Справа № 120/1755/23
Суддя: Матохнюк Д.Б.
Дата ухвалення: 2023-12-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/1755/23

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Поліщук Ірина Миколаївна

Суддя-доповідач - Матохнюк Д.Б.

06 грудня 2023 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Матохнюка Д.Б.

суддів: Гонтарука В. М. Білої Л.М. ,

за участю:

секретаря судового засідання: Кушнір В. В.,

позивача: ОСОБА_1 ,

представника відповідача: Іжаківського А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 30 серпня 2023 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства енергетики України про визнання протиправним та скасування наказу №428-к від 05.12.2022, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати,

В С Т А Н О В И В :

у лютому 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Міністерства енергетики України в якому просив:

-скасувати наказ №428-к від 05.12.2022 про звільнення позивача з посади начальника Управління організаційно-аналітичного забезпечення діяльності керівництва міністерства та державного секретаря, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати;

- стягнути з відповідача заробітну плату за період перебування позивача в територіальній обороні з 25.02.2022 по 18.09.2022 та провести компенсацію за несвоєчасно виплачену заробітну плату;

- зобов`язати відповідача провести перерахунок лікарняних листів з 04.08.2020 по 30.09.2021;

- зобов`язати відповідача провести компенсацію за несвоєчасно виплачену суму перерахунку відпускних та лікарняних;

- стягнути моральну шкоду в розмірі 3-ох місячного середнього заробітку.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 30серпня 2023 року позовні вимоги задоволено частково.

Змінено дату звільнення ОСОБА_1 з посади начальника Управління організаційно-аналітичного забезпечення діяльності керівництва міністерства та державного секретаря з 06 лютого 2023 року на 13 лютого 2023 року за угодою сторін на підставі частини 2 статті 86 Закону України "Про державну службу".

Зобов`язано Міністерство енергетики України здійснити ОСОБА_1 перерахунок допомоги по тимчасовій непрацездатності за період з серпня 2020 року по березень 2021 року включно, з урахуванням сум середнього заробітку за час вимушеного прогулу, нарахованого та виплаченого на виконання рішення Вінницького окружного адміністративного суду по справі №120/2037/20.

Зобов`язано Міністерство енергетики України здійснити ОСОБА_1 нарахування та виплату компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму донарахованих відпускних в розмірі 6090 (шість тисяч дев`яносто) гривень 45 копійок за період з 04.08.2020 по 30.09.2021 за весь час затримки їх виплати по день їх фактичної виплати.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що, на його думку, призвело до неправильного вирішення спору.

У судовому засіданні позивач апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.

Представник відповідача про задоволення апеляційної скарги заперечив, посилаючись на її необгрунтованість та безпідставність.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши доводи апеляційних скарг наявними в матеріалах справи письмовими доказами, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, у березні 2018 року ОСОБА_1 призначено на посаду заступника начальника Управління роботи з персоналом Міністерства екології та природних ресурсів України.

24.09.2018 року ОСОБА_1 наказом в.о. державного секретаря Міністерства екології та природних ресурсів України № 332-о призначено на посаду начальника Управління роботи з персоналом Міністерства екології та природних ресурсів України.

Наказом в.о. державного секретаря Міністерства екології та природних ресурсів України № 17-о від 21.01.2019 року позивача звільнено з посади начальника Управління роботи з персоналом Міністерства екології та природних ресурсів України за угодою сторін, згідно з п. 1 ст. 36 КЗпП України.

Підставою для прийняття такого рішення Міністерство екології та природних ресурсів України вказано заяву ОСОБА_1 від 21.01.2019.

Не погоджуючись зі своїм звільненням, позивач звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 09.07.2019 по справі №120/930/19-а позов ОСОБА_1 задоволено та, окрім іншого, вирішено поновити ОСОБА_1 на посаді начальника Управління роботи з персоналом Міністерства екології та природних ресурсів України з 22.01.2019.

Так, наказом в.о. державного секретаря Міністерства енергетики та захисту довкілля від 04.05.2020 року № 371-к ОСОБА_1 поновлено на посаді директора Департаменту роботи з персоналом з 22 січня 2019 року з посадовим окладом згідно штатного розпису.

Також, рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 11.08.2020 по справі №120/2037/20 задоволено позов ОСОБА_1 та, окрім іншого, стягнути з Міністерства енергетики та захисту довкілля України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 10.07.2019 року по 03.05.2020 року в сумі 434114,10 грн. з відповідними відрахуваннями загальнообов`язкових платежів.

На виконання вказаного рішення, в жовтні 2021 року позивачу було здійснено виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 10.07.2019 року по 03.05.2020 року з відрахуванням військового збору, податку на доходи фізичних осіб та єдиного соціального внеску.

Крім того, у зв`язку із виплатою позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 10.07.2019 року по 03.05.2020 року, в грудні 2022 року відповідачем проведено перерахунок відпускних позивача за період з 04.08.2020 по 30.09.2021, внаслідок чого позивачу були доплачені кошти в сумі 6090,45 грн.

05.12.2022 позивачем подано заяву на ім`я Державного секретаря Міністерства енергетики України ОСОБА_2 , в якій останній просив звільнити його із займаної посади за угодою сторін з 06.02.2023.

Наказом №428-к від 05.12.2022 ОСОБА_1 звільнено з посади начальника Управління організаційно-аналітичного забезпечення діяльності керівництва міністерства та державного секретаря з 06 лютого 2023 року за угодою сторін на підставі частини 2 статті 86 Закону України "Про державну службу".

Проте, позивач вважає, що його звільнення є протиправним, адже з 03.02.2023 по 10.02.2023 він перебував на лікарняному, а також зазначив, що у нього не було взаємної домовленості із роботодавцем, а був лише ультиматум та тиск з боку керівництва.

Крім того, позивач вважає, що відповідачем протиправно не здійснено перерахунок допомоги по тимчасовій непрацездатності за період з 04.08.2020 по 30.09.2021, з урахуванням сум середнього заробітку за час вимушеного прогулу, нарахованого та виплаченого на виконання рішення Вінницького окружного адміністративного суду по справі №120/2037/20.

При цьому, суми належні позивачу відпускних з 04.08.2020 по 30.09.2021 були нараховані лише в грудні 2022 року, однак виплати компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати проведено не було.

Також, позивач вважає, що у період його перебування в територіальній обороні з 25.02.2022 по 18.09.2022 відповідачем протиправно не здійснювалась йому виплата заробітної плати.

Вказані вище обставини слугували підставою для звернення позивача до суду з даним позовом.

За результатом розгляду справи, суд першої інстанції, керуючись нормами чинного законодавства дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог частково.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступні обставини.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях, урегульовані Законом України "Про державну службу" від 10.12.2015 №889-VIII (Закон № 889).

Частиною 1 ст. 1 Закону №889 визначено, що державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави.

Відповідно до ст. 4 Закону №889 одним із принципів державної служби є забезпечення рівного доступу до державної служби - заборона всіх форм та проявів дискримінації, відсутність необґрунтованих обмежень або надання необґрунтованих переваг певним категоріям громадян під час вступу на державну службу та її проходження.

Згідно ст. 5 Закону № 889 відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 83 Закону № 889 державна служба припиняється, зокрема, за ініціативою державного службовця або за угодою сторін (стаття 86 цього Закону).

Статтею 86 Закону № 889 визначено умови припинення державної служби за ініціативою державного службовця або за угодою сторін та встановлено, що державний службовець має право звільнитися зі служби за власним бажанням, попередивши про це суб`єкта призначення у письмовій формі не пізніш як за 14 календарних днів до дня звільнення. Державний службовець може бути звільнений до закінчення двотижневого строку, передбаченого частиною першою цієї статті, в інший строк за взаємною домовленістю із суб`єктом призначення, якщо таке звільнення не перешкоджатиме належному виконанню обов`язків державним органом. Суб`єкт призначення зобов`язаний звільнити державного службовця у строк, визначений у поданій ним заяві, у випадках, передбачених законодавством про працю.

Наведені положення кореспондуються із приписами частини першої статті 36 КЗпП України, згідно з пунктом 1 якої однією з підстав припинення трудового договору є угода сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

За загальним правилом волевиявлення сторін трудового договору оформляється шляхом написання працівником заяви про прийом на роботу, а зі сторони власника (роботодавця) шляхом постановлення відповідного наказу про прийняття на роботу.

За тим же загальними правилом формальне оформлення припинення трудового договору за угодою сторін здійснюється з боку працівника шляхом написання заяви про звільнення із вказанням підстави та строку звільнення, а згода роботодавця на запропоновані працівником умови підтверджується відповідним наказом про звільнення, що повинен відповідати умовам запропонованим працівником.

Таким чином, основними умовами угоди про припинення трудового договору за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, щодо яких сторони трудового договору повинні дійти згоди, є підстава припинення трудового договору та строк, з якого договір припиняється. Визначення дати звільнення за згодою сторін є обов`язковою умовою такого звільнення, оскільки сприяє свідомому волевиявленню працівника щодо звільнення з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України, а також частиною другою статті 86 Закону № 889. Відсутність належного волевиявлення свідчить про відсутність підстав для висновку про наявність наміру працівника звільнитись саме за угодою сторін, а сама по собі згода роботодавця задовольнити прохання працівника про звільнення також не означає наявність угоди про припинення трудового договору за угодою сторін.

Тобто, відповідна угода тлумачиться як вільне волевиявлення обох сторін, за наявністю якого роботодавцем та найманим працівником досягається спільна згода на припинення трудових відносин у визначений строк.

При цьому, законодавством не встановлено відповідного порядку чи строків припинення трудового договору за угодою сторін, у зв`язку з чим вони визначаються працівником і власником або уповноваженим ним органом у кожному конкретному випадку.

Так, із матеріалів справи встановлено, що 05.12.2022 позивачем подано заяву на ім`я Державного секретаря Міністерства енергетики України Суярка С.М., в якій останній просив звільнити його із займаної посади за угодою сторін з 06.02.2023.

Зміст відповідної заяви вказує на дотримання позивачем усіх умов, які дають підстави для його звільнення за угодою сторін, адже вона містить дату подання заяви, бажану ним дату звільнення.

При цьому, позивач не надав належних та допустимих доказів у розумінні КАС України на підтвердження вчинення на нього тиску відповідачем під час написання заяви про звільнення із займаної посади за угодою сторін. Сукупність вищевказаних фактів свідчить про домовленість між роботодавцем та працівником про звільнення на підставі угоди сторін, тому звільнення позивача було правомірним.

Більше того, в судовому засіданні під час апеляційного розгляду позивач підтвердив той факт, що заяву писав самостійно власноручно без тиску з боку відповідача.

Також, позивачем не надано доказів відкликання заяви про його звільнення.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що в даному випадку у відповідача були законні підстави для звільнення позивача за угодою сторін на підставі ч. 2 ст. 86 Закону України "Про державну службу", а тому відсутні підстави для скасування наказу №428-к від 05.12.2022.

Стосовно дати звільнення позивача в період його перебування на лікарняному, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно ч. 3 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи роботодавця в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці.

Аналіз положень частини третьої статті 40 КЗпП свідчить про те, що закріплені гарантії захисту працівника від незаконного звільнення є спеціальними вимогами законодавства, які мають бути реалізовані роботодавцем для дотримання трудового законодавства. Однією з таких гарантій є, зокрема, сформульована у законодавстві заборона роботодавцю звільняти працівника, який на момент звільнення є тимчасово непрацездатним або перебуває у відпустці.

При цьому, протягом тривалого часу склалася судова практика, відповідно до якої передбачена ч. 3 ст. 40 КЗпП України заборона на звільнення працівника в період відпустки чи тимчасової непрацездатності стосується лише розірвання трудового договору з ініціативи власника підприємства, установи, організації або уповноваженого органу.

Зокрема, у постанові від 15.09.2020 у справі №205/4196/18 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що гарантія ч. 3 ст. 40 КЗпП України поширюється на випадки припинення контракту з працівником за п. 8 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. А у разі порушення цієї гарантії негативні наслідки слід усувати шляхом зміни дати звільнення позивача, визначивши датою припинення трудових відносин перший день після закінчення періоду тимчасової непрацездатності (відпустки).

Аналогічну позицію також підтримав Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 29.06.2022 по справі №748/1266/21.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що наслідки порушення гарантії, визначеної ч. 3 ст. 40 КЗпП, в даному випадку необхідно усунути шляхом зміни дати звільнення позивача, а саме: з 06 лютого 2023 року на перший робочий день після закінчення періоду тимчасової непрацездатності позивача - 13 лютого 2023 року.

Стосовно позовної вимоги про зобов`язання відповідача здійснити перерахунок допомоги по тимчасовій непрацездатності за період з 04.08.2020 по 30.09.2021, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, згідно ч. 1 ст. 22 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» страхова виплата у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності застрахованим особам, які працюють на умовах трудового договору (контракту), гіг-контракту, іншого цивільно-правового договору та на інших підставах, передбачених законом, призначається та здійснюється за основним місцем роботи (діяльності).

Допомога по тимчасовій непрацездатності (включаючи догляд за хворою дитиною), допомога по вагітності та пологах застрахованим особам (у тому числі тим, які здійснюють підприємницьку чи іншу діяльність та одночасно працюють на умовах трудового договору) надається за основним місцем роботи (діяльності) або за місцем роботи за сумісництвом (наймом) у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ст. 25 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» при обчисленні середньої заробітної плати (доходу) для надання допомоги по тимчасовій непрацездатності, по вагітності та пологах враховуються всі види заробітної плати (доходу) в межах граничної суми місячної заробітної плати (доходу), на яку нараховуються страхові внески.

Порядок обчислення середньої заробітної плати для надання допомоги по тимчасовій непрацездатності, по вагітності та пологах визначається Кабінетом Міністрів України.

На виконання вимог ст. 25 вказаного Закону Кпбінетом Міністрів України прийнято постанову №1266 від 26.09.2001 «Про обчислення середньої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) для розрахунку виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням» (Порядок №1266).

Пунктом 1 Порядку №1266 передбачено, що цей Порядок визначає механізм обчислення середньої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) для розрахунку виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням на випадок безробіття, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності (далі - страхові виплати), у разі настання страхового випадку, а також оплати перших п`яти днів тимчасової непрацездатності за рахунок коштів підприємства, установи, організації, у тому числі резидента Дія Сіті, або фізичної особи, яка використовує працю найманих працівників (далі - роботодавці).

Пунктом 25 Порядку №1266 визначено, що розрахунковим періодом, за який обчислюється середня заробітна плата, є 12 календарних місяців перебування у трудових відносинах (з першого до першого числа) за останнім основним місцем роботи застрахованої особи, що передують місяцю, в якому настав страховий випадок; для осіб, у яких через деякий час погіршився стан здоров`я у зв`язку з раніше отриманим ушкодженням здоров`я внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання, - перед настанням тимчасової непрацездатності.

Середня заробітна плата для розрахунку допомоги по вагітності та пологах і допомоги по тимчасовій непрацездатності, оплати перших п`яти днів тимчасової непрацездатності за рахунок коштів роботодавця обчислюється роботодавцями на підставі відомостей, що включаються до звіту про суми нарахованої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення, допомоги, компенсації) застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що подаються до ДФС (п. 32 Порядку №1266).

Таким чином, розрахунковим періодом, за який обчислюється середня заробітна плата, є 12 календарних місяців перебування у трудових відносинах (з першого до першого числа) за останнім основним місцем роботи застрахованої особи, що передують місяцю, в якому настав страховий випадок.

Із матеріалів справи встановлено, що на виконання рішення Вінницького окружного адміністративного суду по справі №120/930/19-а, наказом в.о. державного секретаря Міністерства енергетики та захисту довкілля від 04.05.2020 року № 371-к ОСОБА_1 поновлено на посаді директора Департаменту роботи з персоналом з 22 січня 2019 року з посадовим окладом згідно штатного розпису.

При цьому, починаючи з серпня 2020 року по вересень 2021 року позивач неодноразово перебував на лікарняних, що підтверджується наявними у матеріалах справи висновками про тимчасову непрацездатність.

Так, із розрахунків оплати лікарняних листів за перших п`ять днів тимчасової непрацездатності, які виплачуються за рахунок коштів роботодавця, при обрахунку середньої заробітної плати взято розрахунковий період з травня 2020 року, тобто з місяця, в якому винесено наказ про поновлення позивача на роботі.

Однак, рішенням Вінницького окружного адміністративного суду по справі №120/2037/20 задоволено позов ОСОБА_1 та, окрім іншого, стягнуто з Міністерства енергетики та захисту довкілля України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 10.07.2019 року по 03.05.2020 року в сумі 434114,10 грн. з відповідними відрахуваннями загальнообов`язкових платежів.

На виконання вище зазначеного рішення суду, 04.10.2021 позивачу було здійснено виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 10.07.2019 року по 03.05.2020 року з відрахуванням військового збору, податку на доходи фізичних осіб та єдиного соціального внеску, що підтверджується наданими відповідачем платіжними дорученням від 04.10.2021.

Відтак, при обрахунку допомоги по тимчасовій непрацездатності за серпень 2020 року мала б бути врахована середня заробітна плата за 12 календарних місяців, що передуються місяцю настання страхового випадку.

Враховуючи те, що в даному випадку мав місце вимушений прогул позивача, за який йому був виплачений середній заробіток із відрахуванням усіх необхідних платежів, в тому числі, єдиного соціального внеску, а тому такий середній заробіток мав бути врахований при обрахунку допомоги по тимчасовій непрацездатності, яка належить до виплати позивачу, тоді як обрахунок допомоги по тимчасовій непрацездатності позивача здійснювався відповідачем із врахуванням середньої заробітної плати за 12 календарних місяців, яку позивач фактично отримував після його поновлення на підставі наказу від 04.05.2020 року № 371-к.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для зобов`язання відповідача здійснити такий перерахунок допомоги по тимчасовій непрацездатності за період з серпня 2020 року по березень 2021 року включно, з урахуванням сум середнього заробітку за час вимушеного прогулу, нарахованого та виплаченого на виконання рішення Вінницького окружного адміністративного суду по справі №120/2037/20.

Також, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про передчасність вимог про зобов`язання відповідача виплатити компенсацію за несвоєчасно виплачену суму перерахунку лікарняних, оскільки різниця між фактично виплаченими та перерахованими лікарняними позивачу ще не виплачена.

Крім того, відповідно до ст. 3 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" (Закон № 2050-ІІІ) сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Згідно ст. 4 Закону № 2050-ІІІ виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Аналогічні положення містяться і в Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159 (Порядок № 159).

З аналізу норм Закону № 2050-ІІІ та Порядку у № 159 слідує, що підставою для здійснення компенсації громадянам втрати частини доходів є дотримання таких умов:

-нарахування громадянину належних йому доходів, а саме заробітної плати (грошове забезпечення), пенсії, соціальних виплат, стипендії;

- доходи не повинні носити разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата);

- порушення встановлених строків їх виплати (як з вини так і без вини підприємств всіх форм власності і господарювання);

- затримка виплати доходів на один і більше календарних місяців;

- зростання цін на споживчі товари і тарифи на послуги.

Зміст і правова природа спірних правовідносин у розумінні положень статей 1-3 вказаного Закону № 2050-ІІІ дають підстави вважати, що право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але не виплачені.

Аналогічна правова позиція наведена у постановах Верховного Суду від 13 січня 2020 року у справі № 803/203/17, від 15 жовтня 2020 року у справі № 240/11882/19, від 15 жовтня 2020 року у справі № 240/11439/19, від 29 квітня 2021 року у справі № 240/6583/20 та ряду інших.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, у грудні 2022 року позивачу здійснено перерахунок відпускних за період з 04.08.2020 по 30.09.2021 у зв`язку з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 10.07.2019 по 03.05.2020 на виконання рішення Вінницького окружного адміністративного суду №120/2037/20 в сумі 6090,45 грн.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позивач має право на виплату компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму донарахованих відпускних в розмірі 6090,45 копійок за період з 04.08.2020 по 30.09.2021 за весь час затримки їх виплати по день їх фактичної виплати.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача заробітної плати за період перебування позивача в територіальній обороні з 25.02.2022 по 18.09.2022, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, ст. 3 Закону України «Про основи національного спротиву» визначено, що територіальна оборона як складова національного спротиву є системою загальнодержавних, воєнних і спеціальних заходів, що здійснюються у мирний час та в особливий період з метою протидії воєнним загрозам, а також для надання допомоги у захисті населення, територій, навколишнього природного середовища та майна від надзвичайних ситуацій.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону України «Про основи національного спротиву» комплектування добровольчих формувань територіальних громад здійснюється на добровільній основі відповідно до порядку, затвердженого Кабінетом Міністрів України.

Згідно із ч. 2 ст. 24 Закону України «Про основи національного спротиву» соціальний і правовий захист військовослужбовців, які беруть участь у заходах підготовки та виконанні завдань територіальної оборони, здійснюється відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». На членів добровольчих формувань територіальних громад, які беруть участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, поширюються гарантії соціального захисту, передбачені Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".

Тобто, законодавець закріпив положення, що діяльність членів добровольчих формувань територіальних громад прирівнюється до військової лише на час безпосереднього залучення до участі у заходах підготовки добровольчих формувань територіальних громад, а також виконання завдань територіальної оборони. При цьому, для отримання передбачених законодавством гарантій працівник повинен довести залучення його до виконання таких обов`язків.

Так, порядок утворення та дії добровольчих формувань територіальних громад, набуття та припинення членства в них визначено Положенням про добровольчі формування територіальних громад, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.12.2021 №1449 (Положення).

Пунктами 20 та 21 Положення визначено, що рішення про зарахування до членства у добровольчому формуванні ухвалює командир добровольчого формування, після чого між командиром добровольчого формування та особою, яка подала заяву щодо членства в добровольчому формуванні, укладається контракт добровольця територіальної оборони.

Форма контракту добровольця територіальної оборони затверджена наказом Міноборони від 07.03.2022 № 84.

Таким чином, документом, що підтверджує зарахування особи до складу добровольчого формування відповідної територіальної громади, є укладений у встановленому законодавством порядку контракт.

Також, у наказі Міністерства оборони України №84 «Про затвердження форми контракту добровольця територіальної оборони та посвідчення добровольця територіальної оборони» вказано, що на добровольця, який уклав цей контракт, поширюються гарантії соціального і правового захисту, передбачені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та ст. 119 Кодексу законів про працю України.

Отже, працівники, які долучилися до добровольчих формувань територіальних громад й уклали контракти, мають бути увільнені від роботи на загальних підставах.

Документами, що підтверджують участь в територіальній обороні, є контракт добровольця територіальної оборони, з яким необхідно ознайомити керівника підприємства, установи, організації та відділ кадрів.

На працівників, що надали контракт, поширюються гарантії щодо збереження робочого місця, посади та середнього заробітку, якщо він виконує обов`язки добровольця територіальної оборони в робочий час (ч. 1 ст. 119 КЗпП).

Зокрема, ст. 119 КЗпП визначено, що на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку.

Таким чином, на працівників, що уклали контракт добровольця територіальної оборони, поширюються гарантії щодо збереження робочого місця, посади та середнього заробітку, якщо такі працівники виконують обов`язки добровольця в робочий час.

Так, на підтвердження перебування в територіальній обороні з 25.02.2022 по 18.09.2022 позивачем надано наступні докази:

-довідку Літинської селищної ради №295 від 25.02.2022, із якої слідує, ОСОБА_1 дійсно залучений до місцевої охорони об`єктів критичної інфраструктури та адміністративних будівель;

- довідку Літинської селищної ради №295 від 25.02.2022, із якої слідує, ОСОБА_1 дійсно залучений до місцевої охорони об`єктів критичної інфраструктури та адміністративних будівель територіальної громади;

- довідку Літинської селищної ради №282 від 18.03.2022, яка видана ОСОБА_1 в тому, що він являється членом громадського формування з охорони громадського порядку «Літинська варта» при виконавчому комітеті Літинської селищної ради відповідно до розпорядження Літинського селищного голови від 18.03.2022 №65 та залучений до охорони адміністративних будівель комунальної власності та об`єктів критичної інфраструктури в населених пунктах Літинської селищної територіальної громади у період воєнного стану;

- довідку Літинської селищної ради №05-28/78 від 23.06.2022, яка видана ОСОБА_1 в тому, що він являється членом громадського формування з охорони громадського порядку «Літинська варта» при виконавчому комітеті Літинської селищної ради відповідно до розпорядження Літинського селищного голови від 18.03.2022 №65 та залучений до охорони адміністративних будівель комунальної власності та об`єктів критичної інфраструктури в населених пунктах Літинської селищної територіальної громади у період воєнного стану;

- довідку Літинської селищної ради №05-23/1085 від 05.09.2022, яка видана ОСОБА_1 в тому, що він являється членом громадського формування з охорони громадського порядку «Літинська варта» при виконавчому комітеті Літинської селищної ради відповідно до розпорядження Літинського селищного голови від 18.03.2022 №65, та залучений до охорони адміністративних будівель комунальної власності та об`єктів критичної інфраструктури в населених пунктах Літинської селищної територіальної громади у період воєнного стану.

Однак, позивачем не надано жодних доказів того, що ним укладався контракт територіальної оборони.

Також, у судовому засіданні, під час апеляційного розгляду справи, позивачем підтверджено, що ним не укладався контракт з територіальною обороною.

Враховуючи викладене вище, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позовні вимоги про стягнення з відповідача заробітної плати за період перебування позивача в територіальній обороні з 25.02.2022 по 18.09.2022 є необґрунтованими, а тому не підлягають задоволенню.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку.

Крім того, у апеляційній скарзі позивачем не зазначено жодної норми матеріального або процесуального права, яку порушив суд першої інстанції під час розгляду даної справи та обставини або доказу, якому суд першої інстанції не дослідив чи не надав належної оцінки.

Колегія суддів звертає увагу, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення дотримано норми матеріального і процесуального права, а тому відсутні підстави для задоволення вимог апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 30 серпня 2023 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 12 грудня 2023 року.

Головуючий Матохнюк Д.Б.

Судді Гонтарук В. М. Біла Л.М.