Справа № 380/11081/22
Суддя: Іщук Лариса Петрівна
Дата ухвалення: 2023-12-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2023 рокуЛьвівСправа № 380/11081/22 пров. № А/857/11475/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Іщук Л. П.,

суддів Обрізка І. М., Шинкар Т.І.,

за участі секретаря судового засідання Доморадової Р.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 18 травня 2023 року (головуючий суддя Сидор Н.Т., м. Львів) у справі № 380/11081/22 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівський авіаційний завод «ЛДАРЗ» до Головного управління ДПС у Львівській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

в с т а н о в и в :

ТОВ «Львівський авіаційний завод «ЛДАРЗ» звернулося з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Львівській області, у якому просить визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 30.12.2021 №28745/13-01-07-01.

В обгрунтування позовних вимог зазначає, що висновки контролюючого органу, які викладені в акті перевірки є помилковими, оскільки господарські операції із ТОВ «Портавіа» мали реальний характер та підтверджені первинними документами.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 18 травня 2023 року позов задоволено.

Не погодившись із рішенням суду, Головне управління ДПС у Львівській області подало апеляційну скаргу, в якій покликається на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.

Апеляційну скаргу обгрунтовує тим, що викладені в акті перевірки висновки відповідають встановленим фактичним обставинам. Зазначає, що аналіз схеми постачання вказує на відсутність самого факту придбання ТОВ «Портавіа» товару по ланцюгу постачання, що відображено в податковій накладній на реалізацію для ДП «ЛДАРЗ», відповідно, відсутній і факт продажу товару. Вважає, що факт наявності у позивача видаткових накладних чи інших документів з посиланням на поставку товарів, виписаних від імені постачальника, не є безумовним доказом реальності господарських операцій з ним, якщо інші обставини свідчать про недостовірність інформації в цих документах. Зазначає, що надані ТОВ «Портавіа» сертифікати якості не є сертифікатами виробника, що унеможливлює підтвердження ланцюга постачання продукції від виробника до споживача. Вказує на відсутність товарно-супровідних документів, що підтверджують доставку товару. Зазначає, що у наданій до перевірки експрес-накладній неможливо ідентифікувати товар, оскільки в описі вказано «інші запчастини». Звертає увагу, що у експрес-накладній зазначено дату фактичного отримання товару 05.05.2021, проте штамп у видатковій накладній на отримання на склад датований 21.05.2021.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

13 вересня 2023 року позивач подав до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що припущення контролюючого органу щодо відсутності факту придбання контрагентом товару та відповідно відсутності можливості продажу товару для ТОВ «ЛДАРЗ» базується виключно на інформації з баз даних ДПС, з яких податковому органу не вдалось встановити факт ввезення контрагентом позивача товару в обіг або реального задекларованого виробництва. Вважає, що законодавство України не ставить в залежність виникнення у платника податку на додану вартість права на податковий кредит від дотримання вимог податкового законодавства іншим суб`єктом господарювання. Зазначає, що покликання відповідача на відсутність товарно-транспортних накладних, як на підставу для визнання нереальності поставки товару, є необгрунтованими, оскільки товарно-транспортна накладна в операціях поставки товару не є документом первинного бухгалтерського обліку, що підтверджує обставини придбання та продажу товарно-матеріальних цінностей. Також зазначив, що згідно умов Публічного договору про надання послуг з організації перевезення відправлень, форма експрес-накладної не передбачає зазначення найменування номенклатури товару, що перевозиться, а передбачає лише загальний опис вмісту відправлення. Ненадання сертифікатів якості товару чи наявність у відповідача зауважень до їх форми чи змісту не є підставою для висновків про нереальність господарської операції. Просить залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Представник позивача у судовому засіданні просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, належним чином повідомлений про дату, час і місце апеляційного розгляду.

Заслухавши доповідь головуючого судді, пояснення представника позивача, проаналізувавши письмові докази, які є в матеріалах справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд виходить з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції і визнається сторонами, Головним управлінням ДПС у Львівській області проведена документальна позапланова виїзна перевірка Державного підприємства «Львівський державний авіаційно-ремонтний завод» з питань дотримання податкового законодавства при декларуванні за вересень 2021 року від`ємного значення з податку на додану вартість, у тому числі заявленого до відшкодування з бюджету.

Документальною плановою виїзною перевіркою позивача встановлено порушення вимог п. 198.1, п. 198.2, п. 198.3, п. 198.6 ст. 198, п. 200.1, п. 200.4 ст. 200 Податкового кодексу, внаслідок чого підприємством завищено суму від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду, за вересень 2021 року у сумі 27 000 грн.

За результатами перевірки, 13.12.2021 контролюючий орган склав акт № 24008/13-01-07-01/07684556, а 30.12.2021 - прийняв податкове повідомлення-рішення №28745/13-01-07-01, яким зменшено розмір від`ємного значення суми податку на додану вартість, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду на 27000,00 грн.

Позивачем застосовано процедуру адміністративного оскарження, за результатами якої ДПС України прийнято рішення від 22.06.2022 №6024/6/99-00-06-01-03-06 про залишення скарги без задоволення.

Не погоджуючись з податковим повідомленням-рішенням від 30.12.2021 №28745/13-01-07-01, позивач звернувся з позовом до суду.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що надані позивачем докази дозволяють прийти до висновку, що господарські операції між позивачем та ТОВ «Портавіа» мали реальний характер, діяльність позивача спрямована на отримання економічної вигоди від господарської діяльності.

Наявність розбіжностей в експрес-накладній та видатковій накладній в датах отримання товару не може бути самостійним доказом безтоварності господарських операцій, проведених з контрагентом, натомість, факт передання товару позивачу та, відповідно, набуття права власності на нього, підтверджується належно оформленими первинними документами, які наявні в матеріалах справи.

Також суд першої інстанції вказав, що дані з систем електронного обліку ТМЦ підтверджують фактичний прихід товару на склад та його оприбуткування 21.05.2021 та містять облік руху товару всередині структурних підрозділів позивача, номери наряд-замовлень, на виконання яких спрямовувався товар, та підтверджують, що товар було безпосередньо використано у господарській діяльності позивача.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Тобто, суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів регулює Податковий кодекс України (далі ПК України).

Відповідно до п.198.1 ст.198 ПК України до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу; ґ) ввезення товарів та/або необоротних активів на митну територію України.

Згідно п. 198.2 ст.198 ПК України датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг.

Відповідно до п.198.3 цієї ж статті податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів та наданням послуг; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи); ввезенням товарів та/або необоротних активів на митну територію України.

Пунктом 198.6 ст.198 ПК України передбачено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями (тимчасовими, додатковими та іншими видами митних декларацій, за якими сплачуються суми податку до бюджету при ввезенні товарів на митну територію України), іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Відповідно до п.200.1 ст.200 ПК України сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов`язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

Згідно п. 200.2 ст. 200 ПК України при позитивному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені цим розділом

Положеннями п.200.4 ст.200 ПК України визначено, що при від`ємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума враховується у зменшення суми податкового боргу з податку, що виник за попередні звітні (податкові) періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до цього Кодексу) в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 200-1.3 статті 200-1 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації, а в разі відсутності податкового боргу підлягає бюджетному відшкодуванню за заявою платника у сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів/послуг у попередніх та звітному податкових періодах постачальникам таких товарів/послуг або до Державного бюджету України, в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 200-1.3 статті 200-1 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації, на поточний рахунок платника податку та/або у рахунок сплати грошових зобов`язань або погашення податкового боргу такого платника податку з інших платежів, що сплачуються до державного бюджету.

Правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні визначено Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (далі - Закон №996-ХIV).

Згідно з ч. 2 ст. 3 Закону №996-XIV бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Таким чином, метою ведення бухгалтерського обліку і складання фінансової звітності є надання користувачам для прийняття рішень повної, правдивої та неупередженої інформації про фінансове становище, результати діяльності та рух грошових коштів підприємства.

В розумінні статті 1 Закону №996-XIV первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення; господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.

Порядок створення, прийняття і відображення в бухгалтерському обліку первинних документів встановлено Положенням про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, яке затверджено наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 №88 та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 за №168/704 (далі - Положення №88).

В розумінні п.2.1 Положення № 88 первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.

З урахуванням викладеного, для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.

Судом першої інстанції встановлено, що між ТОВ «Львівський авіаційний завод «ЛДАРЗ» (покупець) та ТОВ «Портавіа» (постачальник) укладено договір поставки № 14-21-29/9043406/ПА від 11.02.2021, відповідно до п.1.1. якого постачальник зобов`язується поставити покупцю у власність товар (код за ДК 021:2015 35641000-9), найменування, кількість та ціна якого визначаються згідно зі Специфікацією, яка міститься в додатку № 1 до договору і є його невід`ємною частиною, а покупець зобов`язується прийняти товар і оплатити його в порядку та на умовах цього договору.

Відповідно до Специфікації, яка є додатком 1 до договору поставки від 11.02.2021 № 14-21-29/9043406/ПА, найменування товару «Гальмо КТ150Е.020-2» в кількості 6 шт., ціна за одиницю без ПДВ - 134 999,50 грн, загальна сума договору становить: без ПДВ - 809 997,00 грн, ПДВ - 161 999,40 грн, разом з ПДВ - 971 996,40 грн. Код предмета закупівлі за цим договором за ДК 021:2015 35641000-9.

У п.5 та п.7 Специфікації визначено, що оплата товару здійснюється покупцем на умовах 100% оплати вартості фактично отриманого товару у строк 15 діб після приймання товару покупцем по кількості та якості. Адреса місця поставки: м. Львів, склад №1 перевізника «Нова пошта».

На підтвердження реальності виконання даного договору позивачем надано експрес-накладну перевізника «Нова пошта» №2131 від 30.04.2021, видаткову накладну №23 від 21.05.2021; рахунок на оплату №23 від 21.05.2021; платіжне доручення №1500 від 06.07.2021 на суму 161 999,40 грн.

На підставі наведеного колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що товар, його найменування та вартість, зазначені документах, які надані позивачем на підтвердження реальності господарських операцій, повністю співпадає із товаром, вказаним у договорі поставки № 14-21-29/9043406/ПА від 11.02.2021 та додатку 1 до договору.

За результатами господарської діяльності з ТОВ «Портавіа» позивачем складено та направлено на реєстрацію до ЄРПН податкову накладну №23 від 21.05.2021 на суму 161 999,40 грн, що зареєстрована 11.06.2021.

Щодо доводів апелянта про розбіжність у датах експрес-накладної та видаткової накладної, то колегія суддів зазначає, що позивач надав накази №31-од від 29.03.2021, №102-од від 30.10.2019, №119-од від 11.12.2019, №14-од від 01.02.2021, які підтверджують режим роботи та встановлення неробочих днів у період отримання ТМЦ з Нової пошти.

Наданими наказами підтверджується те, що у період з 05.05.2021 по 10.05.2021 перевірка ТМЦ і подальша їх передача на склад вхідного контролю не могла бути здійснена у зв`язку із вихідними днями та, відповідно, відсутністю на робочих місцях працівників.

Як встановлено судом першої інстанції, 11.05.2021 ТМЦ були передані для здійснення попередньої перевірки їх якості та відповідності технічним вимогам.

За результатами проведеної перевірки дві одиниці продукції були забраковані та згідно складеного акту передані постачальнику 21.05.2021 за вих. № 04-15/2155, що відображено у п. 9 Рекламаційного акту №231-21 від 25.05.2021.

Відтак, лише 21.05.2021 було сформовано видаткову накладну №23 та відповідно видаткову накладну №23 на одну одиницю товару.

Колегія суддів наголошує, що видаткова накладна є первинним документом, що використовується при передачі товарно-матеріальних цінностей від однієї особи іншій, тобто засвідчує факт отримання/передачі товарів.

Видаткова накладна надається продавцем покупцеві і містить перелік товарів, їх кількість, ціну, за якою вони поставляються покупцеві, формальні особливості товару (колір, вага тощо), умови постачання, відомості про постачальника та одержувача товарів, також вказується місце складання такої накладної.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 23.08.2019 у справі №804/8955/14.

З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що наявність розбіжностей в експрес-накладній та видатковій накладній в датах отримання товару не може бути самостійним доказом безтоварності господарських операцій, проведених з контрагентом, натомість, факт передання товару позивачу та, відповідно, набуття права власності на нього, підтверджується належно оформленими перевинними документами, які наявні в матеріалах справи.

Стосовно доводів податкового органу про те, що надані ТОВ «Портавіа» сертифікати якості не є сертифікатами виробника, що унеможливлює підтвердження ланцюга постачання продукції від виробника до споживача, то колегія суддів не приймає такі до уваги та зазначає, що сертифікат відповідності (якості) на товар не є документом бухгалтерського чи податкового обліку, а є лише документом, що посвідчує якість товару, а не факт проведення господарської операції, тому відсутність такого сертифікату сама по собі не може свідчити про відсутність господарської операції.

Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 18.03.2021 у справі № 826/9061/17, від 12.03.2021 у справі №200/6316/19-а.

Щодо тверджень апелянта про відсутність товарно-супровідних документів, що підтверджують доставку товару, апеляційний суд звертає увагу, що правила перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні не встановлюють правил податкового обліку, а лише встановлюють права, обов`язки та відповідальність власників автомобільного транспорту (перевізників). При цьому, документи обумовлені вказаними правилами, зокрема, товарно-транспортна накладна, не є документом первинного бухгалтерського обліку, що підтверджує обставини придбання та продажу товарно-матеріальних цінностей.

Такий правовий висновок зроблений Верховним Судом у постанові від 16.11.2022 у справі №540/967/19.

Твердження контролюючого органу про відсутність в експрес-накладній інформації щодо найменування продукції, суд апеляційної інстанції не приймає до уваги.

Взаємовідносини суб`єктів господарювання із ТОВ «Нова пошта» регулюються Публічним договором про надання послуг з організації перевезення відправлень, який міститься у публічному доступі.

Згідно п. 3.3 Договору прийняття Експедитором відправлення для надання послуг, визначених Договором, оформляється експрес-накладною, у якій зазначаються такі відомості: тип послуги, інформація про відправника, інформація про одержувача, інформація про кількість вантажних місць, вага, оголошена вартість, опис вмісту відправлення, платник послуг, форма розрахунку, розрахункові строки доставки, інформація про додаткові послуги/сервіси, вартість послуг експедитора.

Таким чином, умовами зазначеного Договору не передбачено зазначення найменування номенклатури товару, що перевозиться, а передбачено лише загальний опис вмісту відправлення (наприклад, «запчастини» , «документи» тощо).

Щодо доводів апеляційної скарги, що аналіз схеми постачання вказує на відсутність самого факту придбання ТОВ «Портавіа» товару по ланцюгу постачання, то колегія суддів вважає такі необгрунтованими, з огляду на наступне.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, позивачем надані документи на підтвердження фактичного руху активів та понесення ним витрат у зв`язку з придбанням товарів, які в подальшому були використані у його господарській діяльності, а саме: картка рахунку №207 щодо руху та використання ТМЦ Гальма КТ 150Е-020-2, поставленого на виконання договору №14-21-29/9043406/ПА від 11.02.2021 згідно видаткової накладної №23 від 21.05.2021, якій відповідно до системи внутрішнього обліку ТМЦ у робочій програмі « 1С» присвоєно номер ПН-0001189 (21.05.2021)).

Прихід накладної ПН-0001189 відображено у 2 рядку таблиці, в стовпці «Операції» вказано про оприбуткування на склад №2 позивача, найменування товару та постачальника ТОВ «Портавіа» та підставу - договір від 11.02.2021, в стовпці «Дебет» вказана сума товару без ПДВ - 134 999,50 грн та кількість 1. Подальше переміщення товару у цех №3 відображено у рядку 5 таблиці, а списання ТМЦ на наряд-замовлення №75/164/1180 відображено у рядку 6 таблиці;

Витяг з книги наряд-замовлень, а саме, рядок 8, який відображає замовлення №75/164/1180, спрямоване на ремонт літака № та дату його закриття, тобто повного виконання замовлення - грудень 2021 року;

Витяг з частини №2, розділу №1, книги №5 «Діла ремонту» на виріб 9-13 за № 21117 цеху №3, яка містить «Карту ремонта тормоза колеса основного КТ-150Е.020» з заводським №10455502, який був встановлений на виріб 22.12.2021. Заводський номер зазначений у картці ремонту відповідає номеру вказаному у податковій накладній.

Враховуючи наведене, апеляційний суд погоджується з судом першої інстанції, що дані з систем електронного обліку ТМЦ підтверджують фактичний прихід товару на склад та його оприбуткування 21.05.2021 та містять облік руху товару всередині структурних підрозділів позивача, номери наряд-замовлень, на виконання яких спрямовувався товар, та підтверджують, що Гальмо КТ-150Е.020 з заводським №10455502 було безпосередньо використано у господарській діяльності позивача.

Частиною 1 ст.77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч.2 ст.77 КАС України).

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що відповідачем не наведено обставин та доказів, які б свідчили про штучний характер господарських операцій, невідповідність господарських операцій цілям та завданням статутної діяльності позивача, збитковості здійснених операцій, або інших обставин, які б свідчили про фіктивність вчинених операцій.

Доводи відповідача про порушення вимог податкового законодавства та правил ведення господарської діяльності у ланцюгу постачання судом відхиляються, оскільки порушення певним постачальником товару (робіт, послуг) у ланцюгу постачання вимог податкового законодавства чи правил ведення господарської діяльності не може бути підставою для висновку про порушення покупцем товару (робіт, послуг) вимог законодавства щодо формування об`єкта оподаткування податком на прибуток та податкового кредиту, тому платник податків (покупець товарів (робіт, послуг)) не повинен зазнавати негативних наслідків, зокрема у вигляді позбавлення права на формування витрат та податкового кредиту, за можливу неправомірну діяльність його контрагентів у ланцюгу постачання за умови, якщо судом не встановлено фактів, які свідчать про обізнаність платника податків щодо такої поведінки контрагентів та злагодженість дій між ними.

Подібні висновки викладені Верховним Судом у постанові від 20.03.2020 у справі №813/5407/15 та постанові від 16.04.2020 у справі 810/3443/18.

Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

Перевіривши правомірність оскаржуваного податкового повідомлення-рішення від 30.12.2021 №28745/13-01-07-01, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що таке не відповідає критерію правомірності, передбаченому п.1 ч.2 ст.2 КАС України, а тому підлягає скасуванню.

Інші доводи та аргументи скаржника, наведені ним у апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції і свідчать про незгоду із правовою оцінкою судом обставин справи, встановлених у процесі її розгляду.

При обгрунтуванні цієї постанови суд апеляційної інстанції також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «РуїсТоріха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги докази, наявні в матеріалах справи, колегія суддів прийшла до висновку, що доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових переконливих доказів, які б були безпідставно залишені без уваги судом першої інстанції.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Щодо розподілу судових витрат, то такий відповідно до ст. 139 КАС України не здійснюється.

Керуючись ст. 310, ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 325, ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Львівській області залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 18 травня 2023 року у справі № 380/11081/22 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у випадках, передбачених частиною 4 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Л. П. Іщук
судді І. М. Обрізко
Т. І. Шинкар
Повне судове рішення складено 07 грудня 2023 року