Справа № 360/1254/23
Суддя: К.Є. Петросян
Дата ухвалення: 2023-12-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

Іменем України

13 грудня 2023 рокум. ДніпроСправа № 360/1254/23

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Петросян К.Є., розглянувши у спрощеному провадженні без виклику сторін справу за позовом адвоката Тарасенко Дар`ї Юріївни в інтересах ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Луганській області про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

13 жовтня 2023 року до Луганського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов адвоката Тарасенко Дар`ї Юріївни (далі представник позивача) в інтересах ОСОБА_1 (далі позивач) до Управління Державної міграційної служби України в Луганській області (далі відповідач), відповідно до якого позивач просить:

визнати протиправною відмову Управління Державної міграційної служби України в Луганській області прийняти у ОСОБА_1 декларацію про відмову від іноземного громадянства замість документа про припинення громадянства російської федерації;

зобов`язати Управління Державної міграційної служби України в Луганській області прийняти у ОСОБА_1 декларацію про відмову від іноземного громадянства від 17 серпня 2023 року замість документа про припинення громадянства російської федерації.

В обґрунтування пред`явленого позову зазначено, що ОСОБА_1 25.01.2022 набув громадянство України на підставі статті 9 Закону України «Про громадянство України». На підтвердження факту набуття громадянства України ОСОБА_1 було видано довідку про реєстрацію громадянином України № 11 від 02.02.2022 та тимчасове посвідчення громадянина України типу НОМЕР_1 від 02.02.2022 з терміном дії до 02.02.2024. Одночасно позивач зобов`язався протягом 2 років припинити громадянство російської федерації відповідно до вимог Закону України «Про громадянство України» та надати документи на підтвердження припинення громадянства російської федерації, тобто до 02.02.2024.

Чинна в рф процедура виходу з російського громадянства особами, які мають документи про право на проживання в інших державах, вимагає звернення з цим питанням виключно до консульських установ рф у відповідній країні. Позивач зібрав документи, необхідні для виходу з громадянства рф, однак через повномасштабне вторгнення російської федерації на територію України, дипломатичні відносини між Україною та російською федерацією було розірвано. Станом на сьогодні консульські установи рф на території України не функціонують, подання та отримання будь-яких документів найближчим часом є неможливим.

Позивач з об`єктивних причин не може звернутися до уповноважених органів рф із клопотанням про припинення громадянства російської федерації, оскільки відповідна процедура припинення громадянства особами, які проживають на території України, російською федерацією починаючи з 24.02.2022 не забезпечена. Альтернативних способів припинення громадянства рф, в умовах зупинення діяльності російських закордонних установ в Україні, російською державою не створено.

Позивач набув громадянство України на підставі Указу Президента України від 25.01.2022, тобто менш ніж за місяць до початку збройної агресії рф на території України, що позбавило його реальної можливості подати в посольство рф заяву про вихід з громадянства російської федерації.

Звернення до консульства рф в третій країні є також неможливим, оскільки Україна є єдиною державою, право на постійне проживання в якій має позивач. Тому ОСОБА_1 з об`єктивних причин не може звернутися до уповноважених органів рф із клопотанням про припинення громадянства російської федерації та отримати відповідне рішення про припинення громадянства російської федерації. Позивач проживає в Україні з 1996 року, з моменту переїзду до батьків матері, які були громадянами України і відповідно проживали на її території. В Україні позивач закінчив вищий навчальний заклад та отримав вищу освіту, зараз працює та сплачує податки на території України. З 2013 року ОСОБА_1 жодного разу не виїжджав з України до росії і жодних зв`язків з російською федерацією не має. Після початку збройного вторгнення росії на територію України позивач був змушений евакуюватися з постійного місця проживання в Луганській області до Київської області. Станом на сьогодні він має статус внутрішньо переміщеної особи.

У зв`язку із викладеним, ОСОБА_1 було подано відповідачу супровідний лист, в якому він виклав обставини та просив прийняти у нього декларацію про відмову від іноземного громадянства для оформлення паспорта громадянина України. Разом із супровідним листом було подано декларацію про відмову від іноземного громадянства (згідно зразка, затвердженого Наказом МВС України 16.08.2012 № 715, форма 45), копію відповіді міністерства закордонних справ російської федерації від 01.08.2023 № 21146/кд-гр, копію відповіді мвс рф в октябрському муніципальному окрузі про зняття з реєстраційного обліку в рф №3/83, копію довідки про відсутність заборгованості з податкової служби, копію довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 03.10.2022 № 3235-.

Однак, відповідачем надано позивачу відповідь, згідно якої УДМС України в Луганській області не визнає за ОСОБА_1 права на подачу декларації, тому по суті відповідь є відмовою від прийняття декларації.

Вважаючи відмову Управління Державної міграційної служби України в Луганській області прийняти у ОСОБА_1 декларацію про відмову від іноземного громадянства замість документа про припинення громадянства російської федерації протиправною, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Представник відповідача позов ОСОБА_1 не визнав, про що 03.11.2023 надав відзив на позовну заяву, в обґрунтування якого зазначив таке.

Згідно з Указом Президента № 32/2022 від 25.01.2022 ОСОБА_1 набув громадянство України на підставі статті 9 Закону України «Про громадянство України» (далі Закон).

02.02.2022 УДМС у Луганській області на ім`я позивача оформлено довідку про реєстрацію особи громадянином України № 11.

11.02.2022 УДМС у Луганській області на підставі цієї довідки ОСОБА_1 було оформлено тимчасове посвідчення громадянина України серії НОМЕР_2 , терміном дії до 25.01.2024.

Відповідно до абзацу дванадцятого статті 1 Закону зобов`язання припинити іноземне громадянство письмово оформлена заява іноземця про те, що в разі набуття громадянства України він припинить громадянство (підданство) іншої держави або громадянства (підданства) інших держав і протягом двох років з моменту набуття ним громадянства України подасть документ про припинення громадянства (підданства) іншої держави або громадянств (підданств) інших держав до органу, що видав йому тимчасове посвідчення громадянина України.

Отже, саме на особу покладається обов`язок припинити іноземне громадянство і подати документ про припинення іноземного громадянства, виданий уповноваженим органом відповідної держави, до уповноваженого органу України протягом двох років з моменту набуття ним громадянства України.

Разом з тим, 19 грудня 2021 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про громадянство України» щодо спрощеного набуття громадянства України окремими категоріями осіб» від 14 грудня 2021 № 1941-IX (далі Закон № 1941-ІХ).

Метою прийняття Закону № 1941-ІХ є реалізація Указу Президента України від 13 серпня 2019 року № 594 «Питання спрощення набуття громадянства України іноземцями та особами без громадянства, які брали (беруть) участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони України, та громадянами Російської Федерації, які зазнали переслідувань через політичні переконання».

Законом № 1941-ІХ, зокрема врегульовано питання можливості подання декларацій про відмову від іноземного громадянства разом із заявою про прийняття до громадянства України тими категоріями осіб, які зазначені в Указі Президента України від 13.08.2019 № 594.

Отже, Прикінцевими та перехідними положеннями Закону № 1941-ІХ передбачено право подання декларації про відмову від іноземного громадянства виключно особами із визначених категорій, які набули громадянство України у період з 01 січня 2018 року до набрання чинності цим Законом (до 19 грудня 2021 року), у разі неможливості виконати зобов`язання про припинення іноземного громадянства.

Разом з цим, 30 грудня 2021 року Міністерством юстиції України за № 1696/37318 зареєстровано наказ Міністерства внутрішніх справ України від 28.12.2021 № 989 «Про затвердження зразків деяких документів, які подаються для набуття громадянства України іноземцями, які мають визначні заслуги перед Україною або прийняття яких до громадянства України становить державний інтерес для України, які брали (беруть) участь у захисті територіальної цілісності та недоторканності України, та іноземцями, які зазнали переслідувань» (далі Наказ).

Наказом затверджено зразки декларацій про відмову від іноземного громадянства, які подаються у зв`язку з наміром набути громадянство України такими категоріями іноземних громадян:

а) які мають визначні заслуги перед Україною або прийняття яких до громадянства України становить державний інтерес для України;

б) які в установленому законодавством України порядку уклали контракт на проходження військової служби у Збройних Силах України;

в) які в установленому законодавством України порядку уклали контракт на проходження військової служби у Збройних Силах України та нагороджені державною нагородою України;

г) які зазнали переслідувань;

д) які отримали посвідку на тимчасове проживання на підстав частини двадцятої статті 4 Закону № 3773--VI;

е) яких визнано біженцями або яким надано притулок в Україні, а також особами зазначених вище категорій, які набули громадянство України у період з 01 січня 2018 року до набрання чинності Законом № 1941-ІХ (до 19.12.2021), у разі неможливості виконати зобов`язання про припинення іноземного громадянства.

Аналіз вищезазначених норм, на думку відповідача, дає підстави для висновку, що законодавець визначив конкретний перелік осіб, які мають право подати декларацію про відмову від іноземного громадянства. Позивач до даного переліку осіб не відноситься, відповідні підтверджуючі документи в матеріалах справи відсутні.

Враховуючи викладене, особи, які у визначений період набули громадянство України, та не належать до вказаних вище категорій осіб, не мають підстав для подання декларації про відмову від іноземного громадянства. Отже, на думку відповідача, у позивача відсутні правові підстави для подання декларації про відмову від громадянства рф замість документу уповноваженого органу рф про припинення громадянства рф, а тому позивач повинен виконати подане ним зобов`язання припинити іноземне громадянство протягом двох років з моменту набуття громадянства України.

На цей час позивачем не надано підтверджуючих документів про існування незалежних від особи причин неотримання документа про припинення іноземного громадянства та не надано документ про припинення громадянства рф. За таких обставин відповідач вважає твердження представника позивача не обґрунтованими.

Посилання представника позивача на судову практику судів першої та апеляційної інстанцій вважає незмістовним, оскільки відповідно до частини 5 статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Щодо судових витрат відповідач зауважив про неспівмірність, необґрунтованість і непропорційність до предмету спору (розміру витрат) з обставинами, зазначеними в ч. 5 ст. 134 КАС України, у зв`язку з тим, що складність справи не застосовується, оскільки ця справа є незначної складності, у адвоката, навіть, декілька аналогічних справ, розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні); питання репутації та публічного інтересу вказаної справи, також, не стосується.

Оскільки справа є справою незначної складності, аналіз документів та визначення норм матеріального і процесуального права, непоодиноке написання адвокатом в рамках даної адміністративної справи позовної заяви не потребує значного часу, тому як наслідок, відповідач вважає, що вимога про стягнення за надання правничої (правової) допомоги, не підлягає задоволенню. Представником позивача не надано належних доказів, що підтверджують протиправність оскаржуваного рішення УДМС у Луганській області та співмірність витрат на оплату послуг адвоката із складністю справи, обсягом та часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, тому відповідач просить відмовити у задоволенні адміністративного позову повністю.

В свою чергу, представником позивача 01.11.2023 подано відповідь на відзив УДМВ України в Луганській області, відповідно до якої із доводами, наведеними відповідачем, представник позивача не погоджується, з огляду на таке.

Відповідач ігнорує положення частини 5 статті 8 Закону, якими закріплюється, що іноземці, які подали зобов`язання припинити іноземне громадянство (підданство), повинні подати документ про це, виданий уповноваженим органом відповідної держави, до уповноваженого органу України протягом двох років з моменту реєстрації їх громадянами України. Іноземці, які мають усі передбачені законодавством цієї держави підстави для отримання документа про припинення громадянства (підданства), але з незалежних від них причин не можуть отримати його, подають декларацію про відмову від іноземного громадянства.

Тобто, Закон передбачає дві альтернативні дії, які мають бути вчинені протягом цих двох років: а) подача документа про припинення громадянства іншої держави або б) подача декларації про відмову від іноземного громадянства (тільки у випадку неможливості надання такого документу з незалежних від них причин).

В даному випадку позивач скористався альтернативним варіантом подав декларацію, оскільки існують незалежні від нього причини неотримання документа про припинення іноземного громадянства (підданства).

Крім того, Законом № 1941-IX не звужено, а розширено перелік випадків, коли особа має право подати декларацію про відмову від іноземного громадянства, що вбачається з мети прийняття проєкту Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про громадянство України.

Позивач подає декларацію не замість зобов`язання припинити іноземне громадянство, а замість документа про припинення іноземного громадянства на тій підставі, що ОСОБА_1 , з незалежних від нього причин, не може отримати документ про припинення іноземного громадянства. Можливість подачі декларації в даному випадку прямо передбачена в у частині 5 статті 8 Закону України «Про громадянство України».

Відповідно форма такої декларації закріплена Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 16.08.2012 № 715, яким затверджено зразки документів, що подаються для встановлення належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, припинення громадянства України, скасування рішень про оформлення набуття громадянства України, та журналів обліку.

Твердження відповідача про те, що позивачем на цей час не надано підтверджуючих документів про існування незалежних від особи причин неотримання документа про припинення іноземного громадянства та не надано документ про припинення громадянства рф вважає безпідставним та таким, що ґрунтується виключно на неуважності аналізу як декларації з супровідним листом, поданих відповідачу, так і змісту позовної заяви, поданої до суду.

Відповідач свідомо підміняє поняття «нездійснення процедури» та «існування нормативно врегульованої процедури». В даному випадку процедура нормативно врегульована (через посольства рф в Україні), але не здійснюється (через призупинення роботи посольства), що і є незалежною від особи причиною неотримання документа про вихід з іноземного громадянства.

На підставі викладеного, представник позивача просить задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 в повному обсязі.

Ухвалою суду від 18.10.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, справу визначено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих сторонами доказів, оцінивши докази відповідно до вимог ст. 72-74 КАС України, суд прийшов до такого.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно довідки від 03.10.2022 № 3235- позивач перебуває на обліку як внутрішньо переміщена особа, фактичне місце проживання: АДРЕСА_2 .

ОСОБА_1 набув громадянство України згідно з Указом Президента № 32/2022 від 25.01.2022 на підставі статті 9 Закону України «Про громадянство України».

02.02.2022 УДМС у Луганській області на ім`я позивача оформлено довідку про реєстрацію особи громадянином України № 11.

11.02.2022 УДМС у Луганській області на підставі цієї довідки ОСОБА_1 було оформлено тимчасове посвідчення громадянина України серії НОМЕР_2 , терміном дії до 25.01.2024.

Позивач зобов`язався протягом 2 років, тобто до 02.02.2024, припинити громадянство російської федерації відповідно до вимог Закону України «Про громадянство України» та надати документи на підтвердження припинення громадянства російської федерації, а саме заяву із відповідними документами до посольства рф в Україні.

ОСОБА_1 зібрав документи, необхідні для виходу з громадянства рф, однак внаслідок початку 24.02.2022 повномасштабного вторгнення російської федерації на територію України та розірвання дипломатичних відносин між Україною та російською федерацією, позбавлений цієї можливості через не функціонування консульських установ рф на території України.

Листом від 16.08.2023 №4401-3-1795/44.1-23 УДМС України в Луганській області надано адвокату Тарасенко Д.Ю. відповідь на адвокатський запит, відповідно до якого зазначено про відсутність у ОСОБА_1 незалежних від особи причин неотримання документа про припинення іноземного громадянства, що відповідно до вимог законодавства України є обов`язковою умовою для подачі декларації про відмову від іноземного громадянства.

17.08.2023 позивач звернувся до УДМС України в Луганській області із супровідним листом, в якому виклав обставини та просив прийняти у нього декларацію про відмову від іноземного громадянства для оформлення паспорта громадянина України. До супровідного листа ОСОБА_1 було подано декларацію про відмову від іноземного громадянства, (згідно зразка, затвердженого Наказом МВС України 16.08.2012 № 715, форма 45), копію відповіді міністерства закордонних справ російської федерації від 01.08.2023 № 21146/кд-гр, копію відповіді мвс рф в октябрському муніципальному окрузі про зняття з реєстраційного обліку в рф №3/83, копію довідки про відсутність заборгованості з податкової служби, копію довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 03.10.2022 № 3235-.

Листом УДМС України в Луганській області від 27.09.2023 № К-23/6/4401.3.3/74-23 «Про розгляд звернення», позивача повідомлено про відсутність підстав для подання декларації про відмову від іноземного громадянства, у зв`язку з чим декларацію ОСОБА_1 про відмову від громадянства російської федерації від 17.08.2023 повернуто позивачу.

Позивач вважає відмову Управління Державної міграційної служби України в Луганській області прийняти у ОСОБА_1 декларацію про відмову від іноземного громадянства замість документа про припинення громадянства російської федерації протиправною, що є підставою звернення до суду з цим позовом.

Вирішуючи справу по суті заявлених позовних вимог, суд виходить з такого.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовий зміст громадянства України, підстави і порядок його набуття та припинення, повноваження органів державної влади, що беруть участь у вирішенні питань громадянства України, порядок оскарження рішень з питань громадянства, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових і службових осіб, визначено Законом України "Про громадянство України" від 18.01.2001 № 2235-III (далі за текстом - Закон №2235-III, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до визначень, які містить частина перша статті 1 Закону №2235-III, громадянство України це правовий зв`язок між фізичною особою і Україною, що знаходить свій вияв у їх взаємних правах та обов`язках; громадянин України це особа, яка набула громадянство України в порядку, передбаченому законами України та міжнародними договорами України.

Статтею 6 Закону №2235-III закріплено підстави набуття громадянства України.

Частиною першою статті 9 Закону №2235-III передбачено, що іноземець або особа без громадянства можуть бути за їх клопотаннями прийняті до громадянства України.

Відповідно до пункту 2 частини другої статті 9 Закону №2235-III однією з умов прийняття до громадянства України є подання: особою без громадянства - декларації про відсутність іноземного громадянства; іноземцем - зобов`язання припинити іноземне громадянство.

При цьому, зобов`язання припинити іноземне громадянство - письмово оформлена заява іноземця про те, що в разі набуття громадянства України він припинить громадянство (підданство) іншої держави або громадянства (підданства) інших держав і протягом двох років з моменту набуття ним громадянства України подасть документ про припинення громадянства (підданства) іншої держави або громадянств (підданств) інших держав до органу, що видав йому тимчасове посвідчення громадянина України (частина перша статті 1 Закону №2235-III).

У статті 9 цього Закону також передбачено, що іноземці, які подали зобов`язання припинити іноземне громадянство (підданство), повинні подати документ про це, виданий уповноваженим органом відповідної держави, до уповноваженого органу України протягом двох років з моменту прийняття їх до громадянства України. Іноземці, які мають усі передбачені законодавством цієї держави підстави для отримання документа про припинення громадянства (підданства), але з незалежних від них причин не можуть отримати його, подають декларацію про відмову від іноземного громадянства.

Згідно з частиною першою статті 1 Закону №2235-III декларацією про відмову від іноземного громадянства є документ, у якому іноземець, який узяв зобов`язання припинити іноземне громадянство і в якого існують незалежні від нього причини неотримання документа про припинення іноземного громадянства (підданства) або іноземних громадянств (підданств), засвідчує свою відмову від громадянства (підданства) іншої держави або громадянств (підданств) інших держав.

Незалежною від особи причиною неотримання документа про припинення іноземного громадянства є невидача особі, в якої уповноважені органи держави її громадянства прийняли клопотання про припинення іноземного громадянства (підданства), уповноваженим органом такої держави документа про припинення громадянства (підданства) особи у встановлений законодавством іноземної держави строк (крім випадків, коли особі було відмовлено у припиненні громадянства) чи протягом двох років з дня подання клопотання, якщо строк не встановлено, або відсутність у законодавстві іноземної держави процедури припинення її громадянства за ініціативою особи чи нездійснення такої процедури (частина перша статті 1 Закону №2235-III).

Указом Президента України від 27.03.2001 №215 затверджено Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень (надалі - Порядок).

Зазначений Порядок визначає перелік документів, які подаються для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, припинення громадянства України, скасування рішень про оформлення набуття громадянства України, а також процедуру подання цих документів та провадження за ними, виконання прийнятих рішень з питань громадянства України.

Відповідно до статті 19 Федерального Закону «Про громадянство російської федерації» (далі Закон), вихід з громадянства російської федерації особи, яка проживає на території російської федерації, здійснюється на підставі добровільного волевиявлення такої особи в загальному порядку, за винятком випадків, передбачених статтею 20 цього Федерального закону. Вихід з громадянства російської федерації особи, яка проживає на території іноземної держави, здійснюється на підставі добровільного волевиявлення такої особи у спрощеному порядку, за винятком випадків, передбачених статтею 20 цього Федерального закону.

Статтею 32 вказаного Закону встановлено, що, заява з питань громадянства російської федерації подається за місцем проживання заявника: a) особою, яка проживає на території російської федерації, - до територіального органу федерального органу виконавчої влади у сфері внутрішніх справ; б) особою, яка проживає за межами російської федерації і не має місця проживання на території російської федерації, - дипломатичного представництва або консульської установи російської федерації, що знаходяться за межами російської федерації.

Відповідно до статті 35 Закону, розгляд заяви стосовно громадянства російської федерації, поданої особою, зазначеною в пункті б частини 1 статті 32 Закону, та прийняття рішення про прийняття до громадянства російської федерації чи про вихід з громадянства російської федерації в спрощеному порядку здійснюється в строк до шести місяців з дня подання заяви і всіх необхідних документів, оформлених належним чином.

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 , уродженець російської федерації, згідно з Указом Президента № 32/2022 від 25.01.2022 набув громадянство України на підставі статті 9 Закону України «Про громадянство України».

02 лютого 2022 року УДМС у Луганській області на ім`я ОСОБА_1 оформлено довідку про реєстрацію особи громадянином України № 11.

11 лютого 2022 року УДМС у Луганській області на підставі цієї довідки ОСОБА_1 оформлено тимчасове посвідчення громадянина України серії НОМЕР_2 , терміном дії до 25.01.2024.

Зважаючи на те, що позивач набув громадянство України 25 січня 2022 року, подав до відповідача зобов`язання протягом двох років з моменту набуття громадянства України припинити громадянство рф, на нього було покладено обов`язок протягом двох років з моменту його реєстрації громадянином України подати до уповноваженого органу України документ про припинення громадянства російської федерації.

Водночас, загальновідомими є обставини про те, що Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. На сьогодні дія воєнного стану продовжена згідно з відповідними Указами Президента України. У зв`язку зі збройною агресією та повномасштабним вторгненням збройних сил рф в Україну 24 лютого 2022 року, дипломатичні відносини між Україною та російською федерацією офіційно розірвані.

ОСОБА_1 набув громадянство України з 25.01.2022, тобто менш ніж за місяць до початку збройної агресії рф на території України, що позбавило його реальної можливості подати в посольство рф заяву про вихід з громадянства російської федерації. У той же час, матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 звернувся до міністерства закордонних справ російської федерації з питання процедури відмови від громадянства рф і отримання довідки про вихід із громадянства рф, на що отримав відповідь листом від 01.08.2023 № 21146/кд-гр, відповідно до якого зазначено про зупинення консульського прийому громадян з 24.02.2022. Одночасно у вказаному листі зазначено, що для виходу з громадянства рф ОСОБА_1 потрібно звернутися із відповідною заявою в консульство рф в Україні після відновлення їх роботи та рекомендовано звернутися із заявою про вихід із громадянства рф в третій країні, за наявності дозволу на проживання в цій країні. Роз`яснено, що за відсутності у ОСОБА_1 дозволу на постійне проживання на території третьої держави, російська закордонна установа не матиме підстав для прийняття до розгляду заяви позивача про вихід з громадянства російської федерації.

Відповідні документи були надані позивачем УДМС України в Луганській області разом із декларацією про відмову від іноземного громадянства. Суд зауважує, що зміни у зв`язку з військовою агресією російської федерації до законодавства щодо неотримання документа при припинення громадянства рф з незалежних причин не вносилися, що ставить позивача у невизначене становище.

У справі Рисовський проти України (п.70-71) Європейський Суд зазначив про особливу важливість принципу "належного урядування", який передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах "Беєлер проти Італії" [ВП], заява N 33202/96, п. 120, ECHR 2000-I, "Онер`їлдіз проти Туреччини" [ВП], заява N 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, "Megadat.com S.r.l. проти Молдови", заява N 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і "Москаль проти Польщі", заява N 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). У справі Рисовський проти України також викладено окремі стандарти діяльності суб`єктів владних повноважень, зокрема, розкрито елементи змісту принципу "належного урядування". ЄСПЛ вказав на те, що принцип "належного урядування", зокрема передбачає, що державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовніший спосіб. При цьому, на них покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість уникати виконання своїх обов`язків.

Принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (рішення у справі "Москаль проти Польщі". Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само). З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки"). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі "Лелас проти Хорватії".

Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки", п. 58, а також рішення у справі "Ґаші проти Хорватії", заява N 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі "Трґо проти Хорватії", заява N 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року).

Враховуючи вищевикладене, позивач мав повне право розраховувати на прийняття відповідачем декларації про відмову від іноземного громадянства, оскільки отримати документ про припинення громадянства російської федерації наразі не є можливим. Однак, вирішуючи питання щодо прийняття декларації позивача, відповідач обмежився лише роз`ясненнями норм законодавства щодо процедури припинення іноземного громадянства відповідно до листа від 27.09.2023 № К-23/6/4401.3.3/74-23 «Про розгляд звернення», повернув декларацію та не прийняв мотивованого рішення щодо прийняття такої декларації. Отже, відповідач не розглянув по суті звернення позивача, не надав жодної оцінки підставам подачі ним саме декларації та вказав про необхідність подати документ, неможливість отримання якого по суті і стала підставою для подачі такої декларації.

З огляду на викладене, відмова Управління Державної міграційної служби України в Луганській області прийняти у ОСОБА_1 декларацію про відмову від іноземного громадянства замість документа про припинення громадянства російської федерації, викладена у листі від 27.09.2023 № К-23/6/4401.3.3/74-23 «Про розгляд звернення», є протиправною, а позовні вимоги ОСОБА_1 в цій частині є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Щодо вимоги позивача про зобов`язання Управління Державної міграційної служби України в Луганській області прийняти у ОСОБА_1 декларацію про відмову від іноземного громадянства від 17 серпня 2023 року замість документа про припинення громадянства російської федерації суд враховує таке.

Суд зазначає, що спосіб захисту має враховувати суть порушення, допущеного суб`єктом владних повноважень - відповідачем, а тому суд має обрати спосіб захисту права, який би гарантував дотримання і захист прав, свобод, інтересів від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

Відповідно до ст.13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal проти Об`єднаного королівства» (заява №22414/93) зазначив, що ст.13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, її суть зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органу розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист (параграф 145).

Засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (параграф 75 рішення Європейського суду з прав людини від 05 квітня 2005 у справі «Афанасьєв проти України»).

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим у частині другій статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Як вбачається з положень Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, що свідчили б про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.

Відповідно до положень частини другої статті 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У відповідності до пункту 10 частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України, суд в порядку адміністративного судочинства може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

За викладених вище обставин, суд дійшов висновку про необхідність виходу за межі позовних вимог ОСОБА_1 та обрання належного способу захисту порушеного права шляхом: визнання протиправною відмови Управління Державної міграційної служби України в Луганській області прийняти у ОСОБА_1 декларацію про відмову від іноземного громадянства замість документа про припинення громадянства російської федерації, викладеної у листі від 27.09.2023 № К-23/6/4401.3.3/74-23 «Про розгляд звернення»; зобов`язання Управління Державної міграційної служби України в Луганській області повторно розглянути заяву позивача від 17 серпня 2023 року про прийняття декларації про відмову від громадянства російської федерації з прийняттям відповідного рішення та з урахування висновків суду в даній справі.

Сторонами суду не наведено інших специфічних, доречних та важливих аргументів, які суд зобов`язаний оцінити, виконуючи свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

За практикою Європейського суду з прав людини пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.1994, Серія A, № 303-A, параграф 29). Водночас, відповідь суду повинна бути достатньо детальною для відповіді на основні (суттєві) аргументи сторін.

З урахуванням зазначеного суд не надає оцінку іншим доводам сторін, оскільки вони не мають суттєвого впливу на рішення суду за результатами вирішення цього спору.

Згідно зі статтею 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно із частиною другою статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані позивачем, суд дійшов висновку, що з наведених у позовній заяві мотивів і підстав, позовні вимоги слід задовольнити частково.

Щодо розподілу судових витрат суд зазначає таке.

Частиною першою статті 132 КАС України визначено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно частини третьої статті 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Відповідно до частин першої - п`ятої статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно з частиною сьомою статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Матеріалами справи підтверджено, що між позивачем та адвокатом Тарасенко Дар`єю Юріївною укладено 09 серпня 2023 року Договір про надання правової допомоги адвокатом №09/08/23-4 (далі - Договір).

Відповідно до п. 1.1 вищезазначеного договору Адвокат приймає на себе зобов`язання щодо надання правової допомоги Клієнту.

Пункт 2.1 Договору зазначено: сторони домовилися, що правова допомога на виконання цього Договору надається за ціною, визначеною у Додатках до цього Договору. Допустимим є погодження розміру гонорару в усній формі - в такому випадку розмір гонорару зазначається в рахунку на оплату, а Клієнт оплатою цього рахунку свідчить про свою згоду із таким розміром гонорару.

Згідно Додатку №1 від 05.10.2023 до Договору від 09.08.2023 №09/08/23-4 Клієнт доручає, а Адвокат приймає на себе зобов`язання щодо представництва інтересів Клієнта в спорі з УДМС в Луганській області щодо оскарження відмови прийняти декларацію про відмову від іноземного громадянства. Сторони погодили, що гонорар Адвоката за представництво інтересів Клієнта в суді першої інстанції становить 10000,00 (десять тисяч) грн. Гонорар має бути сплачений протягом 7 днів з дня підписання цього Додатку.

Відповідно до опису послуг, наданих адвокатом Тарасенко Д.Ю. Клієнту Кляцеву І.В. станом на 06.10.2023 послуг становить - складання позовної заяви, в тому числі: аналіз наявних у позивача документів 2 год., аналіз законодавства з відповідних питань 1 год., аналіз судової практики з відповідних питань 1,5 год., написання безпосереднього тексту позовної заяви 2 год., складання пакету документів до суду 1 год.

Окрім того, до позовної заяви долучено рахунок-фактуру за №06/1023-1 від 06.10.2023 на суму 11095,00 грн (10000,00 грн оплата послуг адвоката згідно Договору, компенсація витрат адвоката (судовий збір 1095,00 грн), та квитанцію про оплату від 09.10.2023 № 233178499 на суму 10000,00 грн, яка підтверджує, що позивачем сплачено адвокату Тарасенку Д.Ю. гонорар за договором від 09.08.2023 №09/08/23-4 та додатку №1 до Договорув сумі 10000,00 грн.

Згідно зі статтею 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" від 05.07.2012 № 5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Враховуючи те, що гонорар адвоката встановлено у фіксованому розмірі, надання додаткових документів, які б підтверджували розмір гонорару, обсяг наданих послу, витраченого часу не є обов`язковим.

Аналогічні висновки викладено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 28.12.2020 року у справі №640/18402/19, від 18.08.2022 у справі № 340/323/21, від 10.11.2022 у справі № 640/24023/21.

Відтак, дослідивши зміст наданих доказів на підтвердження витрат на правничу допомогу суд доходить висновку, що такі витрати дійсно були пов`язані саме із розглядом цієї справи та підтверджені документально.

Водночас відповідно до правової позиції Верховного Суду, наведеної у додатковій постанові від 05.09.2019 по справі № 826/841/17 (провадження № К/9901/5157/19), суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, за наявності заперечень іншої сторони, з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої постановлено рішення, всі її витрати на правничу допомогу, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовленого документа, витрачений адвокатом час тощо, є неспівмірними у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 по справі №755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) вказано, що при визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

Суд зазначає, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим, а також критерій розумності їх розміру, приймає до уваги конкретні обставини справи.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові від 19.02.2020 по справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) вказала, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

З огляду на викладене, враховуючи розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, без проведення судового засідання, обсяг позовної заяви, кількість доказів та фактичних даних, які підлягали дослідженню адвокатом, суд дійшов висновку, що на користь позивача підлягають стягненню витрати на правничу допомогу у розмірі 5000 грн, що відповідатиме вимогам розумності та співмірності.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить з такого.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивачем при зверненні до суду сплачено судовий збір у розмірі 1073,60 грн.

Оскільки позовні вимоги підлягають фактичному задоволенню лише з корегуванням способу захисту порушеного права, суд вважає за необхідне судовий збір у розмірі 1073,60 грн стягнути на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись статтями 72-77, 90, 132, 139, 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов адвоката Тарасенко Дар`ї Юріївни в інтересах ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_2 ) до Управління Державної міграційної служби України в Луганській області (93400, Луганська область, місто Сєвєродонецьк, вул. Партизанська, будинок 12, ) про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії, задовольнити частково.

Визнати протиправною відмову Управління Державної міграційної служби України в Луганській області прийняти у ОСОБА_1 декларацію про відмову від іноземного громадянства замість документа про припинення громадянства російської федерації, викладену у листі від 27.09.2023 № К-23/6/4401.3.3/74-23 «Про розгляд звернення».

Зобов`язати Управління Державної міграційної служби України в Луганській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 17 серпня 2023 року про прийняття декларації про відмову від громадянства російської федерації з прийняттям відповідного рішення, з урахування висновків суду в даній справі.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Управління Державної міграційної служби України в Луганській області на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 1073,60 грн (одна тисяча сімдесят три гривні 60 копійок), а також сплачені витрати на правничу допомогу у розмірі 5000, 00 грн (п`ять тисяч гривень 00 копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 295 КАС України, всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Першого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя К.Є. Петросян