Справа № 380/641/23
Суддя: Хобор Романа Богданівна
Дата ухвалення: 2023-12-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2023 рокуЛьвівСправа № 380/641/23 пров. № А/857/15435/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючої судді Хобор Р.Б.,

суддів Бруновської Н.В., Шавеля Р.М.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 28 липня 2023 року, ухвалене суддею Гавдик З.В. у м. Львові за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у справі № 380/641/23 адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом у якому просить суд стягнути з відповідача середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні в сумі 72902 грн.

28 липня 2023 року Львівський окружний адміністративний суд прийняв рішення, яким позов задовольнив частково.

Стягнув з військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 65170,96 грн.

У задоволенні інших позовних вимог відмовив.

Стягнув за рахунок бюджетних асигнувань військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 959,82 грн.

Приймаючи це рішення суд першої інстанції виходив з того, що позивач має право на компенсацію середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, але не більше як за шість місяців.

Не погодившись із цим рішенням суду, його оскаржив відповідач, подавши апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти постанову, якою відмовити в задоволенні позову.

У обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач зазначає, що позивач пропустив строк звернення до суду, зважаючи на те, що позивач звільнився 04.04.2019 року, а з позовом про виплату індексації грошового забезпечення, тобто за захистом своїх права, звернувся лише 12.02.2022 року. Також відповідач звертає увагу на те, що індексація грошового забезпечення не належить до доходів, за порушення строку виплати яких настає відповідальність передбачена статтею 117 КЗпП України. Крім цього відповідач зазначає, що у випадку присудження особі, згідно із судовим рішенням, виплатити невиплачену заробітну плату, то особа не має права на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а зобов`язання щодо виплати заробітної плати змінюється на зобов`язання щодо виконання судового рішення. Також відповідач вважає, що суд першої інстанції надав невірну оцінку майновим втратам позивача, внаслідок чого невірно розрахував суму компенсації.

Заслухавши суддю доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд при розгляді цієї справи виходить з наступних міркувань.

Суд першої інстанції встановив те, що 04.04.2019 року позивач виключений зі списків військової частини та всіх видів забезпечення.

20 вересня 2022 року Львівський окружний адміністративний суд прийняв рішення, яким, зокрема, обов`язав військову частину НОМЕР_2 Національної Гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.05.2016 року по 28.02.2018 року із застосуванням січня 2008 року як місяця, з якого починається обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення (базового місяця), відповідно до вимог Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1078 від 17.07.2003 року, із урахуванням раніше проведених виплат..

На виконання цього рішення суду 24.12.2022 року відповідач виплатив позивачу індексацію грошового забезпечення в сумі 72902,09 грн.

Надаючи правову оцінку правильності вирішення судом першої інстанції даного публічно правового спору, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Що стосується доводів відповідача з приводу пропущення позивачем строку звернення до суду, то апеляційний суд зазначає наступне.

Апеляційний суд встановив, що позивач звернувся до суду з приводу виплат, які, на його думку, йому не були виплачені під час проходження служби та які мали бути виплачені позивачеві при звільненні, під час проведення з ним остаточного розрахунку.

Тому, на переконання апеляційного суду, вказаний спір є спором у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні.

За приписами ч. 2 ст. 233 Кодексу Законів про працю України, за наявності вищевказаного спору з 19.07.2022 року працівник має право звернутися до суду у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.

Водночас, відповідно до пункту першого глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

27 червня 2023 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», на підставі якої відмінив з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 р. на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Апеляційний суд встановив те, що з 04.04.2019 року позивач виключений зі списків військової частини та всіх видів забезпечення. 24.12.2022 року відповідач виплатив позивачу спірну індексацію грошового забезпечення в сумі 72902,09 грн. Із позовом про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивач звернувся 10.01.2023 року.

Отже, позивач не пропустив строк звернення до суду.

Що стосується доводів відповідача про те, що індексація грошового забезпечення не належить до доходів, за порушення строку виплати яких настає відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України, то апеляційний суд зазначає наступне.

Висловлюючи вказане твердження, відповідач послався на статтю 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати». Однак, вказаний закон застосовується при нарахуванні та виплаті громадянам компенсації через втрату частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.

Водночас, у статті 116 Кодексу законів про працю України йде мова про виплату працівникові всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації.

Тому індексація грошового забезпечення, яка не нарахована за час служби позивачу, і мала бути виплачена під час звільнення, є доходом (а не компенсацією) за порушення строку виплати якого настає відповідальність, що передбачена статтею 117 КЗпП України.

Що стосується твердження відповідача про те, що у випадку виплати особі при звільненні, згідно із судовим рішенням, невиплаченої заробітної плати, особа не має права на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а зобов`язання щодо виплати заробітної плати змінюється на зобов`язання щодо виконання судового рішення, апеляційний суд зазначає наступне.

Частиною 2 статті 117 КЗпП України передбачено те, що, при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

У вказаній нормі, на переконання апеляційного суду, вказано, що власник або уповноважений ним орган повинен сплатити особі відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні, в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Отже, апеляційний суд вважає безпідставними твердження відповідача про те, що у випадку вирішення спору про розміри належних звільненому працівникові сум на користь працівника, зобов`язання роботодавця, в такому випадку, зводиться до виконання судового рішення, а не виплати компенсації.

Щодо стягнення з відповідача середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні в сумі 72902 грн, то апеляційний суд зазначає наступне.

Згідно із статтею 116 Кодексу законів про працю України (в редакції, чинній на час звільнення позивача з військової служби) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Частиною 2 цієї ж статті передбачено те, що, при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Отже, позивач має право на виплату середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку.

19 липня 2022 набрав чинності Закон України від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», яким, зокрема, викладено в новій редакції норму статті 117 КЗпП України.

Згідно зі статтею 117 Кодексу законів про працю України (в редакції Закону України від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ, яка була чинною на час виплати позивачу індексації грошового забезпечення, тобто проведення з ним остаточного розрахунку) у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Отже, у зв`язку із зміною правового регулювання спірних правовідносин, позивач має право на відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за шість місяців з моменту виключення із списків особового складу.

Апеляційний суд встановив те, що компенсацію за дні невикористаної відпустки відповідач виплатив 24.12.2022 року в сумі 72902,09 грн.

Затримка розрахунку при звільненні тривала з 04.04.2019 року по 23.12.2022 року, а саме 32 місяці.

Враховуючи вимоги статті 117 КЗпП України апеляційний суд вважає, що позивачу необхідно виплатити середній заробіток не за 32 місяців, а за 6 місяців.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100).

Згідно з пп. «л» п. 1 розділу І Порядку № 100, у випадках, коли, згідно з чинним законодавством, виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати застосовується цей Порядок.

Відповідно до абзацу 3 пункту 2 розділу ІІ Порядку № 100, середня заробітна плата у вищевказаних випадках обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Враховуючи те, що розрахунок при звільненні проведено з позивачем у липні 2019 року, середня заробітна плата позивача, з метою розрахунку середньої заробітної плати для проведення виплат, на підставі ст. 117 КЗпП України, обчислюється, виходячи з виплат за травень та червень 2019 року.

Згідно з абзацами 1, 2 пункту 3 розділу ІІІ Порядку № 100, при обчисленні середньої заробітної плати, враховуються всі суми нарахованої заробітної плати, згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку. Суми нарахованої заробітної плати враховуються у тому місяці, за який вони нараховані та у розмірах, в яких вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо.

Відповідно до розділу IV Порядку № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

При обчисленні середньої заробітної плати за два місяці, виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, середньоденна заробітна плата визначається шляхом ділення суми, розрахованої відповідно до абзацу п`ятого пункту 4 цього Порядку, на число робочих днів за останні два календарні місяці, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, згідно з графіком підприємства, установи, організації.

У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим або другим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абз. 1-4 п. 8).

При цьому, абзацом 2 пункт 7 розділ І Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних сил України від 07.06.2018 року № 260, передбачено, що грошове забезпечення військовослужбовців обраховується та виплачується, виходячи з розрахунку календарних днів відповідного місяця їх служби.

Апеляційний на основі наведених норм встановив, що середньоденна заробітна плата позивача становить 354,19 грн. (20 897,71 грн, розмір грошового забезпечення за лютий, березень 2019 року) / 59 (кількість календарних днів у лютому-березні 2019 року).

Враховуючи розмір середньоденної заробітної плати та середньомісячне число робочих днів розрахунковому періоді 20 (20+20)/2) апеляційний суд встановив, середньомісячний заробіток позивача становить 7083,80 грн. (354,19х20).

Таким чином, розмір середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні, становить 42502,80 грн. (7083,80 х6=42502,80 грн.).

Водночас, суд першої інстанції визначив розмір компенсації в сумі 65170,96 грн.

Отже, суд першої інстанції здійснив невірний розрахунок суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Тому, зважаючи на наведене, адміністративний позов необхідно задовольнити частково, шляхом стягнення з військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 42502,80 грн.

Відповідно до частини 1 статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов висновку про те, що суд першої інстанції неправильно встановив обставини справи, а тому прийняв незаконне рішення.

Таким чином, апеляційний суд вважає доводи апеляційної скарги такими, що частково спростовують висновки суду першої інстанції, а тому апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, рішення суду першої інстанції скасувати, а позов задовольнити частково.

Що стосується розподілу судових витрат, то апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 та 3 статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Апеляційний суд встановив, що позивач за подання позову сплатив 1073,60 грн. Оскільки вказана сума, є мінімальною ставкою за подання позову майнового характеру, то при частковому задоволенні позову вона не зменшується. Тому на користь позивача, за рахунок бюджетних асигнувань відповідача, необхідно стягнути 1073,60 грн. сплаченого за подання позову судового збору.

Що стосується розподілу витрат на правову допомогу, то апеляційний суд виходить із наступного.

Відповідно до пункту 1 частини 3 статті 132 КАС України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Як передбачено частиною 1 статті 134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Згідно з частиною 3 та 4 статті 134 КАС України, для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та, з метою розподілу судових витрат, учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Апеляційний суд встановив те, що вартість правничих послуг, які надав адвокат, складає 2500 грн.

Згідно із додатком № 2 до договору про надання правової допомоги № 388 від 09.09.2021 року, адвокат надав позивачу такі послуги:

- надання консультації - 500 грн.;

- аналіз законодавства 500 грн;

- написання позовної заяви 1500 грн.

Разом з тим, апеляційний суд зазначає, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Апеляційний суд, проаналізувавши вид наданих послуг, обсяг робіт, складність справи вважає, що така послуга, як аналіз законодавства не є самостійним видом правової допомоги, а входить до послуги з написання позовної заяви. Вартість інших видів послуг відповідає складності справи та обсягу виконаної роботи.

Тому апеляційний суд вважає за необхідне зменшити розмір витрат на правову допомогу, які необхідно відшкодувати на користь позивача на 500 грн. (аналіз законодавства).

Отже, на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача необхідно відшкодувати витрати на правову допомогу в сумі 2000 грн.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 317, 321, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України задовольнити частково.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 28 липня 2023 року в справі № 380/641/23 скасувати та прийняти постанову, якою позов задовольнити частково.

Стягнути з військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 42502,80 грн.

У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України судовий збір в сумі 1073,60 грн. (одна тисяча сімдесят три гривні 60 копійок) та витрати на правову допомогу в сумі 2000 грн.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених статті 328 КАС України, за наявності яких, постанова може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуюча суддя Р. Б. Хобор
судді Н. В. Бруновська
Р. М. Шавель
Постанова складена 12.12.2023 року