Справа № 300/5786/23
Суддя: Микитин Н.М.
Дата ухвалення: 2023-12-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"12" грудня 2023 р. справа № 300/5786/23
м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський окружний адміністративний суд в складі судді Микитин Н.М., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання дій протиправними та зобов`язання до вчинення дій, -
ВСТАНОВИВ:
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 30.08.2023 відкрито провадження в даній адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження, в якій містяться відомості про порядок і строк подання відзиву на позов, відповіді на відзив, заперечення.
ГУ ПФУ в Івано-Франківській області скористалось правом на подання відзиву на позовну заяву, який надійшов на адресу суду 15.09.2023. Щодо заявлених позовних вимог представник заперечив, зазначивши, що згідно з поданими документами на дату звернення 11.08.2023 вислуга років позивача, яка враховується для призначення пенсії становить 23 роки 6 місяців 22 дні, враховано по 30.06.2023 у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів 20 років 0 місяців 22 дні. До вислуги років не враховано: половина строку навчання з 01.09.1995 по 03.07.1998 у Коломийському коледжі права і бізнесу, оскільки за нормами статті 86 Закону України "Про прокуратуру" зараховується половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах денної форми навчання або на юридичних факультетах вищих навчальних закладів денної форми навчання та період з 03.12.1999 по 09.06.2003 на посаді директора Тлумацького районного Центру соціальних служб для молоді, оскільки позивач поєднувала роботу з навчанням, юридичну освіту ступеня бакалавра, отримала 12.07.2002, що також суперечить п.6 ст. 86 Закону 1697-VII згідно якого до вислуги років що дає право на пенсію згідно з цією статтею, зараховується час роботи на посадах державних службовців, які обіймають особи з вищою юридичною освітою. В зв`язку із наведеним просить суд в задоволенні позову відмовити.
21.09.2022 на адресу суду від позивача надійшла відповідь на відзив, у якій зазначено, що освітньо-кваліфікаційний рівень освіти, одержаний нею у липні 1998 році «молодшого спеціаліста», з урахуванням вимог підпункту 4 пункту 2 розділу XV "Прикінцевих та Перехідних положення" Закону № 1556-VII прирівнюється до освітньо-професійного ступеня "молодшого бакалавра", який в свою чергу відповідно до статті 5 даного Закону є освітнім ступенем, що здобувається на початковому рівні (короткому циклі) вищої освіти. Відтак, отримавши у липні 1998 року диплом молодшого спеціаліста позивач набула всі права встановлені для особи з вищою освітою. Таким чином, доводи відповідачів, викладені у відзивах на позов є безпідставними, а позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню.
Суд, на підставі положення частини 8 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України, розглянувши матеріали адміністративної справи, дослідивши і оцінивши докази, якими сторони обґрунтовують позовні вимоги та заперечують проти позову, встановив наступне.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , згідно заяви від 11.08.2023 звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області із заявою про призначення пенсії за вислугою років відповідно до вимог статті 86 Закону України "Про прокуратуру" №1697-V11 від 14.10.2014 та пакетом документів, на підтвердження вислуги років, яка дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону України "Про прокуратуру" (а.с.11).
Після реєстрації заяви та сканування копій наданих документів засобами програмного забезпечення, органом, що розглядає заяву, згідно принципу екстериторіальності було визначено Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області.
Рішенням від 18.08.2023 № 95 ГУ ПФУ в Рівненській області відмовило ОСОБА_1 в призначенні пенсії за вислугою років відповідно до вимог статті 86 Закону України "Про прокуратуру" №1697-V11 від 14.10.2014, через відсутність на день звернення вислуги років, передбаченої частиною 6 названої статті, не менше 25 років. В цьому ж рішенні зазначено, що згідно з поданими документами, на дату звернення 11.08.2023 вислуга років заявниці становить 23 роки 6 місяців 29 днів зараховано по 30.06.2023, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів 20 років 0 місяців 22 дні.

Вважаючи вищенаведену відмову відповідача протиправною позивач звернулася до суду з відповідними позовними вимогами.

Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склались між сторонами, суд зазначає наступне.

У відповідності до вимог пункту 3 частини 1 статті 244 Кодексу адміністративного судочинства України, визначаючи яку правову норму слід застосувати до спірних правовідносин суд керується нормами Законів та підзаконних нормативно-правових актів в тій редакції, яка чинна на момент виникнення чи дії конкретної події, обставини і врегулювання відповідних правовідносин.

Статтею 46 Конституцій України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Згідно з Європейською соціальною хартією (переглянута) від 03 травня 1996 року, що ратифікована Законом України від 14 вересня 2006 року №137-V та набрала чинності для України з 01 лютого 2007 року, кожна особа похилого віку має право на соціальний захист (пункт 23 частини І).

Закон України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року №1697-VII (Далі - Закон №1697-VII), визначає правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України.

Статтею 86 Закону №1697-VII визначено підстави та порядок призначення пенсії за вислугу років.

Відповідно до вказаної норми, прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше, зокрема, з 1 жовтня 2020 року і пізніше - 25 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 15 років.

Таким чином, для набуття права на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку станом на 11.08.2023, тобто на час звернення позивача із заявою про призначення пенсії, стаж позивача мав становити - 25 років, у тому числі стаж роботи на посадах прокурорів не менше 15 років.

Суд зазначає, що згідно рішення від 18.08.2023 № 95 ГУ ПФУ в Рівненській області відмовило ОСОБА_1 в призначенні пенсії за вислугою років відповідно до вимог статті 86 Закону України "Про прокуратуру" №1697-V11 від 14.10.2014, через відсутність на день звернення вислуги років, передбаченої частішого 6 названої статті, не менше 25 років. В цьому ж рішенні зазначено, що згідно з поданими документами, на дату звернення 11.08.2023 вислуга років заявниці становить 23 роки 6 місяців 29 днів зараховано по 30.06.2023, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів 20 років 0 місяців 22 дні.

Відтак, спірним у даній справі є вислуга років позивача, адже відповідачі вказують про її недостатність (менше 25 років), зазначаючи про наявність лише 23 роки 06 місяці 29 днів вислуги, оскільки, при обрахуванні стажу ОСОБА_1 , не зараховано до вислуги років яка, дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону України "Про прокуратуру", половину періоду навчання з 01.09.1995 до 03.07.1998 в Коломийському коледжі права та бізнесу, період роботи на посаді директора Тлумацького районного Центру соціальних служб для молоді з 03.12.1999 по 09.06.2003.

Досліджуючи висновки відповідачів, які стали причиною у відмові позивачу у зарахуванні спірних періодів до вислуги років яка, дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону України "Про прокуратуру", суд зазначає наступне.

За частиною 1 статті 46 Закону України "Про прокуратуру" від 05.11.1991 №1789-ХІІ , прокурорами і слідчими можуть призначатися громадяни України, які мають вищу юридичну освіту, необхідні ділові і моральні якості.

Відповідно до частини 1 статті 27 Закону № 1697-VII, прокурором місцевої прокуратури може бути призначений громадянин України, який має вищу юридичну освіту, стаж роботи в галузі права не менше двох років та володіє державною мовою.

Частиною 6 статті 86 Закону №1697-VII передбачено, що до вислуги років, що дає право на пенсію згідно з цією статтею, зараховується час роботи на посадах прокурорів (в тому числі адміністративних) органів прокуратури, стажистами, на посадах помічників і старших помічників прокурорів; слідчими, суддями; на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ, податкової міліції, кримінально-виконавчої служби, офіцерського складу Збройних Сил України, Служби безпеки України, інших утворених відповідно до законодавства України військових формувань, на посадах державних службовців, які обіймають особи з вищою юридичною освітою; у науково-навчальних закладах Офісу Генерального прокурора працівникам, яким до набрання чинності цим законом було присвоєно класні чини (працівникам військової прокуратури - відповідні військові звання), у тому числі час наукової та викладацької роботи в інших науково-навчальних закладах, якщо вони мали науковий ступінь чи вчене звання; на адміністративних та викладацьких посадах, посадах наукових працівників у Тренінговому центрі прокурорів України; на виборних посадах у державних органах, на посадах в інших організаціях, якщо працівники, яким до набрання чинності цим Законом було присвоєно класні чини (працівникам військової прокуратури - відповідні військові звання), були направлені туди, а потім повернулися в органи прокуратури; військова служба, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах денної форми навчання або на юридичних факультетах вищих навчальних закладів денної форми навчання; відпустка по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, якщо така відпустка надавалася.

Аналіз вказаних норм свідчить, що на пенсійне забезпечення за вислугу років у відповідності до Закону, мають громадяни України, які поряд з іншими підставами здобули і мають вищу юридичну освіту, пропрацювали на посадах прокурорів і слідчих встановлений для цього Законом час або виконували роботу, співмірну з роботою на прокурорських посадах, чи займалися діяльністю, необхідною для того, щоб обійняти посаду прокурора чи слідчого, зокрема, навчалися у вищому юридичному навчальному закладі і здобули освіту, що за рівнем відповідає вищій юридичній освіті.

Таким чином, відповідно, посади державних службовців, які обіймають особи з вищою юридичною освітою та половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах денної форми навчання або на юридичних факультетах вищих навчальних закладів денної форми навчання зараховуються до вислуги років.

Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 , в період з 01.09.1995 до 03.07.1998 навчалась в Коломийському коледжі права і бізнесу за спеціальністю "правознавство", після закінчення якого 03.07.1998 видано диплом серії НОМЕР_1 молодшого спеціаліста за кваліфікацією "юрист" (а.с.16-17).

Диплом серії НОМЕР_2 про повну вищу освіту за спеціальністю "правознавство" за кваліфікацією юрист ОСОБА_1 , отримала 12.02.2002 (а.с.12-13).

Крім того, відповідно до трудової книжки, серії НОМЕР_3 в період з 03.12.1999 по 09.06.2003 позивач працювала на посаді директора Тлумацького районного Центру соціальних служб для молоді, а з 10.06.2003 і станом на час звернення до пенсійного органу про призначення пенсії за вислугу років (11.08.2023) - в органах прокуратури (а.с.18-20).

Суд зазначає, що згідно статті 43 Закону України "Про освіту" від 23.05.1991 №1060-XII (в редакції на період навчання позивача в коледжі), вищими закладами освіти є: технікум (училище), коледж, інститут, консерваторія, академія, університет та інші. Відповідно до статусу вищих закладів освіти встановлено чотири рівні акредитації: перший рівень - технікум, училище, інші прирівняні до них вищі заклади освіти; другий рівень - коледж, інші прирівняні до нього вищі заклади освіти; третій і четвертий рівні (залежно від наслідків акредитації) - інститут, консерваторія, академія, університет. Вищі заклади освіти здійснюють підготовку фахівців за такими освітньо-кваліфікаційними рівнями: молодший спеціаліст - забезпечують технікуми, училища, інші вищі заклади освіти першого рівня акредитації; бакалавр - забезпечують коледжі, інші вищі заклади освіти другого рівня акредитації; спеціаліст, магістр - забезпечують вищі заклади освіти третього і четвертого рівнів акредитації. Вищі заклади освіти певного рівня акредитації можуть здійснювати підготовку фахівців за освітньо-кваліфікаційними рівнями, які забезпечують заклади освіти нижчого рівня акредитації. Вищі заклади освіти у встановленому порядку можуть створювати різні типи навчально-науково-виробничих комплексів, об`єднань, центрів, інститутів, філій, коледжів, ліцеїв, гімназій.

Статтею 17 Закону України "Про освіту" від 05.09.2017 року №2145-VIII (в редакції на час розглядуваних правовідносин) передбачено, що метою вищої освіти є здобуття особою високого рівня наукових та/або творчих мистецьких, професійних і загальних компетентностей, необхідних для діяльності за певною спеціальністю чи в певній галузі знань. Вища освіта здобувається на основі повної загальної середньої освіти. Рівні, ступені вищої освіти, порядок, умови, форми та особливості її здобуття визначаються спеціальним законом.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 5 Закону України від 1 липня 2014 року № 1556-VII "Про вищу освіту", підготовка фахівців з вищою освітою здійснюється за відповідними освітньо-професійними, освітньо-науковими, науковими програмами на таких рівнях вищої освіти: початковий рівень (короткий цикл) вищої освіти; перший (бакалаврський) рівень; другий (магістерський) рівень; третій (освітньо-науковий) рівень; науковий рівень. Здобуття вищої освіти на кожному рівні вищої освіти передбачає успішне виконання особою відповідної освітньої (освітньо-професійної чи освітньо-наукової) або наукової програми, що є підставою для присудження відповідного ступеня вищої освіти: 1) молодший бакалавр; 2) бакалавр; 3) магістр; 4) доктор філософії; 5) доктор наук.

Аналізуючи вищезазначені норми права, що регулюють відносини у галузі навчання, виховання, професійної, наукової, загальнокультурної підготовки громадян України, можна дійти висновку, що словосполучення навчання у вищих юридичних навчальних закладах денної форми навчання зазначене в частині 6 статті 86 Закону № 1697-VII, слід розуміти, як цілеспрямовану пізнавальну діяльність людини з отримання знань, умінь та навичок у таких закладах вищої освіти, які спроможні їх надати. За змістом, обсягом та рівнем набуті знання та фахова підготовка мають відповідати поняттю вища освіта, зокрема й поняттю вища юридична освіта, за якої громадянин може обійняти посаду прокурора і слідчого або посаду державного службовця, для зайняття якої вимагається така освіта.

Разом з тим, має враховуватися тільки час навчання, затрачений на здобуття вищої юридичної освіти, за наявності якої громадянин може (міг) обійняти прокурорську посаду чи посаду слідчого прокуратури.

Відтак, суд звертає увагу, що в розумінні частини 6 статті 86 Закону № 1697-VII, до стажу роботи, який дає право на пенсійне забезпечення за вислугу років, належить зараховувати половину строку навчання в тих вищих юридичних навчальних закладах, які за змістом, обсягом та рівнем знань забезпечують надання вищої освіти. Навчання в юридичному коледжі не відноситься до такого процесу отримання знань, оскільки цей заклад не забезпечує надання знань та фахової підготовки, що відповідає рівню вищої юридичної освіти.

При цьому, суд також звертає увагу, що згідно статті 17 Закону України "Про освіту" вища освіта здобувається на основі повної загальної середньої освіти.

Однак, позивачем не надано суду жодного доказу, що рівень освіти, здобутий позивачем у період з 1995-1998 роки молодшого спеціаліста за кваліфікацією "юрист", на основі повної загальної середньої освіти.

Крім того, на переконання суду обґрунтування позивача, що відповідно до ч.4 п.2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про вищу освіту" від 01.07.2014 №1556-VII "після набрання чинності цим Законом диплом про вищу освіту за освітньо-кваліфікаційним рівнем молодшого спеціаліста (початкова вища освіта) прирівнюється до диплома про вищу освіту за освітньо-професійним ступенем молодшого бакалавра" є безпідставним, оскільки цією нормою права врегульовано питання дипломів про вищу освіту за освітньо-кваліфікаційним рівнем молодшого спеціаліста та за освітньо-професійним ступенем молодшого бакалавра. І вказана норма не може підтверджувати, що отриманий позивачем диплом молодшого спеціаліста серії НОМЕР_4 від 03.07.1998, виданий Коломийським коледжем права та бізнесу, є дипломом про здобуття вищої освіти.

Наведені положення правового регулювання спірних правовідносин і встановлені фактичні обставини справи дають підстави дійти висновку, що навчання позивача з 01.09.1995 до 03.07.1998 в Коломийському коледжі права та бізнесу за спеціальністю "правознавство" не зараховується до спеціального стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугу років, оскільки, незважаючи на те, що за законом цей заклад відносився до вищих навчальних закладів, він не належав до таких, після навчання в яких особа у відповідності до вимог Закону №1697-VI може працювати в органах прокуратури.

Крім того, згідно пункту 3 частини 6 статті 86 Закону №1697-VII до вислуги років, що дає право на пенсію згідно з цією статтею, зараховується час роботи на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ, податкової міліції, кримінально-виконавчої служби, офіцерського складу Збройних Сил України, Служби безпеки України, інших утворених відповідно до законодавства України військових формувань, на посадах державних службовців, які обіймають особи з вищою юридичною освітою.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 14 березня 2017 року (справа № 344/11838/14-а) до спеціального стажу, що дає право на пенсію за вислугу років, не може зараховуватися трудова діяльність на посаді державного службовця, кваліфікаційні умови якої (посади) не вимагали від особи, яка її обіймала, вищої юридичної освіти, а особа, яка фактично її обіймала, такої освіти не мала; чи коли через якийсь час на підставі нормативного регулювання такі умови до згаданої посади були запроваджені, а особа, яка продовжувала її обіймати, здобула вищу юридичну освіту; або містить такі умови, але особа, яка обіймала посаду державного службовця, не мала відповідної освіти чи мала спеціальну, гуманітарну чи іншу вищу освіту, але не юридичну, тощо.

Відтак, оскільки ОСОБА_1 з 03.12.1999 по 09.06.2003 працювала на посаді директора Тлумацького районного Центру соціальних служб для молоді, але не мала вищої юридичної освіти, згідно якої може працювати в органах прокуратури, то відповідач, зробив обґрунтований висновок про відмову у зарахуванні спірного періоду роботи до вислуги років, яка дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону України "Про прокуратуру".

Враховуючи наведені обставити, суд дійшов висновку, що Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області при прийняті рішення від 18.08.2023 № 95 діяло в межах своїх повноважень і відповідно до закону, оскільки у позивача відсутній необхідний стаж для призначення пенсії за вислугу років і правові підстави для визнання протиправним та скасування рішення про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за вислугу років відсутні, а тому позивачу у задоволенні позову необхідно відмовити.

Решта доводів та аргументів учасників справи не мають значення для вирішення спору по суті, не спростовують встановлених судом обставин у спірних правовідносинах та викладених висновків суду.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставах, в межах та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

Згідно з частини 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Суд також враховує частину 2 статті 2 КАС України, відповідно до приписів якої у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до вимог статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Тобто, ці норми одночасно покладають обов`язок на сторін доводити суду обґрунтованість своїх тверджень або заперечень.

Належних і достатніх доказів, які б спростовували доводи відповідача, позивач під час розгляду справи не надав.

Враховуючи вищевикладене, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України, суд дійшов висновку, що у спірних правовідносинах відповідачі діяли з дотриманням вимог частини 2 статті 2 КАС України, а тому позовні вимоги є необґрунтованими, а позов таким що не підлягає до задоволення.

Оскільки в задоволенні позову відмовлено, згідно приписів статті 139 КАСУ підстави для стягнення судових витрат з відповідача у суду відсутні.

На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 , АДРЕСА_1 );

відповідачі: Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (, вул. Січових Стрільців, 15, м. Івано-Франківськ, 76018);

Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (, вул. Борисенка Олександра, 7, м. Рівне, Рівненська область, 33028).

Суддя Микитин Н.М.