Справа № 420/28009/23
Суддя: Скупінська О.В.
Дата ухвалення: 2023-12-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2023 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Скупінської О.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні в приміщенні суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Херсонської обласної прокуратури про відшкодування матеріальної шкоди у вигляді неотриманої частини заробітної плати

В С Т А Н О В И В :

До Одеського окружного адміністративного суду 13 жовтня 2023 року надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Держави України в особі Херсонської обласної прокуратури, в якій позивач просить суд стягнути з Держави Україна в особі Херсонської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у вигляді неотриманої частини заробітної плати, а саме посадового окладу, визначеного ч. 3 ст. 81 Закону України «Про прокуратуру», завдану положеннями другого речення абзацу 3 пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19.09.2019 № 113-ІХ, що визнані неконституційними, за період з 01 жовтня 2019 року по 30 квітня 2020 року, у розмірі 214968,00 грн.

Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що він працював в органах прокуратури Херсонської області на прокурорсько-слідчих посадах з 1996 по 2020 роки, у тому числі із березня 2016 року до моменту звільнення прокурором регіональної прокуратури. Наказом прокурора Херсонської області від 30.04.2020 № 185к позивача звільнено з просади та органів прокуратури Херсонської області на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» з 05 травня 2020 року, що підтверджується записами в трудовій книжці позивача. За оспорюваний період позивачу нараховувалась заробітна плата відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури» від 31.05.2012 № 505 (зі змінами). Разом з цим, частиною 1 статті 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VII (далі Закон України «Про прокуратуру», в редакції чинній на момент виникнення спірних відносин) передбачено, що заробітна плата прокурора регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами. 3 01.01.2017 до 24.09.2019 (з 25.09.2019 вже діяла нова редакція статті з урахуванням Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» № 113-ІХ від 19.09.2019) ч. 3 ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» визначала, що посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури з 01.01.2017 становить 12 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року. З 25.09.2019 абз. 1 ч. 3 ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» мав наступний зміст: «Посадовий оклад прокурора окружної прокуратури становить прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено 1 січня календарного року». Пункт 1 ч. 4 ст. 81 зазначеного Закону передбачала, що посадові оклади інших прокурорів установлюються пропорційно до посадового окладу прокурора окружної прокуратури з коефіцієнтом: прокурора обласної прокуратури 1,2. На підставі викладеного з 25.09.2019 оклад прокурора обласної прокуратури мав розраховуватись за наступною формулою: прожитковий мінімум для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року х 15 х 1,2 (коефіцієнт до посадового окладу прокурора окружної прокуратури для прокурора обласної прокуратури). З 01.01.2020 оклад прокурора обласної прокуратури мав нараховуватись за наведеною вище формулою: 2102,00 грн х 15 х 1,2, - і скласти 37 836,00 грн. З урахуванням посад, які обіймав позивач з жовтня 2019 року по квітень 2020 року та з урахуванням розрахункових листів прокуратури Херсонської області про розміри посадових окладів, які було установлено позивачу відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 № 505 (зі змінами), встановлено різницю між фактично нарахованим окладом та тим, який мав бути нарахований і виплачений позивачу. Таким чином, з 01 жовтня 2019 року по 30 квітня 2020 року різниця між фактично нарахованим посадовим окладом та посадовим окладом, який мав бути нарахований позивачу відповідно до вимог зазначеного закону, становить 214968,00 грн. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19.09.2019 № 113-ІХ (далі Закон України № 113-IX) запроваджено реформування органів прокуратури України. Пунктом 3 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України № 113-ІХ передбачено, що «.....на зазначений період оплата праці працівників Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури». Рішенням Конституційного Суду України від 13.09.2023 у справі № 8-р(ІІ)/2023 друге речення абзацу 3 пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» № 113-ІХ від 19.09.2019 визнано таким, що не відповідає Конституції України - є неконституційним та утрачає чинність із дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення, тобто з 13.09.2023.

Ухвалою судді від 18.10.2023 позовну заяву ОСОБА_1 було залишено без руху та надано строк на усунення недоліків шляхом надання до суду заяви про поновлення строку на звернення до суду із наведенням підстав для такого поновлення.

25.10.2023 до суду надійшла заява (вх..№36678/23) представника позивача адвоката Фоменко О.В., про усунення недоліків в якій позивач посилається на те, що 15.09.2023 позивач на офіційному веб-сайті Конституційного Суду України ознайомився з рішенням цього суду від 13.09.2023 щодо визнання неконституційною норму яка і призвела до порушення прав ОСОБА_1 на отримання заробітної плати у належному розмірі. З метою отримання правничої допомоги, 22.09.2023 позивач звернувся до адвоката, з яким було укладено Договір про надання правничої допомоги № 10/23. Для з`ясування ситуації, що склалася, адвокатом вивчено матеріали, надані позивачем, та у місячний строк з дня винесення Конституційним Судом України рішення (13.09.2023), а саме 12.10.2023 до Одеського окружного адміністративного суду було спрямовано адміністративний позов ОСОБА_1 , який відповідно до відомостей з електронного кабінету у підсистемі Електронний суд ЄСІТС, отримано судом 13.10.2023. Направлення адміністративного позову було здійснено експрес доставкою ТОВ «Нова пошта», що підтверджується експрес-накладною від 12.10.2023 № 6230, а відтак строк для звернення до суду із цим позовом у розумінні ст. 122 КАС України не є пропущеним.

Ухвалою судді від 30.10.2023 прийнято до розгляду позовну заяву ОСОБА_1 , відкрито провадження у адміністративній справі та визначено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Від Херсонської обласної прокуратури до суду (вх.№ЕС/14637/23 від 10.11.2023 та вх.№39818/23 від 14.11.2023) надійшов відзив на позовну заяву у якому відповідач проти задоволення позовних вимог заперечує та вказує, що з 25.09.2019 ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» не регулює заробітну плату прокурорів місцевих прокуратур, лише прокурорів окружних прокуратур. Позивач неуспішно пройшов атестацію, відтак не міг бути переведеним на посаду прокурора окружної прокуратури та отримувати заробітну плату за ст. 81 Закону України «Про прокуратуру». Представник відповідача звертає увагу, що з 25.09.2019 до 25.02.2022 заробітна плата прокурорів місцевих прокуратур визначалася на підставі п. 3 р. ІІ Закону № 113-IX. Зазначена норма у 2019-2022 роках неконституційною не визнавалася та у вказаний період була чинною. Постанова Кабінету Міністрів України № 505 встановлює оплату праці працівників місцевих прокуратур. Посадовий оклад позивача за спірний період визначався саме вказаною постановою.

15.11.2023 до суду (вх.№40345/23) від представника позивача надійшла відповідь на відзив у якому заявник зазначає, що у даному випадку йдеться про ретроспективну відповідальність Держави перед особою, а не про ретроспективну дію в часі рішення Конституційного Суду України. Підкреслює, що належним відповідачем у даній справі є Держава, а не конкретний суб`єкт владних повноважень і шкода завдається не бездіяльністю суб`єкта, який Державу представляє, а самим неконституційним актом, під час його дії та застосування до особи.

Визначаючись з відповідачем по справі суд враховує правову позицію Великої Палати Верховного Суду в Постанові від 27.11.2019 (справа № 242/4741/16-ц) та бере до уваги Ухвалу Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2023 року по справі № 160/6949/20, що саме на державу покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність дій органів державної влади, їх посадових та службових осіб, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах. З урахуванням цього Велика Палата Верховного Суду виснувала, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, який відповідач зазначає порушником своїх прав. Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай орган, діями якого завдано шкоду. Залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган (так само постанови Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 5023/10655/11 (пункт 6.22), від 27.02.2019 у справі № 761/3884/18 (пункт 35), від 21.08.2019 у справі № 761/35803/16-ц (пункт 33), від 18.12.2019 у справі № 688/2479/16-ц (пункти 25 - 28), від 06.07.2021 у справі № 911/2169/20 (пункт 8.6)).

Суд зазначає, що у постанові від 05.06.2019 (справа № 686/23445/17) Велика Палата Верховного Суду виснувала, що спір про стягнення збитків, завданих прийняттям неконституційного акта, у вигляді неотриманої заробітної плати та щомісячного грошового утримання, які (згідно з доводами позивача у зазначеній справі) мали бути виплачені йому, коли він працював суддею, тобто перебував на публічній службі, стосується проходження позивачем публічної служби. Спори, пов`язані з проходженням публічної служби, розглядаються за правилами адміністративного судочинства (відповідно до пункту 2 частини першої статті 19 КАС юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби).

Аналогічний за змістом висновок у подібних правовідносинах Велика Палата Верховного Суду зробила у постановах від 14.11.2018 у справі № 757/70264/17-ц (провадження № 14-360цс18), від 12.01.2021 у справі № 757/44631/19-ц (провадження № 14-171цс20).

Наразі такий висновок щодо предметної юрисдикції справ за позовом про відшкодування шкоди (збитків) у вигляді неотриманої заробітної плати (інших видів винагороди) при проходженні публічної служби, завданої неконституційним актом, послідовно застосовується у практиці адміністративних судів (до прикладу, постанови Касаційного адміністративного суду від 10.11.2022 (справа № 340/2736/20), від 28.11.2022 (справа № 160/6785/20), від 28.11.2022 (справа № 380/8155/21), від 18.05.2023 (справа № 420/24821/21), від 08.12.2022 (справа № 540/583/21), від 20.10.2022 (справа № 320/13773/20), від 14.07.2022 (справа № 160/13767/20), від 14.09.2021 (справа № 320/1874/19), від 18.08.2022 (справа № 200/2499/21-а), від 14.02.2023 (справа № 160/22424/21).

Таким чином, даний спір пов`язані з проходженням публічної служби (в органах прокуратури), тому повинен розглядатися за правилами адміністративного судочинства.

Розглянувши подані докази на обґрунтування заявлених вимог, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, судом встановлено таке.

Відповідно до копії трудової книжки НОМЕР_1 (а.с.21-28), ОСОБА_1 працював в органах прокуратури Херсонської області на прокурорських посадах з 1996 по 17.12.2020.

Заробітна плата позивачу за період роботи в органах прокуратури виплачувалася з 01.10.2019 до 30.04.2020 згідно абзацу третього пункту 3 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19 вересня 2019 року № 113-IX.

Вищевказані обставини не є спірними та визнаються сторонами.

Відповідно до рішення №67 від 02.04.2020 кадрової комісії №2 (а.с.77, 91) про неуспішне проходження прокурором атестації за результатами складання іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора, прокурор відділу організаційного т правового забезпечення прокуратури Херсонської області ОСОБА_1 неуспішно пройшов атестацію.

Доказів оскарження вказаного рішення матеріали справи не містять.

Надаючи правову оцінку спірним відносинам та аргументам учасників справи, суд виходить з наступного.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів визначаються Законом України «Про прокуратуру» № 1697-VII, який набрав чинності 15.07.2015 (далі Закон № 1697-VII).

Частиною першою статті 81 Закону № 1697-VII установлено, що заробітна плата прокурора регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Заробітна плата прокурора складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) виконання обов`язків на адміністративній посаді та інших виплат, передбачених законодавством (частина друга статті 81 Закону № 1697-VII).

Посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури встановлюється у розмірі 12 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 липня 2015 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2016 року - 11 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2017 року - 12 мінімальних заробітних плат (частина третя статті 81 Закону № 1697-VII).

Посадові оклади інших прокурорів установлюються пропорційно до посадового окладу прокурора місцевої прокуратури з коефіцієнтом: 1) прокурора регіональної прокуратури - 1,2; 2) прокурора Генеральної прокуратури України - 1,3 (частина четверта статті 81 Закону № 1697-VII).

Фінансування оплати праці прокурорів здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України (частина сьома статті 81 Закону № 1697-VII).

Пунктом 5 Розділу XIII «Перехідні положення» Закону №1697-VII визначено, що положення цього Закону, в тому числі статті 86, що регулює пенсійне забезпечення працівників органів прокуратури, поширюється на слідчих органів прокуратури до початку діяльності державного бюро розслідувань.

Водночас підпунктом 5 пункту 63 Розділу І Закону України «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» від 28.12.2014 № 79-VIII розділ VI «Прикінцеві та перехідні положення» Кодексу доповнено, зокрема, пунктом 26, яким, серед іншого, визначено, що стаття 81 Закону № 1697-VII застосовується у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

На підставі цієї норми оплата праці працівників Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур здійснювалася відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 № 505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури» (далі - Постанова № 505).

Згідно з пунктами 1, 2, 6 Постанови № 505 затверджено схеми посадових окладів працівників органів прокуратури згідно з додатками 1-5; надано право керівникам органів прокуратури у межах затвердженого фонду оплати праці: 1) установлювати: працівникам органів прокуратури посадові оклади відповідно до затверджених цією постановою схем посадових окладів, а також зазначено, що видатки, пов`язані з реалізацією цієї постанови, здійснюються в межах асигнувань на оплату праці, затверджених у кошторисах на утримання органів прокуратури. Упорядкування посадових окладів окремих працівників органів прокуратури здійснюється в межах затвердженого фонду оплати праці.

Законом України від 19.09.2019 № 113-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» (далі - Закон № 113-ІХ), що набрав чинності 25.09.2019, запроваджено реформування системи органів прокуратури.

Цим Законом до статті 81 внесені зміни, зокрема частини третю - п`яту викладено в такій редакції:

«Посадовий оклад прокурора окружної прокуратури становить 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

З 1 січня 2021 року посадовий оклад прокурора окружної прокуратури становить 20 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, а з 1 січня 2022 року - 25 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року».

Рішенням Конституційного Суду України від 26.03.2020 № 6-р/2020 справа № 1-223/2018(2840/18) визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), окреме положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» БК України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону № 1697-VII зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених КМ України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування. Визначено, що це положення втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

За приписами частини другої статті 152 Конституції України закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Аналогічне положення міститься у статті 91 Закону України від 13.07.2017 № 2136-VIII «Про Конституційний Суд України». Окрім цього у статті 97 цього Закону визначено, що Конституційний Суд України у рішенні, висновку може встановити порядок і строки їх виконання.

У Рішенні від 26.03.2020 № 6-р/2020 Конституційний Суд України визначив, що положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» БК України у частині, визнаній неконституційною, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

За таких обставин немає правових підстав стверджувати, що відповідний орган прокуратури допустив протиправну бездіяльність в частині нарахування та виплати позивачу заробітної плати за чинним на той час законодавством.

Позивач своєю чергою не оскаржував розмір отриманої ним у спірному періоді заробітної плати, нарахованої та виплаченої йому у відповідності до діючого та чинного на той час законодавства (до ухвалення вищезазначеного Рішення Конституційним Судом України).

Врахувавши відсутність у відповідача права на здійснення перерахунку та виплати посадового окладу позивача у розмірі, іншому ніж встановлений Постановою №505 та враховуючи те, що рішення Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року №6-р/2020 на спірні правовідносини за період з 1 жовтня 2019 року до 26 березня 2020 року не може вплинути, оскільки такі виникли до прийняття вказаного рішення Конституційного Суду України, а останнє не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог щодо стягнення матеріальної шкоди за період з 1 жовтня 2019 року до 26 березня 2020 року, а відтак відсутні підстави для застосування положень частини третьої статті 152 Конституції України через недоведення позивачем наявності майнової шкоди та причинно-наслідкового зв`язку між нею та протиправною бездіяльністю відповідача.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 28 листопада 2022 року у справі № 380/8155/21.

Стосовно ж періоду з 27 березня 2020 року, суд зазначає, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» 19 вересня 2019 року №113-IX (далі - «Закон №113-IX»), який набрав чинності 25 вересня 2019 року та яким запроваджено реформування системи органів прокуратури, частини третя і четверта статті 81 Закону України «Про прокуратуру» викладені у такій редакції:

«Посадовий оклад прокурора окружної прокуратури становить 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року. З 1 січня 2021 року посадовий оклад прокурора окружної прокуратури становить 20 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, а з 1 січня 2022 року - 25 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року. Посадові оклади інших прокурорів установлюються пропорційно до посадового окладу прокурора окружної прокуратури з коефіцієнтом: 1) прокурора обласної прокуратури - 1,2; 2) прокурора Офісу Генерального прокурора - 1,3».

Отже, до дня звільнення або переведення прокурора місцевої прокуратури діє норма Закону №113-ІХ відповідно до якої з 25 вересня 2019 року оплата праці працівників місцевих прокуратур здійснюється відповідно до постанови Кабінету міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури, тобто Постанови №505.

Надаючи оцінку застосуванню частини третьої статті 81 Закону № 1697-VII з урахуванням Рішення Конституційного Суду України від 26.03.2020 №6-р/2020 до прокурорів, які не пройшли атестацію у період заходів реформування прокуратури, Верховний Суд, зокрема у постанові від 14.07.2022 у справі № 160/13767/20, наголосив, що принцип законності вимагає, щоб органи державної влади мали дозвіл на вчинення певних дій та в наступному діяли виключно в межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України та законами України.

У цьому зв`язку Верховний Суд підкреслив, що правове регулювання оспорюваних прокурором питань щодо виплати заробітної плати, визначено спеціальним законодавчим актом - Законом № 113-ІХ, яким передбачена атестація прокурорів. Отже, на момент виникнення спірних правовідносин у цій справі, діяла нова редакція статті 81 Закону № 1697-VII.

Сам Закон № 113-ІХ визначає умови переведення прокурорів, процедуру проходження атестації і відповідно порядок оплати праці прокурорів на період проведення їх атестації.

Згідно з пунктом 3 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (у подальшому Рішенням Конституційного Суду України від 13.09.2023 №8-р(II)/2023, друге речення абзацу третього пункту 3 розділу ІІ визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним)) до дня початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур їх повноваження здійснюють відповідно Генеральна прокуратура України, регіональні прокуратури, місцеві прокуратури. За прокурорами та керівниками регіональних, місцевих і військових прокуратур, прокурорами і керівниками структурних підрозділів Генеральної прокуратури України зберігається відповідний правовий статус, який вони мали до набрання чинності цим Законом при реалізації функцій прокуратури до дня їх звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури. На зазначений період оплата праці працівників Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури.

Отже, правовий статус зазначених вище прокурорів, який вони мали до набрання чинності цим Законом, характеризується і державними гарантіями щодо виплати заробітної плати з відповідних джерел фінансування. Тобто правове регулювання оплати праці, яке існувало до прийняття спеціального Закону № 113-IX, здійснювалося у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України.

Системний аналіз приписів Закону № 113-ІХ дозволяє зробити висновок, що на зазначений період (тобто до дня звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури) оплата праці працівників Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур здійснюється відповідно до Постанови № 505, яка була чинною у спірному періоді.

Водночас, ті прокурори, які переведені на посаду прокурора в обласні прокуратури, отримують заробітну плату згідно зі статтею 81 Закону №1697-VII зі змінами, внесеними Законом № 113-ІХ.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 26.05.2022 у справі № 540/1268/21 та від 14.07.2022 у справі № 240/1984/21.

Стосовно застосування рішення Конституційного Суду України від 26.03.2020 у справі № 6-р/2020, то Верховний Суд у своїх постановах від 21.09.2021 у справі № 160/6204/20, від 13.10.2021 у справі № 560/4176/19, від 26.11.2021 у справі № 200/14545/19-а, висновував, зокрема, що вказане Рішення стосується приписів статті 81 Закону № 1697-VІІ зі змінами, офіційне тлумачення яких здійснено в розумінні статті 131-1 Основного Закону України і пов`язане з організацією і порядком діяльності прокуратури нової якості - функцією кримінального обвинувачення та проведення кадрового перезавантаження через оцінювання прокурорів. А тому застосування статті 81 Закону № 1697-VII зі змінами в редакції Закону № 113-ІХ без обмежень у цій справі, пов`язується із фактом переведення прокурорів (після їхньої атестації) на посади в «новоутворені»/ «оновлені» прокуратури (відповідно до Закону № 113-ІХ).

Отже за висновком Верховного Суду у вказаних справах, до прокурора, який не пройшов успішно атестацію та не переведений за її наслідками на посаду в Офіс Генерального прокурора, обласну чи окружну прокуратури, застосуванню підлягають приписи абзацу 3 пункту 3 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX.

Зі змісту матеріалів справи слідує, що позивач не був прокурором, який успішно пройшов атестацію, а тому у спірних правовідносинах застосуванню відповідачем підлягали приписи абзацу 3 пункту 3 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX, які були чинними на момент виникнення спірних правовідносин.

Так, з матеріалів справи вбачається, що підставою для стягнення матеріальної шкоди позивачем вказано на наявність рішення Конституційного Суду України від 13 вересня 2023 року № 8-р(ІІ)/2023, яким визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним), друге речення абзацу третього пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19 вересня 2019 року № 113ІХ.

У резолютивній частині вказаного рішення Конституційного Суду України від 13 вересня 2023 року № 8-р(ІІ)/2023 зазначено, що друге речення абзацу третього пункту 3 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19 вересня 2019 року № 113-IX, визнане неконституційним, утрачає чинність із дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Суд звертає увагу, що рішення Конституційного Суду України від 13 вересня 2023 року № 8-р(ІІ)/2023 не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності з огляду на наступне.

Як вже зазначалось судом, згідно із частиною другою статті 152 Конституції України і частиною першою статті 91 Закону України «Про Конституційний Суд України» закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

За висновком Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18.11.2020 у справі № 4819/49/19, рішення Конституційного Суду України має пряму (перспективну) дію, тобто поширюється на правовідносини, що виникли або тривають після його ухвалення (за винятком тих випадків, якщо інше встановлено Конституційним Судом України безпосередньо у тексті ухваленого рішення).

У постанові від 14.07.2022 у справі № 160/13767/20, Верховний Суд наголосив, що принцип законності вимагає, щоб органи державної влади мали дозвіл на вчинення певних дій та в наступному діяли виключно в межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України та законами України.

Верховний Суд зазначив, що протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень слід розуміти як зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу, що полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними й реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

Таким чином, керуючись принципом законності (стаття 19 Конституції України), Херсонська обласна прокуратура, як роботодавець (відповідач) у рамках спірних правовідносин, не міг виплачувати заробітну плату позивачу в іншому розмірі, ніж був передбачений Законом № 113-IX та Постановою № 505.

Оскільки приписи абзацу 3 пункту 3 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX у періоді в якому виникли спірні правовідносини між сторонами щодо нарахування і виплати заборгованості по заробітній платі, були чинними, суд дійшов висновку про відсутність підстав для нарахування та невиплати позивачу заробітної плати відповідно до вимог статті 81 Закону № 1697-VІІ.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Отже, необхідною підставою для стягнення збитків з держави є факти неправомірних дій державного органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою.

Статтею 1173 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (стаття 1174 ЦК України).

Відтак, під шкодою у розумінні вищенаведених законодавчих норм слід розуміти матеріальну шкоду, що виражається у зменшенні майна позивача в результаті порушення належного йому майнового права та втрати матеріальних цінностей на які останній вправі був розраховувати.

За наведених обставин, визначальним чинником для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди, є факт неправомірних дій чи бездіяльності цього органу чи його посадових або службових осіб, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями чи бездіяльністю і заподіяною шкодою.

Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

Незаконними діяннями органів державної влади, органів влади АРК, органів місцевого самоврядування є діяння, які суперечать приписам законів та інших нормативних актів або здійснені поза межами компетенції вищезазначених органів. Незаконність рішення, дії чи бездіяльності особи, яка завдала шкоди повинна бути доведена.

Відповідні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 23.12.2019 по справі №914/1221/17.

Причинний зв`язок як обов`язковий елемент відповідальності за заподіяні збитки полягає у тому, що шкода повинна бути об`єктивним наслідком поведінки особи, яка завдавала шкоди, отже, доведенню підлягає факт того, що протиправні дії заподіювача є причиною, а збитки є безумовним наслідком такої протиправної поведінки. Крім того, відсутність хоча б одного складового цивільного правопорушення виключає підстави для відшкодування шкоди і, як наслідок, не передбачає покладання обов`язку на відповідача, у зв`язку з відсутністю цивільного правопорушення.

Окрім того, підстави відповідальності за завдану майнову шкоду визначає, зокрема і стаття 1175 Цивільного кодексу України, згідно якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів.

Однак, ця норма застосовується у випадках, коли нормативно-правовий акт органу державної влади визнається незаконним і скасовується. Водночас визнання закону неконституційним не передбачає його скасування, натомість зумовлює втрату чинності з дня прийняття Конституційним Судом рішення про його неконституційність. Тобто, у випадку визнання закону неконституційним він залишається чинним протягом певного проміжку часу з дня прийняття до дня втрати чинності, у зв`язку із чим, правова основа відносин, що діяли в цей період, залишається легітимною.

Аналогічні правові висновки викладені в постанові Верховного Суду від 28 листопада 2022 року у справі № 380/8155/21.

Отже, позов ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди у вигляді недоотриманої частини заробітної плати, не підлягає задоволенню.

Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п.29).

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

Частиною 2 статті 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно із ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Враховуючи приписи статті 139 КАС України судові витрати не підлягають відшкодуванню.

Керуючись ст.ст. 7, 9, 241-246, 250, 255, 262, 295 КАС України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Держави України в особі Херсонської обласної прокуратури про відшкодування матеріальної шкоди у вигляді неотриманої частини заробітної плати відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 );

Відповідач: Держава України в особі Херсонської обласної прокуратури (73025, м. Херсон, вул. Михайлівська, 33, ).

Суддя Олена СКУПІНСЬКА

.