Справа № 160/7268/23
Суддя: Сафронова С.В.
Дата ухвалення: 2023-11-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

27 листопада 2023 року м. Дніпросправа № 160/7268/23

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Сафронової С.В. (доповідач),

суддів: Коршуна А.О., Чепурнова Д.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14 вересня 2023 року

у адміністративній справі № 160/7268/23 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14 вересня 2023 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасуванні пункту 73 наказу № 243 від 06 листопада 2022 року Військової частини НОМЕР_1 про виключення ОСОБА_1 із списків особового складу та всіх видів забезпечення, про зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 поновити ОСОБА_1 на посаді, яку він займав до переміщення Військової частини НОМЕР_1 , а саме: старшого стрільця 1 стрілецького відділення 2 стрілецького взводу 1 стрілецької роти з 06 листопада 2022 року.

Зазначене рішення суду першої інстанції оскаржено в апеляційному порядку позивачем по справі з підстав неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, у зв`язку з чим просить його скасувати та ухвалити у справі інше рішення про задоволення вимог у повному обсязі.

Апеляційна скарга позивача мотивована тим, що суд першої інстанції при ухваленні рішення повністю проігнорував те, що позивач не міг здати посаду 06.11.2022р. та бути зарахованим 08 листопада 2022 року до списків особового складу Військової частини НОМЕР_2 , прийняти справи та посаду і приступити до виконання службових обов`язків за посадою у даній військовій частині, оскільки з наказом Військової частини НОМЕР_1 від 06.11.2022р. № 243 позивача було ознайомлено 28 березня 2023 року, а для прийняття справ та посади необхідний позивача рапорт, який також відсутній, а відповідач не надав жодного доказу на підтвердження ознайомлення позивача з наказом Військової частини НОМЕР_1 № 243 від 06.11.2022 року та з наказом Військової частини НОМЕР_2 від 08.11.2022р. № 98, хоча які суд першої інстанції також не досліджував як на предмет наявності/відсутності підстав їх видання та їх виконання, так і на предмет невідповідності цих наказів вимогам: п.64 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України від 24 березня 1999 року № 548-ХІV; п.12, пп.1 п.81, п.116 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 (надалі - Положення № 1153/2008); п.4.1, п.4.3, п.4.4, п.4.6, п.4.8, п.4.9 Розділу IV Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженою наказом Міністра оборони України від 10.04.2009 № 170 (надалі - Інструкція № 170); ч.1 ст.2 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» (надалі - Закон № 2232-ХІ); ст.1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», а також змісту Директиви Головнокомандувача Збройних Сил України від 28,07.2022 р. №168/дск з якого вбачається, що у строк до 15.08.2022 р., до 30.09.2022 р. вимагається підпорядкування військового формування Командувачу Сил спеціальних операцій Збройних Сил України та анулювання низки військових формувань та визначення правонаступником Командування Сил спеціальних операцій Збройних Сил України (місто Київ). При цьому, військові частини НОМЕР_1 , НОМЕР_2 не зазначені в Директиві Головнокомандувача Збройних Сил України від 28.07.2022 р. №168/дск, тому вважає, що зміст наказу Головнокомандувача Збройних Сил України №465-РС від 05.10.2022 р. не відповідає Директиві Головнокомандувача Збройних Сил України від 28.07.2022 р. №168/дск.

Також позивач звертає увагу апеляційної інстанції на застосуванні судом першої інстанції нормативно-правового акту, котрий не був чинним при винесенні оскаржуваних наказів, а саме, положень «Інструкції з організації обліку особового складу в системі Міністерства оборони України», затвердженої наказом Міністерства оборони України від 15.09.2022 № 280, який набрав чинності лише 25.11.2022р. Вказує, що на момент спірних правовідносин і не могла їх регулювати. На момент спірних правовідносин вказані в судовому рішенні питання регламентувалися «Інструкцією з організації обліку особового складу Збройних Сил України», затвердженою наказом Міністерства оборони України від 26.05.2014 № 333, якою було визначено організацію і порядок обліку в мирний час і в особливий період осіб офіцерського, рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил України (далі - особовий склад), у тому числі в органах військового управління, військових частинах; зберігання, розсилки наказів по особовому складу і облікових документів. Зокрема, судом не враховано положення п.1.4, п.2.8, п.6.3 та глави 11 і 12 розділу II Інструкції № 333

Крім того, на переконання позивача суд першої інстанції при розгляді справи та ухвалення рішення взагалі не брав до уваги його доводи, також як і не звернув уваги на відсутність будь-якого реагування компетентних органів на усі подані колективні звернення зі спірного питання та на його порушені права, що подавалися внаслідок втраченої комунікації, зв`язку та управління командуванням, незрозумілого порядку подальшої служби і виконання бойових завдань.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач

Заслухваши доповідь головуючого судду, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву відповідача, перевіривши за матеріалами справи повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин та правильність застосування до них норм матеріального права, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для скасування рішення суду першої інстанції та для задоволення вимог апеляційної скарги позивача виходячи з нижченаведеного.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивача зараховано до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та на всі види забезпечення наказом вказаної військової частини від 24.02.2022 року №5, а наказом Головнокомандувача Збройних Сил України від 03.10.2022 року №455-РС відповідно до п.116 Положення та директиви Головнокомандувача Збройних Сил України від 28.07.2022 року №Д-163/дск, позивача увільнено від займаної посади і зараховано у розпорядження командира військової частини НОМЕР_2 .

На підставі наказу Головнокомандувача Збройних Сил України (по особовому складу) від 03.10.2022 року №455-РС по військовій частині НОМЕР_1 було видано наказ від 06.11.2022 року №243, яким позивача було визнано вважати таким, що здав 06.11.2022 року справи та посаду і вибув для подальшого проходження військової служби в окремому розпорядженні командира 3 окремої штурмової бригади Сухопутних військ Збройних Сил України. При цьому з 06.11.2022 року позивача було виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення військової частини НОМЕР_1 та з котлового забезпечення 07.11.2022.

Наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 08.11.2022 року №98 позивача, призначеного наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 08.11.2022 року №54-РС на посаду у цій військовій частині, який прибув із військової частини НОМЕР_1 , з 08.11.2022 року зараховано до списків особового складу, поставлено на всі види забезпечення і наказано вважати таким, що з 08.11.2022 року справи та посаду прийняв і приступив до виконання службових обов`язків за посадою. Підстава: Витяг з наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 08.11.2022 року №54-РС, рапорт сержанта ОСОБА_1 від 08.11.2022 року, припис командира військової частини НОМЕР_1 від 06.11.2022 року №40/3290.

06 березня 2023 року відповідачем за вхідним реєстраційним номером « НОМЕР_3 » зареєстровано рапорт позивача, згідно якого позивач доповідає, що 05.11.2022 року отримав усні накази старших офіцерів на переміщення 06.11.2022 року в м. Рівне, також вказує, що наказу про зарахування до іншої військової частини не надавалося, як не надавалися і атестати та не здійснювалося ознайомлення з послужним списком. А у зв`язку з видачею військових квитків через місяць, позивач дізнався про появу в ньому нового запису про переведення до іншої військової частини. Цим рапортом позивач просив надати послужний список, роз`яснити письмово його статус, вжити заходів щодо правомірності дій старших офіцерів військової частини.

Згідно довідки військової частини НОМЕР_4 від 23.03.2023 року №278/13 інформація стосовно надання припису про вибуття військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 позивача для подальшого проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_2 у військової частини НОМЕР_4 відсутня.

Відповідно до складеного військовослужбовцями Збройних Сил України, в т.ч. позивачем, Акту про отримання документів від 28.03.2023 року, в день складання цього акту переліченим у ньому військовослужбовцям, серед яких вказано позивача, вперше був доведений зміст та текст наказу №243, виданого 06 листопада 2022 року військовою частиною НОМЕР_1 по стройовій частині, а також вперше видані витяги з цього наказу стосовно кожного військовослужбовця згідно Інструкції №170. Також стосовно кожного військовослужбовця були надані довідки військової частини НОМЕР_4 від 22-23.03.2023 року про відсутність інформації щодо надання приписів для вибуття військовослужбовцям, що також передбачено Інструкцією №170.

До суду з позовом у цій справі позивач звернувся вважаючи протиправним пункт 73 наказу військовій частині НОМЕР_1 від 06.11.2022 року №243 в частині виключення його ( ОСОБА_1 ) із списків особового складу та всіх видів забезпечення, мотивуючи оскарження цього наказу в судовому порядку порушенням відповідачем нормативно-правових актів, прав та інтересів позивача внаслідок не недотримання процедури ознайомлення з наказом, та тим, що 25.10.2022 року він здав особисту зброю та засоби захисту, і військовий квиток за усним наказом вищих офіцерів, а 06.11.2022 року з особистими речами в ешелоні під супроводом старшого офіцера відбув у м.Рівне без надання супровідних документів на переміщення, без доведення жодних наказів і поставлених задач.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд першої інстанції виходив з того, що адміністративна справа може розглянута судом не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу та в межах позовних вимог, а принцип диспозитивності покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, за вирішенням яких позивач звернувся до адміністративного суду, що узгоджується з правовим висновком Касаційного адміністративного суду, який міститься у постанові від 19.02.2019 року по справі № 824/399/17-а.

За вказаних обставин, будучи зв`язаним предметом і обсягом заявлених вимог, вирішуючи лише ті вимоги по суті спору про які заявлено позивачем, суд першої інстанції обгрунтовано не досліджував та не надав правову оцінку обставинам і відповідним доказам щодо зарахування позивача у військову частина НОМЕР_2 та у розпорядження командира цієї військової частини в зв`язку з самовільним залишенням військової частини, а також іншим фактичним обставинам, які не мають відношення до правомірності спірного наказу відповідача у зв`язку з їх незначущістю для спору по суті у цій справі.

Вирішуючи по суті спір у цій справі, суд першої інстанції правильно спирався на положення: ст.1, ч.1. ч.2. ч.14. ст.2, ч.1 ст.4, ч.13 ст.6 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 року №2232-XII (далі - Закон №2232-XII); Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1992 № 2011-ХІІ (далі - Закон № 2011-ХІІ), ст.1 Закону України «Про оборону України» від 06.12.1991 року №1932-XII (далі Закон №1932-XII); речення другого абз.9 п.4.13 Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України № 170 від 10.04.2009, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 19.05.2009 за № 438/16454 (далі Інструкція № 170); абз.2, 3 п.2 ст.8 та пп.1 п.81, п.109, абз.3-4 п.110, п.112 розділу IV, п.257 розділу ХІV Положення розділу IV Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 (далі Положення № 1153/2008); та п.3 розділу ХІІ Інструкції з організації обліку особового складу в системі Міністерства оборони України», затвердженої наказом Міністерства оборони України від 15.09.2022 № 280 (далі - Інструкція №280).

За результатом аналізу наведених норм, суд першої інстанції правильно акцентував увагу і апеляційний суд з цим погоджується, що військовослужбовець, який проходить військову службу за призовом, переміщується у зв`язку із службовою необхідністю та за станом здоров`я на нове місце військової служби без його згоди, а для доукомплектування Збройних Сил України в особливий період просування військовослужбовців по службі здійснюється без дотримання вимог пунктів 85, 87 цього Положення, і призначення військовослужбовців на рівнозначні та нижчі посади здійснюється без згоди військовослужбовців, за винятком випадків, визначених пунктом 112 цього Положення. При цьому, вибуття до нового місця служби військовослужбовця здійснюється після надходження витягу з наказу відповідного командира (начальника) військової частини про призначення, в тому числі доведеного технічними засобами передачі документованої інформації, а переміщення осіб рядового складу, сержантського та старшинського складу за наявності обґрунтованих підстав з урахуванням висновків атестування, рекомендацій їх безпосередніх і прямих начальників на підставі клопотань командирів (начальників), які порушили питання про переміщення, здійснюється між видами Збройних Сил України та військовими частинами, які підпорядковані начальникам структурних підрозділів Генерального штабу Збройних Сил України, - наказом Головнокомандувача Збройних Сил України. Крім того, військовослужбовець може бути переміщений на нове місце військової служби з однієї військової частини до іншої у випадках, визначених пунктом 82 цього Положення, а також якщо з урахуванням вчиненого правопорушення військовослужбовець, якому призначено покарання у виді службового обмеження для військовослужбовців, не може бути залишений на посаді, пов`язаній із керівництвом підлеглими особами. Зазначене переміщення здійснюється без згоди військовослужбовця. До того ж, під час мобілізації, на особливий період призначення (переміщення) військовослужбовців, які перебувають на військовій службі, відповідно до їх мобілізаційного призначення за мобілізаційним планом, здійснюються наказом командира військової частини по стройовій частині до закінчення заходів відмобілізування незалежно від номенклатури посад для призначення. Наказ по стройовій частині розробляється на всі військові частини, що формуються та мають самостійний штат, а особовий склад, який вибув із військових частин, виключається із списків особового складу військових частин у установлені строки.

Виходячи з того, що позивачем доказово не доведено, а судом в ході судового розгляду не встановлено існування жодної з передбачених п.112 Положення № 170 підстав, які б унеможливлювали призначення позивача на нову посаду без його згоди, а оскаржуваний у цій справі наказ відповідача відповідно п.110 Положення № 170 видано на підставі та задля реалізації наказу Головнокомандувача Збройних Сил України, який саме і зумовив переміщення позивача, але який є чинним та позивачем не оскаржено судом першої інстанції правильно наголошено, що спірний наказ за своїм змістом має похідний характер від наказу Головнокомандувача Збройних Сил України та забезпечує належне оформлення переміщення та здійснення обліку особового складу.

Відповідно, з огляду на чинність відповідного наказу Головнокомандувача Збройних Сил України, суд першої інстанції дійшов обґрунтовано висновку про законність процедури переміщення позивача оскаржуваним у цій справі наказом відповідача, який має похідне значення в процедурі переміщення та був виданий на виконання наказу Головнокомандувача Збройних Сил України, а тому достатніх підстав для його скасування судом не встановлено.

Посилання позивача на норми розділу ІІ Інструкції № 280 не є обґрунтованими, оскільки вказаним розділом врегульовані питання організації і ведення обліку особового складу в мирний час, окрім пункту 15, яким передбачено, що виключення із списків особового складу військової частини військовослужбовців, направлених для проходження військової служби до інших утворених відповідно до законів України військових формувань проводиться наказом по стройовій частині в такі строки: з дня вибуття, що у свою чергу передбачено пунктом 19 розділу ХІІ Інструкції № 280.

Оскільки наказом від 06.11.2022 № 243 позивача з 06.11.2022 виключено зі списків особового складу, з котлового забезпечення 07.11.2022, підстави для скасування оскаржуваного наказу відсутні.

Щодо зауважень позивача в частині процедури оформлення його переведення (доведення та оголошення спірного наказу та ін) суд першої інстанції обгрунтовано наголосив на тому, що порушення процедури прийняття рішення суб`єктом владних повноважень саме по собі може бути підставою для визнання його протиправним та скасування тільки у разі, коли таке порушення безпосередньо могло вплинути на зміст прийнятого рішення, або певні дефекти адміністративного акта можуть не пов`язуватись з його змістом, а стосуватися процедури його ухвалення. У такому разі можливі дві ситуації: внаслідок процедурного порушення такий акт суперечитиме закону (тоді акт є нікчемним), або допущене порушення не вплинуло на зміст акта (тоді наслідків для його дійсності не повинно наставати взагалі). Отже, саме по собі порушення процедури прийняття акта не повинно породжувати правових наслідків для його дійсності, крім випадків, прямо передбачених законом.

Судова колегія погоджується з обґрунтуваннями суду першої інстанції в цій частині, оскільки вимоги до процедури прийняття акта необхідно розуміти не як вимоги до самого акта, а як вимоги до суб`єктів владних повноважень, уповноважених на їх прийняття, але не кожен дефект акта робить його неправомірним, тим більш у випадках, коли йдеться про суто формальні порушення, які взагалі не впливають на його дійсність, що узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини стосовно застосування принципу «формальне порушення процедури не може мати наслідком скасування правильного по суті рішення», та з правовою позицією Касаційного адміністративного суду, висловленою у постанові від 04.08.2023 року по справі №320/9672/21 та в постанові від 20.12.2019 року по справі №820/3914/17.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводами апеляційної скарги позивача не спростовуються законні і обґрунтовані висновки суду першої інстанції, і відповідно у колегії суддів відсутні правові підстави для задоволення вимог апеляційної скарги і для скасування рішення суду першої інстанції з наведених позивачем підстав.

Керуючись ст.ст. 242, 315, 316, 319, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

П о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14 вересня 2023 року залишити без змін.

Постанова Третього апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Головуючий - суддя С.В. Сафронова

суддя А.О. Коршун

суддя Д.В. Чепурнов