.

Як стверджує позивач, з 19.07.2022 року і по теперішній час йому припинено нарахування та виплату суддівської винагороди в повному обсязі.

Вважаючи бездіяльність Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області, яка полягає у ненарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 суддівської винагороди з 05.05.2023 року протиправною, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що питання обрахунку та розміру суддівської винагороди регламентовано виключно ст.130 Конституції України та ст.135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», що, в свою чергу, виключає можливість застосовування до правовідносин стосовно виплати суддівської винагороди будь-яких інших законів та/або підзаконні нормативних актів, у тому числі КЗпП України та Закон України від 01.07.2022 року №2352-ІХ. Суд першої інстанції зазначив, що Законом України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено вичерпний перелік обмежень у виплаті суддівської винагороди і перебування судді на військовій службі не є таким випадком.

Колегія суддів при вирішенні даного спору виходить з наступного.

Згідно ст.126 Конституції України незалежність і недоторканність судді гарантуються Конституцією і законами України.

Статтею 130 Конституції України визначено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд, визначено Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року №1402-VIII (далі також - Закон №1402-VIII).

Відповідно до ч.1 ст.135 Закону №1402-VIII суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Згідно частин 2-6 ст.135 Закону №1402-VIII визначено складові суддівської винагороди, базовий розмір посадового окладу, регіональні коефіцієнти, розміри та структура щомісячних доплат.

З аналізу ч.2 ст.130 Конституції України та ч.1 ст.135 Закону №1402 вбачається, що розмір суддівської винагороди встановлюється виключно Законом України «Про судоустрій і статус суддів», що узгоджується з принципом незалежності судді, який відповідно до пунктів 7, 8 ч.5 ст.48 Закону №1402 забезпечується окремим порядком фінансування та організаційного забезпечення діяльності судів, установленим законом і належним матеріальним та соціальним забезпеченням судді.

Суд першої інстанції зауважив, що цей Закон передбачає вичерпний перелік обмежень у виплаті суддівської винагороди, і перебування судді на військовій службі не є таким випадком.

Однак цей же Закон жодним чином не врегульовує можливість перебування судді на військовій службі, і, відповідно, не визначає також і умов та порядку виплати суддівської винагороди судді, який перебуває на військовій службі.

Відповідаючи на питання: чи може суддя одночасно перебувати на військовій службі та зберігати за собою посаду, статус і місце роботи судді, а також отримувати при цьому і суддівську винагороду і грошове забезпечення як військовослужбовця(?), колегія суддів виходить з наступного.

Стаття 10 ст.135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачає, що суддя, який не здійснює правосуддя (крім випадків тимчасової непрацездатності, перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці), не має права на отримання доплат до посадового окладу.

Випадки, при яких суддя, який не здійснює правосуддя, і отримує лише базовий розмір посадового окладу судді без доплат до посадового окладу, також передбачені цим законом і пов`язані з відстороненням судді від здійснення правосуддя у зв`язку з притягненням до кримінальної відповідальності на підставі вмотивованого клопотання Генерального прокурора або його заступника (ч.5 ст.49), внаслідок виявлення Вищою кваліфікаційною комісією суддів України при проведенні кваліфікаційного оцінювання недостовірної або неповної інформації щодо судді (ст.86), або в якості дисциплінарного стягнення з обов`язковим направленням судді до Національної школи суддів України для проходження курсу підвищення кваліфікації.

Статтею 54 вказаного закону також передбачені випадки, коли суддя тимчасово не здійснює правосуддя, зберігаючи посаду, статус і місце роботи, у зв`язку із відрядженням для роботи в Вищій раді правосуддя чи Вищій кваліфікаційній комісії суддів України у разі призначення судді членом цих органів, в яких суддя і отримує відповідне грошове забезпечення, а також у випадку відрядження для роботи у Національній школі суддів України чи до Ради суддів України, у випадку обрання судді головою чи заступником голови Ради суддів України, із збереженням розміру суддівської винагороди за основним місцем роботи та встановлених законом доплат.

При цьому, відповідно до ч.7 ст.54 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» відрядження на роботу до Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Національної школи суддів України, Ради суддів України не вважається сумісництвом.

Таким чином, Законом України «Про судоустрій і статус суддів» визначені випадки, при яких суддя може не здійснювати правосуддя, зберігаючи при цьому посаду, статус і місце роботи, та може отримувати встановлену йому суддівську винагороду за основним місцем роботи як зі встановленими законом доплатами, так і без них.

Але даний закон не передбачає можливості проходження суддею військової служби зі збереженням для такого судді посади, місця роботи та суддівської винагороди.

Як вбачається з матеріалів справи, наказом голови Центрального районного суду міста Миколаєва №23-о/с від 28.03.2022 року позивача увільнено від виконання посадових обов`язків з 16.03.2022 року у зв`язку з прийняттям на військову службу із збереженням місця роботи, посади та середнього заробітку до дня фактичної демобілізації відповідно до ч.3 ст.119 КЗпП України.

Станом на час прийняття позивача на військову службу ч.3 ст.119 КЗпП України передбачала, що за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Верховною Радою України 01.07.2022 року прийнятий Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», який набрав чинності 19.07.2022 року, яким, зокрема, внесені зміни в ч.3 ст.119 КЗпП України: слова «зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток» замінено словами «зберігаються місце роботи і посада».

Відповідно, з 19.07.2022 року ч.3 ст.119 КЗпП України діє в наступній редакції:

«За працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи і посада на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Саме такі зміни стали підставою для винесення наказу в.о. голови Центрального районного суду м.Миколаєва від 19.07.2022 року №31-о/д, яким позивачу припинено нарахування середнього заробітку на час мобілізації відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 року №2352-IX, ч.3 ст.119 КЗпП.

З наведеного слідує, що єдиним законодавчим актом, який надав позивачу можливість не здійснювати правосуддя та проходити військову службу, зберігаючи за собою посаду судді, місце роботи в Центральному районному суді м.Миколаєва, а до 19.07.2022 року ще й отримувати суддівську винагороду, є Кодекс законів про працю Україні, а саме положення ч.3 ст.119 цього кодексу.

Відповідно, спірні правовідносини в частині дотримання прав позивача на збереження за ним посади, статусу і місця роботи судді на час проходження військової служби, а також права на отримання грошового забезпечення під час проходження військової служби, врегульовані ч.3 ст.119 КЗпП України.

Таким чином, саме на підставі ч.3 ст.119 КЗпП України позивач, проходячи військову службу з 16.03.2022 року, зберігає за собою посаду, статус і місце роботи судді Центрального районного суду м.Миколаєва, і саме на підставі цієї норми позивач з 16.03.2022 року і до 19.07.2022 року отримував суддівську винагороду наряду із грошовим забезпеченням як військовослужбовець.

Факт того, що з 16.03.2022 року і до 19.07.2022 року позивач отримував і суддівську винагороду і грошове забезпечення як військовослужбовець, а з 19.07.2022 року лише грошове забезпечення як військовослужбовець, не заперечується позивачем.

З наведених підстав колегія суддів не погоджується з доводами позивача та суду першої інстанції, що положення ч.3 ст.119 КЗпП України не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, адже саме ці законодавчі положення надають позивачу можливість проходити військову службу, зберігаючи за собою посаду, статус і місце роботи судді.

Посилання позивача на те, що Закон України «Про судоустрій і статус суддів» не передбачає будь-яких обмежень у виплаті суддівської винагороди тим суддям, які проходять військову службу у зв`язку із мобілізацією, а тому така категорія суддів має право на отримання суддівської винагороди в повному обсязі, колегія суддів відхиляє на підставі вже викладеного висновку про те, що даний закон взагалі не передбачає можливості перебування судді на військовій службі, а отже, і не врегульовує спірних правовідносин, які в даному випадку врегульовані ч.3 ст.119 КЗпП України.

При цьому, колегія суддів зазначає, що не застосування до суддів, які проходять військову службу під час мобілізації, на особливий період, положень ч.3 ст.119 КЗпП України в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 року №2352-IX, з наданням таким суддям права на отримання і суддівської винагороди, і грошового забезпечення відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», буде суперечити принципу рівності та справедливості по відношенню до інших осіб, які залишили своє місце роботи у зв`язку призовом на військову службу під час мобілізації, на особливий період, і з 19.07.2022 року мають право лише на отримання грошового забезпечення як військовослужбовці.

Також колегія суддів звертає увагу на те, що Закон України «Про судоустрій і статус суддів» не передбачає можливості одночасного отримання суддею, який не здійснює правосуддя, і суддівської винагороди, і оплати на новому місці роботи, до якого відряджений суддя.

На підставі вищенаведеного, колегія суддів вважає правомірним припинення виплати позивачу суддівської винагороди з 19.07.2022 року.

Як вже зазначено вище, предметом даного позову є визнання протиправною бездіяльності ТУ ДСА в Миколаївській області, яка полягає у ненарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 суддівської винагороди з 04.05.2023 року, та зобов`язання ТУ ДСА в Миколаївській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суддівську винагороду за період з 04.05.2023 року по дату винесення судом рішення по суті спору.

Згідно ч.4 ст.148 Закону №1402-VIII функції розпорядника бюджетних коштів щодо місцевих судів здійснюють територіальні управління Державної судової адміністрації України.

Відповідно до ст.149 Закону №1402-VIII суди фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, визначених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України.

Питання щодо формування кошторисів і щомісячних розписів видатків, зокрема видатків на виплату суддям суддівської винагороди, вирішується не самостійно територіальними органами Державної судової адміністрації України, а останні здійснюють фінансування судів щодо указаних виплат на підставі відповідних наказів голів судів, якими з дотриманням вимог закону визначається розмір суддівської винагороди, яка підлягає сплаті судді відповідного суду.

Вважаючи протиправною бездіяльність ТУ ДСА щодо ненарахування та невиплати позивачу суддівської винагороди, починаючи з 19.07.2022 року, позивач посилався на те, що відповідач не мав права застосувати як підставу такого ненарахування зміни, внесені до ст.119 КЗпП України Законом №2352-ІХ, оскільки такі зміни суперечать положенням ст.135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», яка є імперативною нормою щодо визначення суддівської винагороди та не може визначатись іншими нормативно-правовими актами.

Разом з тим, судова колегія зауважує, що вказані зміни стали підставою саме для винесення наказу в.о. голови Центрального районного суду м.Миколаєва від 19.07.2022 року №31-о/д, а не безпосередньо для оспореної позивачем бездіяльності відповідача.

За таких обставин, оспорене ненарахування та невиплата позивачу суддівської винагороди, починаючи з 19.07.2022 року і до моменту звернення позивача до суду з цим позовом, здійснено відповідачем на підставі вказаного наказу в.о. голови Центрального районного суду м.Миколаєва.

Вищезазначений наказ №31-о/д в.о. голови Центрального районного суду м.Миколаєва від 19.07.2022 року є чинним, не оскаржений в установленому законом порядку, а тому підлягає виконанню.

Чинність підстави для ненарахування та невиплати позивачу суддівської винагороди з 19.07.2022 року - наказу в.о. голови Центрального районного суду м.Миколаєва від 19.07.2022 року №31-о/д, свідчить про відсутність у цьому спорі протиправної бездіяльності відповідача.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 23.11.2023 року у справі №340/5033/22.

Підсумовуючи все вищенаведене, колегія суддів вважає, що підстави для задоволення позову відсутні.

Згідно ч.1 ст.317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Оскільки суд першої інстанції допустив порушення норм матеріального права та прийняв помилкове рішення про задоволення позову, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям по справі нової постанови про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.311, ст.315, ст.317, ст.321, ст.322, ст.325, ст.328 КАС України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області задовольнити.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 30 серпня 2023 року скасувати.

Прийняти по справі нову постанову, якою відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення з підстав, передбачених ст.328 КАС України.

Головуючий суддя К.В. Кравченко
Судді О.В. Джабурія Н.В. Вербицька