Справа № 380/28351/23
Суддя: Коморний Олександр Ігорович
Дата ухвалення: 2023-12-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 грудня 2023 року м.Львів

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Коморний О.І.,

секретар судового засідання Марець В.В.

з участю:

представника позивача Захарчук Я.В.

представника відповідача не прибув

розглянув у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 про визнання протиправною бездіяльності Франківського відділу Державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції та зобов`язання вчинити дії.

Обставини справи.

До Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 з вимогами:

- визнати протиправною бездіяльність Франківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції () щодо не вчинення дій по зняттю арешту з квартири за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), накладеного відповідно до постанови державного виконавця відділу Державної виконавчої служби Франківського районного управління юстиції від 09.07.2001, запис про обтяження № 4339665;

- зобов`язати Франківський відділ державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції () вчинити дії щодо зняття арешту з квартири за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), накладеного відповідно до постанови державного виконавця відділу Державної виконавчої служби Франківського районного управління юстиції від 09.07.2001, запис про обтяження № 4339665.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що постановою державного виконавця відділу Державної виконавчої служби Франківського районного управління юстиції від 09.07.2001, на підставі виконавчого листа виданого 23.05.2001 Франківським районним судом м. Львова про конфіскацію всього особистого майна ОСОБА_1 , накладено арешт на майно ОСОБА_1 , а саме на частку квартири АДРЕСА_2 . Вважає не зняття за заявою позивача вказаного арешту протиправною бездіяльністю відповідача. Просить суд задовольнити позов.

Ухвалою від 05 грудня 2023 року відкрито провадження у справі.

13.12.2023 на адресу суду надійшли додаткові пояснення у справі від представника позивача. Зазначає, що підставою для накладення арешту на майно ОСОБА_1 було виконання додаткового покарання у виді конфіскації майна, яке призначено вироком Франківського районного суду м. Львова від 11.02.1999 року у справі №1-54/99, однак 30.11.2023 ОСОБА_1 звільнено від відбування частини невідбутого додаткового покарання у виді конфіскації всього особистого майна, у зв`язку з закінченням строків давності виконання вироку, тому жодних правових підстав для подальшого застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження щодо ОСОБА_1 на даний час немає.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги.

Представник відповідача не прибув в судове засідання, належним чином повідомлений.

Відповідач у встановлений судом строк відзив на позовну заяву не подав.

Відповідно до ч. 4 ст. 159 КАС України, подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.

Суд всебічно і повно з`ясував всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінив докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті та

встановив:

Згідно вироку Франківського районного суду м. Львова від 11.02.1999 у справі №1-54/99, ОСОБА_1 засуджено за ч. 2 ст. 140 КК України (в редакції 1960 року) та призначено покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі у виправно-трудовій колонії суворого режиму з конфіскацією усього особистого майна.

Постановою державного виконавця відділу Державної виконавчої служби Франківського районного управління юстиції від 09.07.2001, на підставі виконавчого листа виданого 23.05.2001 Франківським районним судом м. Львова про конфіскацію всього особистого майна ОСОБА_1 , накладено арешт на майно ОСОБА_1 , а саме на частку квартири АДРЕСА_2 (а.с.10 зворот).

Відповідно до свідоцтва про право власності на квартиру № НОМЕР_2 від 24.05.1999, квартира за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 29,30 кв.м. на праві приватної спільної власності належить ОСОБА_1 та членам його сім`ї - ОСОБА_2 .

Відповідно до інформаційної довідки № 330968709 від 02.05.2023 із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, на квартиру АДРЕСА_2 накладено арешт на підставі Постанови Державної виконавчої служби Франківського районного управління юстиції від 09.07.2001.

06.11.2023 у Франківський відділ ДВС у м. Львові подано заяву в інтересах ОСОБА_1 про зняття арешту з квартири АДРЕСА_2 , у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку.

Листом Франківського відділу ДВС у м. Львові №106478 від 20.11.2023, повідомлено про відсутність відомостей щодо виконавчого провадження, в межах якого винесено постанову державного виконавця відділу Державної виконавчої служби Франківського районного управління юстиції від 09.07.2001, та про неможливість станом на 20.11.2023 з`ясувати відомості щодо накладення арешту з огляду на знищення відповідних матеріалів за закінченням терміну зберігання.

При прийнятті рішення суд керувався наступним.

У відповідності до вимог пункту 3 частини 1 статті 244 Кодексу адміністративного судочинства України, визначаючи яку правову норму слід застосувати до спірних правовідносин суд, при вирішенні даної справи, керується нормами законів та підзаконних нормативно-правових актів в тій редакції, яка чинна на момент виникнення чи дії конкретної події, обставини і врегулювання відповідних правовідносин.

Пунктом 1 частини 1 статті 19 КАС України встановлено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових відносинах, зокрема на спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Зі змісту позовних вимог встановлено, що предметом цієї справи є оцінка правомірності бездіяльності відповідача щодо незняття арешту з майна позивача, накладеного в кримінальному провадженні.

Відповідно до частини 1 статті 170 Кримінального процесуального кодексу України від 13 квітня 2012 року №4651-VI (надалі, також КПК України) арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно з частиною 3 статті 535 КПК України у разі, якщо судове рішення або його частина підлягає виконанню органами державної виконавчої служби, приватним виконавцем, суд видає виконавчий лист, який звертається до виконання в порядку, передбаченому законом про виконавче провадження.

Частиною 1 статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VIII передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

При цьому, чинний КПК України передбачає можливість виконання судових рішень органами ДВС, однак не встановлює порядок оскарження дій, рішень чи бездіяльності державного виконавця при виконанні рішень, прийнятих у кримінальному провадженні.

Натомість, частиною 1 статті 287 КАС України передбачено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Таким чином, з урахуванням того, що в КПК України не передбачений порядок оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів державної виконавчої служби при примусовому виконанні судових рішень, прийнятих у кримінальному провадженні, такі рішення, дії чи бездіяльність можуть бути оскаржені у порядку адміністративного судочинства.

Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постановах від 22.01.2020 у справі №823/564/17, від 19.06.2019 у справі № 383/493/18, від 27.03.2019 у справі №586/77/17, від 12.12.2018 у справі № 757/61236/16-ц.

Згідно із положеннями частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 1 Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 за №1404-VIII (надалі, також - Закону №1404) встановлено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" (частина 1 статті 5 Закону №1404-VІІІ).

Питання про конфіскацію майна вирішується у порядку, встановленому КПК України та Кримінально-виконавчим кодексом України.

Згідно з частиною 2 статті 52 Кримінального кодексу України від 05.04.2001 № 2341-III (далі - КК України) додатковим покараннями є, зокрема, конфіскація майна.

Покарання у виді конфіскації майна полягає в примусовому безоплатному вилученні у власність держави всього або частини майна, яке є власністю засудженого (частина 1 статті 59 КК України).

Статтею 48 Кримінально-виконавчого кодексу України від 11.07.2003 №1129-IV (надалі, також - КВК України) передбачено, що суд, який постановив вирок, що передбачає як додаткове покарання конфіскацію майна, після набрання ним законної сили надсилає виконавчий лист, копію опису майна і копію вироку для виконання Державній виконавчій службі, про що сповіщає відповідну фінансову установу. У разі відсутності у справі опису майна засудженого надсилається довідка про те, що опису майна не проводилося. Виконання покарання у виді конфіскації майна здійснюється Державною виконавчою службою за місцезнаходженням майна відповідно до Закону України «Про виконавче провадження».

Конфіскації підлягає майно, що є у власності засудженого. Спори, пов`язані з конфіскацією майна, вирішуються в порядку, встановленому законом (частини 1, 3 статті 49 КВК України).

Спеціальним законом, що регулював порядок вчинення виконавчих дій на час виконання вироку Франківського районного суду м. Львова від 11.02.1999 у справі №1-54/99 в частині конфіскації майна, був Закон України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 №606-ХІV (надалі, також - Закон №606-ХІV).

Частинами 1, 6 статті 24 Закону №606-ХІV передбачалося, що державний виконавець зобов`язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред`явлення виконавчого документа до виконання і цей документ відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, та пред`явлений до виконання до органу державної виконавчої служби за належним місцем виконання рішення. За заявою стягувача, з метою забезпечення виконання рішення про майнові стягнення, державний виконавець постановою про відкриття виконавчого провадження вправі накласти арешт на майно боржника (крім коштів) та оголосити заборону на його відчуження. Одночасно з винесенням такої постанови державний виконавець може провести опис і арешт майна боржника в порядку, визначеному цим Законом.

Порядок звернення стягнення на грошові кошти та інше майно боржника передбачався статтею 50 Закону №606-ХІV.

Так, частинами 1, 2, 5 цієї статті передбачено, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті (опису), вилученні та примусовій реалізації. Стягнення за виконавчими документами в першу чергу звертається на кошти боржника в гривнях та іноземній валюті, інші цінності, в тому числі кошти на рахунках та вкладах боржника в установах банків та інших кредитних організаціях, на рахунки в цінних паперах у депозитаріях цінних паперів. У разі відсутності у боржника коштів та цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення звертається також на належне боржникові інше майно, за винятком майна, на яке згідно з законом не може бути накладено стягнення.

Відповідно до частин 1, 6 статті 55 Закону №606-ХІV арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, якою накладається арешт на майно боржника та оголошується заборона на його відчуження; винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні в банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Арешт застосовується: 1) для забезпечення збереження майна боржника, що підлягає наступній передачі стягувачеві або реалізації; 2) для виконання рішення про конфіскацію майна боржника; 3) при виконанні ухвали суду про накладення арешту на майно, що належить відповідачу і знаходиться у нього чи в інших осіб.

Відповідно до вироку, винесеного 11.02.1999 Франківським районним судом м. Львова у справі №1-54/99, ОСОБА_1 засуджено за ч. 2 ст. 140 КК України (в редакції 1960 року) та призначено покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі у виправно-трудовій колонії суворого режиму з конфіскацією усього особистого майна.

Пунктом 2 частини 1 статті 40 Закону №606-ХІV передбачалося, що виконавчий документ, прийнятий державним виконавцем до виконання, за яким стягнення не провадилося або було проведено частково, повертається стягувачеві, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, і здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Тобто зі змісту наведених норм Закону №606-ХІV, у випадку відсутності у боржника майна, на яке може бути звернено стягнення, виконавчий документ повертається до суду, який його видав та державним виконавцем виноситься ухвала про повернення виконавчого документа. При цьому, якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем був накладений арешт на майно боржника, у постанові про повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про скасування арешту, накладеного на майно боржника.

Відповідно до свідоцтва про право власності на квартиру № НОМЕР_2 від 24.05.1999, квартира за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 29,30 кв.м. на праві приватної спільної власності належить ОСОБА_1 та членам його сім`ї - ОСОБА_2 .

Виконавчий лист про конфіскацію всього особистого майна ОСОБА_1 виданий 23.05.2001 Франківським районним судом м. Львова.

Постановою державного виконавця відділу Державної виконавчої служби Франківського районного управління юстиції від 09.07.2001, на підставі виконавчого листа від 23.05.2001, накладено арешт на майно ОСОБА_1 , а саме на частку квартири АДРЕСА_2 .

Однак судом встановлено, що вказане свідоцтво видавалося після приведення вироку Франківського районного суду м. Львова від 11.02.1999 року до виконання, тому частка квартири АДРЕСА_2 , яка належала ОСОБА_1 не підлягала конфіскації, оскільки набута позивачем після вироку.

Стаття 41 Конституції України встановлює, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним.

Згідно з частиною 1 статті 317 Цивільного кодексу України від 16.01.2003 №435-IV (надалі, також - ЦК України) власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь - які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Відповідно до статті 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Частинами 4 та 5 статті 59 Закону №1404, чинного на час розгляду цієї справи, передбачено, що підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону; 10) отримання виконавцем від Державного концерну "Укроборонпром", акціонерного товариства, створеного шляхом перетворення Державного концерну "Укроборонпром", державного унітарного підприємства, у тому числі казенного підприємства, яке є учасником Державного концерну "Укроборонпром" або на момент припинення Державного концерну "Укроборонпром" було його учасником, господарського товариства, визначеного частиною першою статті 1 Закону України "Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності", звернення про зняття арешту в порядку, передбаченому статтею 11 Закону України "Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності".

У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Відповідно до ухвали Франківського районного суду м. Львова від 30.11.2023 у справі 1-54/99 (1-в/465/390/23) звільнено ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , з моменту набрання ухвалою законної сили, від відбування частини невідбутого додаткового покарання у виді конфіскації всього особистого майна, у звязку з закінченням строків давності виконання вироку Франківського районного суду м. Львова від 11.02.1999 року у справі №1-54/99.

На час розгляду цієї справи матеріали виконавчого провадження про конфіскацію майна ОСОБА_1 знищено у зв`язку із закінченням трирічного терміну зберігання виконавчого провадження, однак не скасованим залишається арешт, накладений у такому виконавчому провадженні.

Враховуючи встановлені судом обставини справи, суд дійшов висновку про наявність протиправної бездіяльності відповідача щодо незняття арешту з майна ОСОБА_1 , накладеного згідно з постановою державного виконавця відділу Державної виконавчої служби Франківського районного управління юстиції від 09.07.2001, на підставі виконавчого листа виданого 23.05.2001 Франківським районним судом м. Львова про конфіскацію всього особистого майна ОСОБА_1 .

Згідно з нормами частин першої, другої статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень, надані на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані позивачем, суд дійшов висновку, про наявність підстав для задоволення адміністративного позову.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд зазначає, що відповідно до частини 1 статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись ст.ст. 72, 73, 242-246, 250, 271, 287 КАС України, суд, -

ухвалив :

1. Адміністративний позов задовольнити повністю.

2. Визнати протиправною бездіяльність Франківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції щодо зняття арешту з квартири за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 , накладеного відповідно до постанови державного виконавця відділу Державної виконавчої служби Франківського районного управління юстиції від 09.07.2001, запис про обтяження № 4339665.

3. Зобов`язати Франківський відділ державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів, вул. Конотопська, 6; ) зняти арешт з квартири за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ), накладеного відповідно до постанови державного виконавця відділу Державної виконавчої служби Франківського районного управління юстиції від 09.07.2001, запис про обтяження № 4339665.

4. Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) з Франківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів, вул. Конотопська, 6; ) за рахунок бюджетних асигнувань судовий збір в сумі 1073,60 (одну тисячу сімдесят три гривні, 60 копійок).

Рішення може бути оскаржене згідно зі ст. 287 КАС України протягом десяти днів з дня його проголошення до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Рішення набирає законної сили, згідно зі ст. 255 КАС України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення у відповідності до ч.1 ст.271 КАС України проголошений 13.12.2023.

Суддя Коморний О.І.