Справа № 214/4504/22
Суддя: Прасолов В. М.
Дата ухвалення: 2023-11-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 214/4504/22
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

03 листопада 2023 року Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Прасолова В.М.

при секретарі Петренко К.І.

за участю позивача ОСОБА_1

за участю представника позивача Шемета І.О.

за участю відповідача - Шварцмана Шварца В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кривому Розі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до інспектора роти № 1 батальйону № 1 полку патрульної поліції в м. Кривий Ріг Управління патрульної поліції в Дніпропетровській області Департаменту патрульної поліції лейтенанта поліції Шварцмана-Шварца Вадима Олеговича про визнання протиправною та скасування постанови, закриття провадження по справі, суд, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 , який є представником позивач ОСОБА_1 , звернувся до суду з адміністративним позовом до інспектора роти № 1 батальйону № 1 полку патрульної поліції в м. Кривий Ріг Управління патрульної поліції в Дніпропетровській області Департаменту патрульної поліції лейтенанта поліції Шварцмана-Шварца В.О. (далі за текстом «інспектор»), уточнивши який просить: скасувати постанову серії ЕАР № 5829632 від 31.08.2022 року про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення у вигляді штрафу; справу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 закрити за відсутністю у його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 126 КУпАП України .

В обґрунтування позову наводить наступне. 31.08.2022 р. о 11:44 год інспектором було складено відносно нього, ОСОБА_1 постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серія ЕАР № 5829632. Зі змісту вказаної постанови вбачається, що 31.08.2022 р. о 11:44 год., він, нібито, керував транспортним засобом будучи позбавленим права керувати транспортним засобом, зафіксовано на відеореєстратор Хiomi бк475630, чим порушив п. 2.1.а ПДР керування транспортним засобом особою, позбавленої права керування транспортним засобом, чим скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 126 КУпАП України. На підставі вищевикладеного поліцейським було прийнято рішення накласти штраф у розмірі 20 400,00 грн. Отже, вказаною постановою його було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 126 КУпАП України. Вважає, що вказана постанова є протиправною, незаконною та такою, що була винесена з суттєвим порушенням норм матеріального права з огляду на наступне: 31.08.2022 р. приблизно о 11:40 він стояв біля будинку АДРЕСА_1 , де мав намір зустріти знайомого, випити каву та піти з ним на прогулянку до парку ім. Савицького. Під час очікування знайомого до будинку АДРЕСА_1 під`їхала патрульна машина та зупинилася у декількох метрах від нього. Одразу після зупинки поліцейської машини із неї вийшли двоє працівників та підійшли до нього, після чого почали вимагати надати їм посвідчення водія з метою встановлення особи. У відповідь на таку вимогу, ним було надано працівнику поліції паспорт громадянина України, оскільки будь якого іншого документу, що посвідчує особу у з собою не було. Через декілька хвили після надання документів співробітник патрульної поліції ОСОБА_3 сказав, що його було позбавлено права керування транспортним засобом за рішення суду та звинуватив у тому, що він, нібито, керував транспортним засобом декілька хвилин тому, чим скоїв правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 126 КУпАП України. Після такого звинувачення висловив співробітникам поліції свої заперечення та почав вимагати від них надання доказів вчиненого адміністративного правопорушення на підставі ст. 268 КУпАП України. На його вимогу надати зазначені докази, один із працівників поліції повідомив, що відеозапис, на якому нібито зафіксовано факт правопорушення, не відтворюється і взагалі вони «не повинні» надавати ніякі докази, оскільки вони «не суд». Після такої поведінки з боку співробітників поліції зателефонував на гарячу лінію «102» та почав вимагати прибуття моніторингової групи для фіксації порушення з боку співробітників поліції. За результатами виклику моніторингової групи за вказаною адресою прибуло декілька екіпажів патрульної поліції, які вислухавши його пояснення розпочали допомагати своєму колезі відтворити відеозапис, на якому, нібито, містяться докази правопорушення, шляхом підключення електронного носія, на якому має міститися відео, до інших відеореєстраторів. Після невдалих спроб відтворити відеозапис один із співробітників поліції звинуватив його у тому, що нібито він, перебуває у стані алкогольного чи наркотичного сп`яніння та погрожував складанням адміністративного протоколу за ст. 130 КУпАП України. Вислухавши таке звинувачення він знову почав заперечувати працівникам поліції щодо перебування його у стані сп`яніння, в результаті чого останні запропонували пройти медичний огляд на стан сп`яніння у найближчому закладі охорони здоров`я. Не дивлячись на те, що не керував транспортним засобом та не міг бути суб`єктом відповідальності за ст. 130 КУпАП України, погодився на проходження огляну на стан сп`яніння, оскільки побоювався, що відносно нього буде складено ще й протокол про адміністративне правопорушення. Так, висновком медичного огляду від 31.08.2022 р., складеним у КП «Криворізька багатопрофільна лікарня з надання психіатричної допомоги» не було встановлено у мене жодних ознак сп`яніння. Після складання вказаного висновку працівників поліції відвезли його назад до будинку АДРЕСА_1 , де за допомогою службового планшету розпочали складати відносно постанову про притягнення до адміністративної відповідальності, не маючи абсолютно ніяких доказів винуватості. Після початку так званого «розгляду справи про адміністративне правопорушення» вимагав від працівників поліції надати можливість скласти письмові пояснення щодо обставин вчиненого адміністративного правопорушення, після чого вони надали пустий бланк, на якому ним було зазначено, що ніяким транспортним засобом він не керував, а докази вчинення правопорушення у поліцейських відсутні. Оскільки після складання оскаржуваної постанови йому було надано лише її копію, а оригінал пояснень залишився у співробітників поліції, він вимушений звернутися до суду з клопотання про їх витребування разом із витребуванням відеозапису, на якому мають міститися обставини правопорушення, у вчиненні якого його звинуватили. Відповідно до ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачене адміністративну відповідальність. Частинами 1, 2 статті 126 КУпАП передбачена адміністративна відповідальність за керування транспортним засобом особою, яка не має при собі або не пред`явила для перевірки посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційного документа на транспортний засіб, а також поліса (договору) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифіката «Зелена картка»); керування транспортним засобом особою, яка не має права керування таким транспортним засобом. Відповідно до частини 5 статті 14 Закону України «Про дорожній рух» учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху. У розділі 2 ПДР України закріплено обов`язки і права водіїв механічних транспортних засобів. Відповідно до пункту 2.1 ПДР України водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, реєстраційний документ на транспортний засіб, поліс (сертифікат) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Згідно зі статтею 15 Закону України «Про дорожній рух» забороняється керування транспортними засобами особам, до яких застосовано адміністративне стягнення чи кримінальне покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, протягом строку позбавлення, а також особам, щодо яких державним виконавцем встановлено тимчасове обмеження у праві керування транспортними засобами. Відповідно до вимог статті 16 Закону України «Про дорожній рух» водій зобов`язаний мати при собі та на вимогу поліцейського, пред`являти для перевірки посвідчення водія, реєстраційний документ на транспортний засіб, а у випадках, передбачених законодавством, - страховий поліс (сертифікат) про укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відповідно до статті 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами. Відповідно до вимог ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Наполягає, що не керував ніяким транспортним засобом 31.08.2022 р., про що свідчить відсутність будь яких доказів такого керування, а суб`єктом адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 126 КУпАП України може бути лише водій механічного транспортного засобу, а не пішохід, вважає, що в його діях відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 126 КУпАП України, а складена відносно нього постанова підлягає скасуванню.

Відповідач не погодившись з вимогами позивача подав відзив на позовну заяву. В обґрунтування якого навів наступне. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно п. 4 Наказу № 1395 «Про затвердження Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі» від 07.11.2015 року передбачено, що у разі виявлення правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, розгляд якого віднесено до компетенції Національної поліції України, поліцейський виносить постанову у справі про адміністративне правопорушення без складання відповідного протоколу. Пунктом 11 частини 1 статті 23 Закону України «Про Національну поліцію» зазначено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі. Відповідно до ч.5 ст. 14 Закону України «Про дорожній рух», учасники дорожнього руху зобов`язані: знати і неухильно дотримуватись вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху. Він, інспектор підійшов до водія автомобіля, представився належним чином, запропонував йому пред`явити документи, передбачені вимогами п. 2.1. Правил дорожнього руху України, а саме: посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, реєстраційний документ на транспортний засіб та поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів на підставі п. 2 ч. 1 ст. 32 ЗУ «Про Національну поліцію» та пункту 2.4.а ПДР України. На неодноразову вимогу поліцейських, щодо пред`явлення документів водій, яким виявився ОСОБА_1 , останній надав лише паспорт громадянина України. Наголошує, що рішенням від 10.02.2020 Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області ОСОБА_1 позбавлений права керування за ч. 2 ст. 130 КУпАП, а саме позбавлений права керування транспортним засобом на строк 3 роки та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 20400 грн., у зв`язку з чим посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, обов`язкова наявність якого передбачена п. 2.1.а, п. 2.4.а ПДР України, позивач надати не може, що так само суперечить вимогам ст. 15 ЗУ «Про дорожній рух» та за що передбачена адміністративна відповідальність за ч. 4 ст. 126 КУпАП. Вказані обставини підтверджуються відеозаписом (запис додається на оптичному диску до відзиву).Статтею 40 Закону України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 № 580-VIII визначено, Поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на однострої, у/на службових транспортних засобах, у тому числі без кольорографічних схем, розпізнавальних знаків та написів, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель фото- і відеотехніку, у тому числі техніку, що працює в автоматичному режимі, технічні засоби з виявлення та/або фіксації правопорушень, радіаційних, хімічних, біологічних та ядерних загроз, а також використовувати інформацію, отриману з фото- і відеотехніки, що перебуває в чужому володінні, з метою забезпечення дотримання правил дорожнього руху. Тобто положення Закону № 580-VIII надають право поліції використовувати інформацію відеозапису в якості речового доказу наявності або відсутності факту правопорушення. Як вбачається з візуальної інформації з відеозапису під час фіксування факту порушення позивачем п. 2.1.а ПДР України відеокамера була закріплена на однострої поліцейського, що відповідає вимогам ст. 40 Закону України «Про національну поліцію». Відповідно до статті 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами. Відповідно до приписів ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі показань свідків, письмових, речових та електронних доказів, висновків експертів. З чого слідує, що показання технічного приладу, що мають функції відеозапису та рапорт співробітника блокпосту є належними та допустимим доказом в розумінні КУпАП; такі показання доводять наявність адміністративного правопорушення. Порядок дорожнього руху на території України відповідно до Закону України від 30.06.1993 року № 3353-XII "Про дорожній рух" встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 (зі змінами та доповненнями). Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством. Відповідно до п. 1.1. Правил дорожнього руху визначено, що ці Правила відповідно до Закону України "Про дорожній рух" встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України. Інші нормативні акти, що стосуються особливостей дорожнього руху (перевезення спеціальних вантажів, експлуатація транспортних засобів окремих видів, рух на закритій території тощо), повинні ґрунтуватися на вимогах цих Правил. Відповідно до частини 5 статті 14 Закону України "Про дорожній рух" учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам, виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух. Частиною 1 ст. 9 КУпАП України визначено, що адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність. Відповідно до ст. 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності. Згідно із п. 1.9 ПДР особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством. Відповідно до п. 1.3. ПДР України, ст.14 ЗУ «Про дорожній рух» учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими. Відповідно до п. 2.1.а ПДР України водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії. Відповідно до п. 2.4. ПДР України на вимогу поліцейського водій повинен зупинитися з дотриманням вимог цих Правил, а також: а) пред`явити для перевірки документи, зазначені в пункті 2.1; б) дати можливість перевірити номери агрегатів і комплектність ТЗ; в) дати можливість оглянути транспортний засіб відповідно до законодавства за наявності на те законних підстав. Частиною 10 статті 15 ЗУ «Про дорожній рух» встановлено, що забороняється керування транспортними засобами особам, до яких застосовано адміністративне стягнення чи кримінальне покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, протягом строку позбавлення, а також особам, щодо яких державним виконавцем встановлено тимчасове обмеження у праві керування транспортними засобами. Згідно з п. 11 ч. 1 ст. 23 Закону України Про Національну поліцію, поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі. Відповідно до статті 32 ЗУ «Про Національну поліцію» (зі змінами від 16.02.2021) поліцейський має право вимагати в особи пред`явлення нею документів, що посвідчують особу, та/або документів, що підтверджують відповідне право особи, у спосіб, який дає можливість поліцейському прочитати та зафіксувати дані, що містяться в документах, у таких випадках: якщо особа володіє зовнішніми ознаками, схожими на зовнішні ознаки особи, яка перебуває в розшуку, або безвісно зниклої особи; якщо існує достатньо підстав вважати, що особа вчинила або має намір вчинити правопорушення; якщо особа перебуває на території чи об`єкті із спеціальним режимом або в місці здійснення спеціального поліцейського контролю; якщо в особи є зброя, боєприпаси, наркотичні засоби та інші речі, обіг яких обмежений або заборонений, або для зберігання, використання чи перевезення яких потрібен дозвіл, якщо встановити такі права іншим чином неможливо; якщо особа перебуває в місці вчинення правопорушення або дорожньо-транспортної пригоди, іншої надзвичайної події; якщо зовнішні ознаки особи чи транспортного засобу або дії особи дають достатні підстави вважати, що особа причетна до вчинення правопорушення, транспортний засіб може бути знаряддям чи об`єктом вчинення правопорушення. Так само, стаття 16 ЗУ «Про дорожній рух» визначає обов`язки водія серед яких: мати при собі посвідчення водія, реєстраційний документ на транспортний засіб, а у випадках, передбачених законодавством, - поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страховий сертифікат "Зелена картка"), пред`явити у спосіб, який дає можливість поліцейському прочитати та зафіксувати дані, що містяться в посвідченні водія, реєстраційному документі на транспортний засіб, або пред`явити електронне посвідчення водія та електронне свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, чинний внутрішній електронний договір зазначеного виду обов`язкового страхування у візуальній формі страхового поліса (на електронному або паперовому носії, або відображення інформації про його наявність в електронному свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу), а також інші документи, передбачені законодавством; виконувати передбачені законом вимоги поліцейського, а водії військових транспортних засобів - поліцейського або посадових осіб військової інспекції безпеки дорожнього руху Військової служби правопорядку у Збройних Силах України, що даються в межах їх компетенції, передбаченої чинним законодавством, Правилами дорожнього руху та іншими нормативними актами. У випадку подання сигналу про зупинку водій зобов`язаний: а) зупинити транспортний засіб з дотриманням вимог Правил дорожнього руху; б) тримати руки в полі зору поліцейського або посадових осіб військової інспекції безпеки дорожнього руху Військової служби правопорядку у Збройних Силах України і не виходити з транспортного засобу без дозволу; на вимогу поліцейського, а водії військових транспортних засобів - поліцейського або посадових осіб військової інспекції безпеки дорожнього руху Військової служби правопорядку у Збройних Силах України пред`явити у спосіб, який дає можливість поліцейському прочитати та зафіксувати дані, що містяться в посвідченні водія відповідної категорії, реєстраційний документ на транспортний засіб, а у випадках, передбачених законодавством, - поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страховий сертифікат "Зелена картка") або пред`явити електронне посвідчення водія та електронне свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, чинний внутрішній електронний договір зазначеного виду обов`язкового страхування у візуальній формі страхового поліса (на паперовому чи електронному носії або відображення інформації про його наявність в електронному свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу), інші документи, що визначені законодавством. Відповідно до пункту 4 розділу І Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України №1395 від 07 листопада 2015 року та зареєстрованої у Міністерстві юстиції України 10 листопада 2015 року за №1408/27853 (далі - Інструкція), у разі виявлення правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, розгляд якого віднесено до компетенції Національної поліції України, поліцейський виносить постанову у справі про адміністративне правопорушення без складання відповідного протоколу. Постанова виноситься у разі виявлення адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, передбачених, зокрема, ч. 4 ст. 126 КУпАП. Згідно з пунктом 2 розділу ІІІ Інструкції, постанова у справі про адміністративні правопорушення, передбачені ч. 4 статті 126 КУпАП виноситься на місці вчинення адміністративного правопорушення. Відповідно до частини 4 статті 126 КУпАП керування транспортним засобом особою, позбавленою права керування транспортними засобами, - тягне за собою накладення штрафу в розмірі однієї тисячі двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Врахувавши ст. 222 КУпАП, ст. 278 КупАП, що до його компетенції належить розгляд адміністративної справи за порушення правил дорожнього руху, роз`яснивши права особи, яка притягається до адміністративної відповідальності: ст. ст. 268, 287-289, 307-308 КУпАП, з`ясувавши всі обставини, які підлягають з`ясуванню під час розгляду адміністративної справи (ст. 280 КУпАП), оцінив докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтувалося на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю (ст. 252 КУпАП), додержуючись вимог ст. 258 КУпАП, інструкції до наказу МВС №1395 від 07.11.2015 року «Інструкція з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі», який зареєстрований в Міністерстві юстиції України 10 листопада 2015 р. за № 1408/27853, встановивши факт вчинення адміністративного правопорушення інспектор виніс на місці зупинки транспортного засобу, відносно водія ОСОБА_1 , постанову за ч. 4 ст. 126 КУпАП. Вказує, що за результатами розгляду адміністративної справи, керуючись положеннями статей 33, 284 КУПАП, до позивача було застосовано адміністративне стягнення штраф у розмірі 20 400 грн., шляхом винесення постанови. Таким чином, відеоінформація, яка відображена на вказаному відеозаписі повністю доводить факт вчинення позивачем порушення п. 2.1.а ПДР України. Розглядаючи дану справу, співробітник патрульної поліції діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України, КУпАП та іншими нормативно-правовими актами. Вказані обставини підтверджуються відеозаписом зробленим нагрудним реєстратором патрульного (запис додається на оптичному диску). Враховуючи викладене, наведені позивачем порушення з боку працівників поліції є недоведеними та спростованими. Виходячи зі статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», яка визначає, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Згідно ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Тому слід зазначити, що Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 25.06.2020 у справі № 520/2261/19 (http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/90073897) вказала, що визначений статтею 77 КАС обов`язок відповідача - суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного частиною першою цієї ж статті обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги. Відповідно до п. 5 Розділу ІІІ Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 листопада 2015 року №1395 (далі Інструкція), поліцейський під час підготовки до розгляду справи про адміністративне правопорушення враховує наступні факти: чи належить до її компетенції розгляд цієї справи; чи правильно складено протокол (якщо складання протоколу передбачено КУпАП) та інші матеріали справи про адміністративне правопорушення; чи повідомлено належним чином осіб, які беруть участь у розгляді справи, про час і місце її розгляду (якщо справа не розглядається на місці); чи витребувано необхідні додаткові матеріали, які потрібні для вирішення справи; чи підлягають задоволенню клопотання особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілого, їх законних представників і адвоката. На підставі ст. 283 КУпАП постанова повинна містити: найменування органу (посадової особи), який виніс постанову, дату розгляду справи; відомості про особу, щодо якої розглядається справа; опис обставин, установлених при розгляді справи; зазначення нормативного акта, який передбачає відповідальність за дане адміністративне правопорушення; прийняте по справі рішення. По справі про адміністративне правопорушення виноситься одна з таких постанов: про накладення адміністративного стягнення; про застосування заходів впливу, передбачених статтею 24-1КУпАП; про закриття справи (пункт 3 Розділу ІV Інструкції). Постанова про накладання адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі(додаток, складається у письмовій формі (заповнюється відповідно до вимог пункту 8 розділу ХІІІ цієї Інструкції) або за наявності технічної можливості в електронній формі у вигляді стрічки, яка роздруковується за допомогою спеціальних технічних пристроїв, із зазначенням відомостей, що відповідають пунктам постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, наведеної у додатку 5 до цієї Інструкції. Стосовно невідповідності вимог Постанови Пленуму Верховного суду від 23.12.2005 №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» слід вказати на наступне. Вказані вимоги викладені в п. 24 Пленуму поширюються на судові постанови. Вимоги щодо постанов, які виносяться органами(посадовими особами), які є відмінними від суду, як вже було зазначено вище викладені в ст. 283 КУпАП. Більш того технічний опис постанов по справі про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху зафіксовані в неавтоматичному режимі, яка наразі оскаржується, передбачені наказом МВС №1395 від 07.11.2015 року та містять вичерпний перелік відомостей які мають міститися у наведених постановах. Згідно ст. 285 КУпАП у випадках, передбачених статтею 258 КУпАП, копія постанови у справі про адміністративне правопорушення вручається особі, щодо якої її винесено, на місці вчинення правопорушення. Наполягає, що винесена ним постанова відповідає вищезазначеним приписам: в ній зазначено посадову особу, яка винесла постанову, дату розгляду справи; місце скоєння правопорушення, відомості про особу, що скоїла правопорушення, опис обставин, установлених при розгляді справи, зазначення нормативного акту, який передбачає відповідальність за дане адміністративне правопорушення, прийняте по справі рішення. Зазначає, що позивачу було роз`яснено його права, передбачені ст. 268 КУпАП, ст. 63 Конституції України право, порядок та строки оскарження постанови згідно зі ст. 287 289 КУпАП. Вказані обставини підтверджуються відеозаписом зробленим нагрудним реєстратором патрульного (запис додається на оптичному диску). Отже ним, вищезазначені вимоги закону, як суб`єктом владних повноважень, були дотримані. Обґрунтовуючи позовну заяву позивачем було зазначено, що ним було понесено судові витрати (надання правової допомоги) в розмірі 6000 гривень. Проте з такими висновками позивача погодитись не можна. Відповідно до ст. 134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або)значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Також, відповідно до абз. 5 п. 3.1 та п. 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року (Справа N1-23/2009) конституційне право кожного на правову допомогу за своєю суттю є гарантією реалізації, захисту та охорони інших прав і свобод людини і громадянина, і в цьому полягає його соціальна значимість. Серед функцій такого права у суспільстві слід окремо виділити превентивну, яка не тільки сприяє правомірному здійсненню особою своїх прав і свобод, а й, насамперед, спрямована на попередження можливих порушень чи незаконних обмежень прав і свобод людини і громадянина з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»(далі - Закон) визначено, що договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Відповідно до частин першої та другої статті 30 Закону гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. Виходячи зі змісту положень частини третьої статті 27 Закону до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має з`ясувати склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477- IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. У справі «East/WestAllianceLimited» проти України» Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див., наприклад, рішення у справі «Ботацці проти Італії» (BottazziV. Italy) |ВП], заява № 34884/97, п. 30, ECHR 1999-V). У пункті 269 Рішення у цієї справи Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridisv.Greece), п. 55 з подальшими посиланнями). Враховуючи набрання чинності з 15 грудня 2017 року нової редакції Кодексу адміністративного судочинства України та запровадження положеннями цього Кодексу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, вбачається доцільним приведення укладених до 15 грудня 2017 року договорів у відповідність до вимог діючого Кодексу адміністративного судочинства України та доведення відображення адвокатом доходів, отриманих від незалежної професійної діяльності, як самозайнятої особи шляхом надання доказів ведення Книги обліку доходів та витрат, затвердженої наказом Міністерства доходів та сборів від 16 вересня 2013 року № 481 "Про затвердження форми Книги обліку доходів і витрат, яку ведуть фізичні особи - підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, і фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність, та Порядку її ведення", зареєстрованим у в Міністерстві юстиції України 1 жовтня 2013 р. за № 1686/24218. Розумність розміру гонорару адвоката повинна встановлюватись судом на підставі поданих стороною доказів. Інша сторона має право клопотати про неспівмірність заявлених до відшкодування витрат та доводити суду встановленими засобами доказування необхідність їх зменшення. Проте, і без такого клопотання іншої сторони, якщо заявник не доведе, що сплачений гонорар пов`язаний виключно із розглядом даної справи, суду слід залишати заяву про стягнення витрат на професійну правничу допомогу з іншої сторони без розгляду. Верховний Суд у справі № 910/4201/19 від 07 вересня 2020 р. підкреслює, що договір про надання правової допомоги та подані на підтвердження його виконання докази, повинні бути пов`язаними з розглядом конкретної судової справи. У даній справі відповідач взагалі позбавлений можливості ознайомитись з договором про надання правової допомоги та додаткової угоди до нього. Відповідно до рішення Верховного Суду № 810/3806/19 від 17.09.2019 договір про надання правової допомоги має відповідати ПАЕ, а оскільки в справі взагалі відсутній договір, то заявлена сума у розмірі 6 000 грн. не може свідчити про безумовну домовленість сторін про порядок обчислення гонорару та порядок його сплати. Враховуючи те, що витрати на правничу допомогу взагалі нічим не підтверджено, вважаємо за необхідне відмовити у задоволенні відшкодування витрат на правничу допомогу у зв`язку з фактичною їх відсутністю до аналогічного висновку дійшов і Верховний суд у справі № 821/1594/17 адміністративне провадження NaK/9901/39873/18. З наведеного слідує, що нічим не підтверджені витрати на правничу допомогу не є обов`язковими для врахування судом. Підсумовуючи наведене, можна дійти висновку, що надані до суду матеріали, не доводять факту понесення позивачем витрат на правничу допомогу за заявлені послуги взагалі і сума заявлених вимог є не спрів мірною, аналогічна правова позиція викладена у позиції Верховного Суду у справі № 915/1654/19. Отже, позивач надає суду завідомо неправдиву інформацію та намагається ввести в оману для уникнення адміністративної відповідальності за вчинене адміністративне правопорушення, спотворює дійсні обставини справи та викривлює факти на свій лад. Просить суд також не брати до уваги доводи позивача про те, що відповідач не мав доказів вчинення правопорушення, а тому неправомірно притягнув його до адміністративної відповідальності, оскільки вони не ґрунтуються на вимогах законодавчих актів та не мають відношення до обов`язку водія транспортного засобу мати при собі та пред`явити на вимогу поліцейського для перевірки документи, зокрема посвідчення водія, реєстраційний документ на транспортний засіб. Такої ж позиції дотримується Верховний Суд у постанові по справі № 127/19283/17 від 25.09.2019 в якій зазначено наступне. «Верховний Суд наголошує, право органів Національної поліції перевіряти наявність посвідчення водія, реєстраційний документ на транспортний засіб кореспондується із обов`язком водія мати при собі та на вимогу працівника поліції пред`явити такі документи. Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Позивач, подавши позов, обґрунтував свою позицію, проте жодного доказу на обґрунтування своєї позиції до суду не надав. Згідно ч. 1 ст. 33 КУпАП при накладанні стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, крім випадків накладення стягнення за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксованому в автоматичному режимі. Відповідно до ст. 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Згідно зі ст. 252 КУпАП орган (посадова особа), що розглядає справу про адміністративне правопорушення, оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю. Позивач в адміністративному позові не надав доказів того, що він не порушував правил дорожнього руху. Враховуючи, що фактично позивачем були вчинені адміністративні правопорушення, передбачені ч. 4 ст. 126 КУпАП, що підтверджується доданими до справи доказами, вважаємо, що у Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу не має підстав для задоволення позову. Таким чином, зважаючи на викладене, вважає, що постанова серії ЕАР № 5829632 від 31.08.2022 у справі про адміністративне правопорушення є обґрунтованою та законною. У рішенні по справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29.06.2007 року, Європейський суд з прав людини у складі його Великої палати (далі - Суд) постановив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі. Зазначає, що ніщо так не спонукає правопорушника до вчинення правопорушення, як усвідомлення того, що він не буде покараний за скоєне! цей афоризм часів Давньоримського права не втрачає актуальності і на сьогоднішній день.

07.12.2022 року представником позивача до суду подана заява про розподіл судових витрат, в якій останній просить стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Полку патрульної поліції в м. Кривому Розі Управління патрульної поліції в Дніпропетровської області на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу, понесені під час розгляду справи в суді першої інстанції, в загальному розмірі 6 000,00 грн.

Не погодившись з вимогою представника позивача щодо розподілу судових витрат, представник відповідача та відповідач подали до суду, кожен окремо, додаткові пояснення, аналогічні за змістом, в обґрунтування яких заначено наступне. Обґрунтовуючи позовну заяву позивачем було зазначено, що ним було понесено судові витрати (надання правової допомоги) в розмірі 6000 гривень. Проте з такими висновками позивача погодитись не можна. Відповідно до ст. 134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4)ціною позову та (або)значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Також, відповідно до абз. 5 п. 3.1 та п. 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року (Справа N1-23/2009) конституційне право кожного на правову допомогу за своєю суттю є гарантією реалізації, захисту та охорони інших прав і свобод людини і громадянина, і в цьому полягає його соціальна значимість. Серед функцій такого права у суспільстві слід окремо виділити превентивну, яка не тільки сприяє правомірному здійсненню особою своїх прав і свобод, а й, насамперед, спрямована на попередження можливих порушень чи незаконних обмежень прав і свобод людини і громадянина з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»(далі - Закон) визначено, що договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Відповідно до частин першої та другої статті 30 Закону гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. Виходячи зі змісту положень частини третьої статті 27 Закону до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має з`ясувати склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477- IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. У справі «East/WestAllianceLimited» проти України» Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див., наприклад, рішення у справі «Ботацці проти Італії» (BottazziV. Italy) |ВП], заява № 34884/97, п. 30, ECHR 1999-V). У пункті 269 Рішення у цієї справи Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridisv.Greece), п. 55 з подальшими посиланнями). Враховуючи набрання чинності з 15 грудня 2017 року нової редакції Кодексу адміністративного судочинства України та запровадження положеннями цього Кодексу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, вбачається доцільним приведення укладених до 15 грудня 2017 року договорів у відповідність до вимог діючого Кодексу адміністративного судочинства України та доведення відображення адвокатом доходів, отриманих від незалежної професійної діяльності, як самозайнятої особи шляхом надання доказів ведення Книги обліку доходів та витрат, затвердженої наказом Міністерства доходів та сборів від 16 вересня 2013 року № 481 "Про затвердження форми Книги обліку доходів і витрат, яку ведуть фізичні особи - підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, і фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність, та Порядку її ведення", зареєстрованим у в Міністерстві юстиції України 1 жовтня 2013 р. за № 1686/24218. Розумність розміру гонорару адвоката повинна встановлюватись судом на підставі поданих стороною доказів. Інша сторона має право клопотати про не співмірність заявлених до відшкодування витрат та доводити суду встановленими засобами доказування необхідність їх зменшення. Проте, і без такого клопотання іншої сторони, якщо заявник не доведе, що сплачений гонорар пов`язаний виключно із розглядом даної справи, суду слід залишати заяву про стягнення витрат на професійну правничу допомогу з іншої сторони без розгляду. Верховний Суд у справі № 910/4201/19 від 07 вересня 2020 р. підкреслює, що договір про надання правової допомоги та подані на підтвердження його виконання докази, повинні бути пов`язаними з розглядом конкретної судової справи. Відповідно до рішення Верховного Суду № 810/3806/19 від 17.09.2019 договір про надання правової допомоги має відповідати ПАЕ, а оскільки в справі взагалі відсутній договір, то заявлена сума у розмірі 6000 грн. не може свідчити про безумовну домовленість сторін про порядок обчислення гонорару та порядок його сплати. Вважаємо за необхідне відмовити у задоволенні відшкодування витрат на правничу допомогу у зв`язку з фактичною їх відсутністю до аналогічного висновку дійшов і Верховний суд у справі № 821/1594/17 адміністративне провадження NaK/9901/39873/18. З наведеного слідує, що нічим не підтверджені витрати на правничу допомогу не є обов`язковими для врахування судом. Підсумовуючи наведене, можна дійти висновку, що надані до суду матеріали, не доводять факту понесення позивачем витрат на правничу допомогу за заявлені послуги взагалі і сума заявлених вимог є не спрів мірною, аналогічна правова позиція викладена у позиції Верховного Суду у справі № 915/1654/19.

23.05.2023 року позивач подав до суду додаткові пояснення по адміністративній справі, в обґрунтування яких зазначає наступне. На судовому засіданні по вищезазначеній справі, яке відбувалось «04» травня 2023 року о 15 год. 00 хв., йому було поставлено запитання щодо того, чи належить йому транспортний засіб, який зображено на долученому до справи відеоматеріалі «IMG_1822». Не дивлячись на його стверджувальну відповідь в рамках судового засідання, переглянувши повторно відеоматеріали дома, він дійшов до висновку, що не може ідентифікувати автомобіль, який зовні схожий на його та зображено на даному відео з 08:39:47 по 08:39:51. О 08:40:29 він перебував будинку АДРЕСА_1 та очікував свого знайомого, що відображено на відеоматеріалі «IMG_1823» та поряд з ним знаходився транспортний засіб, який належить йому, що також чітко відображено на відео. Отож відповідно до переглянутого ним відеоматеріалу «IMG18228», він не може встановити чи його транспортний засіб було зафіксовано під час руху з 08:39:47 08:39:51. Відповідно до ст. 44 КАС України учасники справи мають право подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, а виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів.

В судовому засіданні 05.04.2023 року, представник позивача просив позов задовольнити, при цьому зазначив, що факт вчинення правопорушення не підтверджений.

В судовому засіданні 05.04.2023 року позивач позов підтримав, при цьому зазначив, що він дійсно був позбавлений права керування транспортним засобом, він не керував автомобілем, автомобілем керував його товариш ОСОБА_4 .

В судовому засідання 05.04.2023 року відповідач інспектор Шварцман-Шварц В.О., заперечував проти задоволення позову, при цьому зазначив, що доказом правопорушення є відеофіксація. На відеозаписі зафіксовано факт керування автомобілем. Вони бачили, як він відходить від автомобіля. В телеграм-каналі існує чат, у якому накопичуються дані про правопорушників та автомобілі. Цей телеграм канал закритий для всіх користувачів, крім працівників поліції. Перед чергуванням вони переглядають чат, тому номерний знак автомобіля він запам`ятав. Позивачу надавалось відео для ознайомлення. Він відстежив , що ОСОБА_1 був позбавлений права керування на підставі бази. ОСОБА_1 дійсно казав, що йому потрібен адвокат. Вони рухались з боку Інгульця по пр. Південному. На зустріч їхав автомобіль «ВАЗ».

В судовому засіданні 04.05.2023 року позивач надав наступні пояснення. В той день він не керував автомобілем. Автомобіль належить його цивільній дружині, яка проживає за адресою: АДРЕСА_2 . Оскільки він позбавлений права керування транспортним засобом, то автомобілем користується за допомогою водія ОСОБА_4 . В той день автомобілем керував ОСОБА_4 , перед тим як підійшли поліцейські, автомобіль стояв на узбіччі, приблизно 10 15 хвилин. Про те, що йому потрібен захисник, він почав говорити через хвилин 40, це було на місці, коли поліція встановила його особу.

В судовому засіданні 16.06.2023 року, в якості свідка була допитана ОСОБА_5 , яка показала наступне. Позивача ОСОБА_1 знає, він її цивільний чоловік, з яким вона проживає близько трьох років. На місці події вона не була. ОСОБА_1 зателефонував їй та сказав, що на нього складають протокол про адміністративне правопорушення за керування автомобілем, але автомобілем він не керував. Раніше автомобілем користувався її син, на даний час автомобілем ніхто не користується. Автомобіль знаходиться в гаражі. В той день вона передала ключі ОСОБА_4 і він сів за кермо, щоб відвезти ОСОБА_1 на зустріч з іншим товаришем. Після того як ОСОБА_1 позбавили права керування транспортним засобом, він автомобілем не користувався. Коли ОСОБА_4 сідав за кермо автомобіля, від нього був запах алкоголю. Вона дала ключі людині, від якої був запах, тому що не була впевнена, що він нетверезий. Питання ОСОБА_4 тверезий він чи ні, вона не задавала. В автомобіль за кермо сів ОСОБА_4 , він був одягнутий в штани та футболку, тобто в домашньому одязі.

Позивач в судове засідання 03.11.2023 року не з`явився, подав до суду заяву, згідно якої просить справу розглядати за його відсутності. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить задовольнити позов з підстав викладених в позові.

Відповідач в судове засідання 03.11.2023 року не з`явився, подав заяву, згідно якої просить справу розглядати за його відсутності, позов не визнає, зі своїми поясненнями згоден, доповнень не має.

Під час розгляду справи безпосередньо досліджені наступні письмові докази: постанова (а.с. 4), висновок (а.с. 5), довідка (а.с. 34), постанова (а.с. 35), диск (а.с. 38).

В судовому засіданні також було оглянуто диск:

- на файлі з позначкою «2mp4», який розпочинається о 09.08. год. та закінчується о 09.22 год., зафіксовано зображення позивача, який спілкується з поліцейським, поряд з ним перебуває особа, яка одягнута в спеціальний, забруднений одяг. О 09.12. год. під`їжджає ще один поліцейський автомобіль. Позивач спілкується з ними вимагає надати докази. О 09.17 год. позивач каже, що не має посвідчення, відходить, розмовляє по телефону, та каже, що він стояв та не керував автомобілем.

- на файлі з позначкою «3mp4», який розпочинається о 09.22 год. зафіксовано зображення позивача, який сперечається з поліцейським, відходить та розмовляє з іншим чоловіком. Цей чоловік підходить до поліцейських, просить надати докази, що водій керував автомобілем.

-на файлі з позначкою «1822mp4», зафіксовано зображення, як на зустріч оператору їде автомобіль.

Відповідно до ст. 73 КАС України, суд вважає належними доказами: постанову (а.с. 4), зміст записів на диску (а.с. 38), так як вони стосуються винесення постанови про притягнення позивача до адміністративної відповідальності.

Відповідно до ст. 73 КАС України, суд вважає належним доказом показання свідка ОСОБА_5 , так як вони стосуються обставини, яка підлягає доказуванню, а саме особи, яка керувала автомобілем.

Згідно ст. 74 КАС України, суд вважає пояснення позивача, пояснення відповідача, показання зазначеного свідка, постанову (а.с. 9), висновок (а.с. 5), довідку (а.с. 34), постанову (а.с. 35), записи на диску (а.с. 38), допустимими доказами, так як вони отримані судом без порушення вимог закону.

Постанову (а.с. 9), висновок (а.с. 5), довідку (а.с. 34), постанову (а.с. 35), записи на диску (а.с. 38), суд вважає достовірними доказами.

Оцінюючи з точки зору достовірності показання свідка ОСОБА_5 , беру до уваги, що її показання про те, як був одягнутий чоловік, який керував автомобілем та одяг людини, яка зображена на відео поряд з автомобілем та позивачем, суттєво відрізняються. Крім того, її показання, що вона дозволила керувати автомобілем особі з ознаками сп`яніння, є нелогічними. Тому ці показання суд вважає надуманими, недостовірними. Мотивом таких неправдивих показань, суд вважає бажання свідка сприяти уникненню позивачем, з який вона разом проживає, відповідальності.

Пояснення позивача про те, що він не керував автомобілем, суд вважає недостовірними, наданими з метою уникнення відповідальності. При цьому суд бере до уваги, що позивач не надав суду відомостей про особу, на яку посилається, а саме її адресу, клопотань про виклик цієї особи не заявляв.

На підставі ст. 76 КАС України, оцінивши безпосередньо, всебічно, повно та об`єктивно досліджені у судовому засіданні докази, суд вважає їх достатніми для встановлення наступних обставин. При цьому суд керується вимогами ст.77 ч.2 КАС України, відповідно до якої в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, обов`язок доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Інгулецьким районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, винесена постанова від 10.02.2020 року, в якій його було визнано винуватим ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 130 КУпАП та застосовано до нього адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 20 400,00 грн., з позбавленням права керування транспортними засобами строком на три роки (а.с. 34, 35).

31 серпня 2022 року позивач керував автомобілем «ВАЗ», реєстраційний номер НОМЕР_1 . Вказані обставини встановлені поясненнями відповідача, які узгоджуються зі змістом відеозаписів, і не спростовуються будь-якими вагомими, достовірними доказами.

31 серпня 2022 року об 11.44 год. відповідачем винесено постанову про накладення адміністративного стягнення серії ЕАР № 5829632 у виді штрафу в розмірі 20400,00 грн. відносно позивача. 31 серпня 2022 року приблизно о 08.29 год. в м. Кривий Ріг по пр. Південний, водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом, будучи позбавленим права керування, чим порушив п. 2.1а ПДР України.

При вирішенні справи, суд застосовує норми права, які передбачені Конституцією України, КУпАП, «Правилами дорожнього руху», затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10 жовтня 2001 року (далі за текстом «Правила»).

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 283 КУпАП, постанова по справі про адміністративне правопорушення, повинна містити викладення обставин, установлених при розгляді справи. У відповідності до ст.245 КУпАП завданням провадження в справах про адміністративне правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин, вирішення її в точній відповідності до закону.

Як встановлено ст. 280 КУпАП, при розгляді справи про адміністративне правопорушення орган (посадова особа) повинні з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення.

Судом встановлено, що 31.08.2022 року о 08.29 год., відповідачем складено та винесено постанову про накладення адміністративного стягнення серії ЕАР № 5829632 у виді штрафу в розмірі 20400, 00 грн. відносно позивача (а.с. 4).

Як вбачається з позову, ОСОБА_1 вказує на безпідставність накладення на нього адміністративного стягнення та вважає постанову, складену відповідачем, протиправною. Єдиною підставою щодо незаконності постанови, позивач зазначає те, що не керував автомобілем.

За приписами ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати, у тому числі, чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Статтею 251 КУпАП передбачено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Отже, особа, яка уповноважена розглядати справу про адміністративне правопорушення зобов`язана, по-перше, встановити склад правопорушення, яким згідно ст. 9 Кодексу України про адміністративні правопорушення протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність, по-друге, дослідити докази та оцінити їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю (стаття 252 КУпАП).

Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду від 23.12.2005 р. № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» встановлено, що зміст постанови має відповідати вимогам, передбаченим ст. ст. 283, 284 КУпАП. Зокрема, вона повинна містити інформацію про місце вчинення адміністративного правопорушення та докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення.

Згідно із ст. 283 КУпАП постанова повинна містити: найменування органу (посадової особи), який виніс постанову, дату розгляду справи; відомості про особу, щодо якої розглядається справа; опис обставин, установлених при розгляді справи; зазначення нормативного акта, який передбачає відповідальність за дане адміністративне правопорушення; прийняте по справі рішення.

Відповідно до частини 4 статті 126 КУпАП, керування транспортним засобом особою, позбавленою права керування транспортними засобами, тягне за собою накладення штрафу в розмірі однієї тисячі двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Постанова по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, крім даних, визначених частиною другою цієї статті, повинна містити відомості про: дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення; транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак); технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис; розмір штрафу та порядок його сплати; правові наслідки невиконання адміністративного стягнення та порядок його оскарження; відривну квитанцію із зазначенням реквізитів та можливих способів оплати адміністративного стягнення у вигляді штрафу.

Судом встановлено, що зміст постанови відповідає вимогам ст. 283 КУпАП.

Доводи позивача щодо того, що він не керував транспортним засобом на час його зупинки, повністю спростовуються належними та достовірними доказами, дослідженими судом, а саме відеозаписом подій, які передують складанню постанови про притягнення до відповідальності позивача за ст.126 ч.4 КУпАП.

У своєму позові позивач не посилається на будь-які докази, які б підтверджували ту обставину, що він не керував автомобілем, таких доказів у судовому засіданні не добуто.

Тому ці доводи позивача, суд вважає необґрунтованими і не бере їх до уваги.

Суд вважає, що та обставина, що при винесенні постанови був відсутній захисник, не впливає на законність винесеної постанови, оскільки позивач не обґрунтовує свої позовні вимоги цією обставиною, а судом не встановлено, що поліцейські перешкоджали йому запросити захисника.

Стягнення відповідачем накладено в межах санкції ч.4 ст. 126 КУпАП.

Суд приходить до переконання, що відповідач при винесенні постанови про адміністративне правопорушення дотримувався вимог, передбачених чинним законодавством та вважає, що постанова відповідачем винесена на законних підставах, судом не встановлено порушень при винесені постанови.

Вислухавши учасників, дослідивши письмові докази, суд на підставі ст.9 КАС України, відповідно до якої розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, у межах позовних вимог, вважає, що позов задоволенню не підлягає.

Як передбачено ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Суд прийшов до переконання, що позов не підлягає задоволенню, а тому відсутні підстави доля стягнення на користь позивача понесених ним витрат по сплаті судового збору та правової допомоги.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст.126, 251, 252, 280 КУпАП, ст. ст. 5, 6, 77, 241-246, 262, 286КУпАП, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 , ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ) до інспектора роти № 1 батальйону № 1 полку патрульної поліції в м. Кривий Ріг Управління патрульної поліції в Дніпропетровській області Департаменту патрульної поліції лейтенанта поліції Шварцмана-Шварца Вадима Олеговича (м. Кривий Ріг, вул. Волгоградська, 11) про визнання протиправною та скасування постанови, закриття провадження по справі відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Третього апеляційного адміністративного суду протягом 10-ти днів з дня його складення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Суддя В.М. Прасолов