Справа № 280/8758/23
Суддя: Мінаєва Катерина Володимирівна
Дата ухвалення: 2023-12-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2023 року Справа № 280/8758/23 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Мінаєвої К.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі позивач) до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області (далі відповідач 1), Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (далі відповідач 2), в якій позивач просить суд:

1) визнати протиправним та скасувати рішення відповідача 1 № 34799/03-16 від 25.08.2023 щодо відмови позивачу у призначенні пенсії за віком;

2) зобов`язати відповідача 1 зарахувати позивачу до стажу, що дає право на призначення пенсії за віком відповідно до ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» період роботи за трудовою книжкою від 28.07.1977 (без номера) з 18.11.1985 року по 06.07.1992 рік, за трудовою книжкою колгоспника № НОМЕР_1 від 12.05.1984 року з 1981 року по 1985 роки, періоду роботи з 18.11.1985 року по 06.07.1992 рік, з 01.09.2000 року по 05.09.2000 року;

3) зобов`язати відповідача 2 виплачувати позивачу пенсію за віком відповідно до ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з дня звернення з 17.08.2023 року.

Крім того, просить стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача 1 на користь позивача сплачений судовий збір.

Позовна заява та додатки до неї сформовані в підсистемі «Електронний суд» та подані у формі електронного документа представником позивача адвокатом Левицькою Ю.В., яка діє на підставі ордеру серії АР №1144779 від 17.10.2023.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області із заявою про призначення пенсії за віком у відповідності до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». За результатами розгляду заяви Головним управлінням Пенсійного фонду України у Київській області прийнято рішення про відмову у задоволенні заяви через відсутність необхідного страхового стажу. Так, відповідачем 1 за наданими позивачем документами не зараховано період роботи за трудовою книжкою з 18.11.1985 по 06.07.1992 (дата звільнення не відповідає даті наказу про звільнення), за трудовою книжкою колгоспника з 1981 по 1985 роки (виправлено дату народження). Період з 01.09.2000 по 05.09.2000 за даними індивідуальних відомостей про застраховану особу форми ОК 5 не можливо зарахувати, оскільки це доплата після звільнення. Дії відповідача 1 щодо незарахування відповідних періодів роботи позивач вважає протиправними та такими, що порушують його конституційне право на належне соціальне забезпечення, через що вважає належним способом захисту порушеного права зарахувати вказані періоди та виплачувати пенсію за віком. Просить позов задовольнити у повному обсязі.

Ухвалою від 23.10.2023 суд відкрив провадження у справі та призначив її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення та виклику сторін у відповідності до положень статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України); витребувано від Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області належним чином засвідчену копію пенсійної справи ОСОБА_1 та інші докази, на підставі яких прийнято оскаржуване рішення.

07.11.2023 від Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області надійшов відзив на позовну заяву (вх.№ 49278), в якому представник відповідача 2 зазначає, що Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області не вчиняло жодних протиправних дій чи бездіяльності стосовно непризначення пенсії. Вказує, що позивачка не долучила до справи ніяких уточнюючих довідок, тому немає підстав для зарахування певних періодів роботи до стажу. Таким чином, дії відповідача не суперечать чинному законодавству України, тому, підстави для задоволення вимог позивача повністю відсутні.

14.11.2023 надійшла відповідь на відзив (вх.№50322), в якій представник позивача зазначає, що спірні періоди роботи, які не зараховано до стажу позивача, підтверджуються записами трудової книжки. При цьому згідно з довідкою від 05.06.2020 заявниця мала право на пенсію з 12.08.2023. Зауважує, що наявність у трудовій книжці зазначених у спірному рішенні недоліків не є такими, що можуть мати наслідком порушення конституційного права позивача на пенсійне забезпечення. Вказує, що незгода позивача з відмовою відповідача 1 у призначенні пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» зумовила звернення до суду з цим позовом, водночас відповідач 2 помилково зазначає, що він ніяким чином не впливає на прийняте оскаржуване рішення, оскільки, рішення приймав саме відповідач 1 в межах своєї компетенції.

20.11.2023 від Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області надійшов відзив на позовну заяву (вх.№51617), в якому представник відповідача 1 зазначає, що рішенням було відмовлено в призначенні пенсії у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу. Вказує, що страховий стаж з 01.01.2004 обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а до 31.12.2003 на підставі таких документів, як трудова книжка, довідки про періоди роботи, свідоцтва про народження дітей, військовий квиток, диплом про навчання. Разом з тим, уточнюючих довідок позивачем не надано. Просить суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, суд встановив такі обставини.

Позивач, ОСОБА_1 , відповідно до паспорту громадянина України НОМЕР_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.19-21).

17.08.2023 позивач звернувся до Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області із заявою про призначення пенсії за віком, що підтверджується розпискою-повідомленням. Відповідно до вказаної розписки-повідомлення від 17.08.2023 позивач до заяви долучив, зокрема, диплом (свідоцтво, атестат) про навчання № НОМЕР_3 , заяву про виплату пенсії або грошової допомоги з відкриттям рахунка, пам`ятка пенсіонера, свідоцтво про народження дитини НОМЕР_4 , 11-ЖС № НОМЕР_5 , свідоцтво про шлюб НОМЕР_6 , трудова книжка або документи про стаж (28.07.1977), трудова книжка або документи про стаж (12.05.1984).

У трудовій книжці колгоспника позивача № НОМЕР_1 (дата заповнення 12.05.1984) наявні записи про те, що ОСОБА_2 у 1981 році вступила до колгоспу «Зоря Комунізму» та розпочала свою трудову діяльність з 1984 року, працювала дояркою до 1985 року.

За змістом трудової книжки (дата заповнення 28.07.1977 року) ОСОБА_3 ( ОСОБА_4 ) у спірний період:

18.11.1985 - прийнята робочою на склад № 3 магазину № 113 (наказ № 195 від 18.11.1985);

19.08.1991 переведена вантажником магазину № 113 (наказ № 86 від 19.08.1991);

16.03.1992 - переведена вантажником магазину № 116 (наказ № 34 від 29.04.1992);

06.07.1992 - звільнена за ст. 36 КзПП УРСР (у зв`язку з переведенням у ГТКП «Черешенка») (наказ № 105 від 02.12.1992).

За принципом екстериторіальності заяву позивача про призначення пенсії було розглянуто Головним управлінням Пенсійного фонду України у Київській області та прийнято рішення про відмову в призначенні пенсії від 25.08.2023 № 34799/03-16. Відповідно до частини 2 статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» право на призначення пенсії мають особи, які досягли пенсійного віку, за наявності страхового стажу за період з 01.01.2023 по 31.12.2023 від 20 до 30 років. Страховий стаж особи становить 13 років 08 місяців 27 днів. За доданими документами до страхового стажу не зараховані періоди: за трудовою книжкою від 28.07.1977 (без номера) з 18.11.1985 по 06.07.1992, оскільки дата звільнення не відповідає даті наказу на звільнення (02.12.1992); за трудовою книжкою колгоспника № НОМЕР_1 від 12.05.1984 з 1981 по 1985 роки, оскільки виправлено дату народження. Для підтвердження періоду з 18.11.1985 по 06.07.1992 необхідно надати уточнюючу довідку, видану підприємством, на якому працювала заявниця на підставі первинних документів за періоди роботи. Для підтвердження періоду роботи в колгоспі необхідно надати довідку про період роботи, кількість відпрацьованих трудоднів та встановлений колгоспом мінімум. Додатково повідомлено про те, що період з 01.09.2000 по 05.09.2000 за даними індивідуальних відомостей про застраховану особу форми ОК-5 не можливо зарахувати, оскільки це доплата після звільнення. Вирішено відмовити в призначенні пенсії за віком відповідно до частини 2 статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», оскільки заявник не набув необхідного страхового стажу. Право на пенсійну виплату відсутнє. На обліку в територіальних органах Пенсійного фонду України не перебуває та пенсію не отримує.

Не погодившись з рішенням відповідача 1 щодо відмови позивачу у призначенні пенсії за віком, позивач звернувся з цим адміністративним позовом до суду.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Згідно зі статтею 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також, у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Пункт 6 частини першої статті 92 Конституції України передбачає, що основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг визначає Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV від 09.07.2003 (далі - Закон №1058-IV).

Стаття 1 Закону № 1058-IV передбачає, що пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Відповідно до частини першої статті 8 Закону № 1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Відповідно до частин першої, другої, четвертої статті 24 Закону № 1058-IV страховий стаж - це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Згідно із статтею 26 Закону №1058-IV, особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу, зокрема: з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років.

Закон № 1058-ІV набрав чинності 01.01.2004. До цього моменту пенсійні відносини врегульовувалися Законом України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-ХІІ (далі - Закон № 1788-ХІІ).

Слід зазначити, що Закон № 1788-XII відповідно до Конституції України гарантує всім непрацездатним громадянам України право на матеріальне забезпечення за рахунок суспільних фондів споживання шляхом надання трудових і соціальних пенсій.

Згідно з пунктом «а» статті 3 Закону № 1788-XII право на трудову пенсію мають особи, зайняті суспільно корисною працею, при додержанні інших умов, передбачених цим Законом, зокрема: особи, які працюють на підприємствах, в установах, організаціях, кооперативах (у тому числі за угодами цивільно-правового характеру), незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, або є членами колгоспів та інших кооперативів, за умови сплати підприємствами та організаціями страхових внесків до Пенсійного фонду України.

Відповідно до статті 56 Закону України № 1788-ХІІ, до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв. При обчисленні стажу роботи в колгоспі за період після 1965 року, якщо член колгоспу не виконував без поважних причин встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві, враховується час роботи за фактичною тривалістю.

Аналіз вказаної норми вказує, що для зарахування до страхового стажу періоду роботи та членства у колгоспі визначено певні умови та порядок. Так, за період після 1965 року, якщо член колгоспу не виконував без поважних причин встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві, то враховується час роботи за фактичною тривалістю, якщо ж виконував встановлений мінімум трудової участі або не виконував з поважних причин, то зараховується весь період роботи.

Відповідно до статті 62 Закону № 1788-ХІІ, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

12.08.1993 постановою Кабінету Міністрів України № 637 затверджено Порядок підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі - Порядок № 637), пунктами 1 та 3 якого передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - персоніфікований облік), є трудова книжка.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній стаж роботи встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

За відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Проте, якщо у трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження наявного трудового стажу приймаються додаткові докази, зазначені у пункті 3 Порядку № 637

Порядок ведення трудових книжок колгоспників врегульований Основними положеннями про порядок видачі та ведення трудових книжок колгоспників, які затверджені постановою Ради Міністрів СРСР від 21.04.1975 за № 310 (далі Положення №310).

Відповідно до пунктів 1, 2 Положень №310, трудова книжка колгоспника є основним документом про трудову діяльність членів колгоспів. Трудові книжки ведуться на всіх членів колгоспу з моменту їх вступу в члени колгоспу.

До трудової книжки колгоспника, зокрема, заносяться: відомості про колгоспника: прізвище, ім`я, по батькові, дата народження, освіта, професія, спеціальність; відомості про роботу: призначення на роботу, переведення на іншу роботу, закінчення роботи; відомості про трудову участь: прийнятий в колгоспі річний мінімум трудової участі в громадському господарстві, його виконання (пункт 5 Положень №310).

Згідно з пунктом 6 Положень №310, всі записи в трудовій книжці засвідчуються у всіх розділах за час роботи в колгоспі підписом голови колгоспу або спеціально уповноваженої правлінням колгоспу особи та печаткою.

Відповідно до пункту 8 Положень №310, трудові книжки зберігаються в правлінні колгоспу як бланки суворої звітності, а при припиненні членства в колгоспі видаються їх власникам на руки.

Отже, виходячи з наведеного можна дійти висновку про те, що трудова діяльність членів колгоспів підтверджується трудовою книжкою колгоспника встановленого взірця, що є основним документом про трудову діяльність членів колгоспів, та до якої вносяться відомості, зокрема про прийом на роботу, переведення на іншу посаду, звільнення з роботи, а також трудову участь у громадському господарстві (встановлений у колгоспі річний мінімум трудової участі в громадському господарстві, виконання річного мінімуму трудової участі, причини невиконання встановленого мінімум трудової участі).

У трудовій книжці колгоспника позивача наявні записи про те, що ОСОБА_2 у 1981 році вступила до колгоспу « ІНФОРМАЦІЯ_2 » та працювала дояркою до 1985 року.

Разом з тим, суд звертає увагу, що на с. 2-3 трудової книжки колгоспника зазначені відроблені людинодні та встановлені мінімуми трудоднів (або людиноднів за рік). При цьому, відповідачем 1 не зазначено обґрунтованих підстав для витребування у позивача довідки з виробленими вихододнями та встановленим мінімумом.

Таким чином суд дійшов висновку, що з наданої позивачем при зверненні до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії за віком трудової книжки колгоспника можна встановити встановлений мінімум трудової участі та кількість відпрацьованих вихододнів позивача за період роботи в колгоспах з 1981 року по 1985 рік, а відтак у позивача відсутня необхідність для надання відповідачеві уточнюючої довідки про встановлений мінімум трудової участі та відпрацьовані вихододні.

Крім того, необхідно зазначити, що не всі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 06.03.2018 під час розгляду справи в аналогічних правовідносинах № 754/14898/15-а

Також суд звертає увагу, що працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства, а тому вказані обставини не можуть бути підставою для позбавлення позивача конституційного права на соціальний захист в частині призначення пенсії за віком. Вказана позиція суду узгоджується із висновками Верховного Суду в постанові від 06.04.2022 у справі № 607/7638/17.

Посилання пенсійного органу на необхідність надання позивачем уточнюючої довідки про період роботи, кількість відпрацьованих трудоднів та встановлений колгоспом мінімум у колгоспі «Зоря Комунізму» суд до уваги не приймає, оскільки записи трудової книжки позивача є чіткими, зрозумілими та не підлягають подвійному тлумаченню, що свідчить про наявність підстав для зарахування до стажу ОСОБА_2 періоду її роботи з 1981 року по 1985 рік.

Щодо незарахування до страхового стажу періоду роботи з 18.11.1985 по 06.07.1992, суд зазначає наступне.

З наданої трудової книжки (дата заповнення 28.07.1977) встановлено, що позивач у вказаний період: 18.11.1985 - прийнята робочою на склад № 3 магазину № 113; 19.08.1991 переведена вантажником магазину № 113; 16.03.1992 - переведена вантажником магазину № 116; 06.07.1992 - звільнена за ст. 36 КзПП УРСР (у зв`язку з переведенням у ГТКП «Черешенка»).

Разом з тим, з оскаржуваного рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області слідує, що період роботи з 18.11.1985 по 06.07.1992 до страхового стажу не зараховано, оскільки дата звільнення не відповідає даті наказу на звільнення (02.12.1992), у зв`язку з чим є необхідність надати уточнюючу довідку, видану підприємством, на якому працювала заявниця на підставі первинних документів за періоди роботи.

На момент внесення у трудову книжку позивача записів була чинна Інструкція про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах, організаціях, затверджена постановою Держкомпраці СРСР по праці і соціальних питаннях від 20.06.1974 №162 (далі - Інструкція №162).

Підпунктом 1.1. Інструкції №162 встановлено, що трудова книжка є основним документом трудової діяльності робочих і службовців.

Відповідно до пункту 1 Постанови Ради Міністрів СРСР та ВЦСПС «Про трудові книжки робітників і службовців» від 06.09.1973 №656, що була чинна на момент внесення у трудову книжку позивача записів, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність робітників і службовців. Трудові книжки ведуться на всіх робітників і службовців державних, кооперативних і громадських підприємств, установ і організацій, які працювали понад 5 днів, у тому числі на сезонних і тимчасових працівників, а також на позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню.

Згідно з підпунктом 2.11 Інструкції №162, першу сторінку (титульний аркуш) трудової книжки підписує особа, відповідальна за видачу трудових книжок, і після того ставиться печатка підприємства (або печатка відділу кадрів), на якому вперше заповнювалася трудова книжка, переведення працівника на іншу постійну роботу на тому ж підприємстві оформлюється в такому ж порядку, як і прийом на роботу.

Відповідно до підпункту 2.3 Інструкції №162, усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагородження і заохочення вносяться адміністрацією підприємства після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого терміну, а при звільнені - в день звільнень повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Підпунктом 4.1 Інструкції №162 передбачено, що при звільненні робітника чи службовця всі записи про роботу, нагородження та заохочення, внесені в трудову книжку за час роботи на даному підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженої ним особи і печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.

Аналіз вказаних нормативно-правових актів дає підстави для висновку про те, що законодавцем покладено обов`язок ведення трудових книжок на адміністрацію підприємств. Відтак, не належне ведення трудової книжки не може позбавити особу права на включення періодів роботи до страхового стажу і на отримання пенсії з його врахуванням.

Крім того, відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, тому недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а отже, й не може впливати на її особисті права.

Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією, викладеною Верховним Судом у постанові від 06.02.2018 по справі № 677/277/17.

Суд звертає увагу, що відповідач не зарахував зазначений період роботи пославшись на формальні неточності у записах трудової книжки, а саме: невідповідність дати звільнення даті наказу про звільнення. Однак, позивач не може і не повинен нести відповідальність за заповнення трудової книжки, оскільки запис у трудову книжку вносився відповідальним працівником підприємства, де працював позивач.

Слід наголосити, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть мати підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу.

Суд вважає, що право позивача на встановлені законом гарантії не може бути поставлене в залежність від якості виконання обов`язків працівником, відповідальним за порядок ведення трудової книжки. На особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці.

Окрім того, суд відзначає, що у справі № 229/3431/16-а (постанова від 12.12.2019) Верховний Суд дійшов висновку про безпідставність доводів скаржника, оскільки обставини, які підлягали встановленню судами у даній справі і доказуванню, значно віддалені у часі, при цьому враховуючи ступінь вини позивача (її відсутність) неможливості надати повний об`єм необхідних для реалізації його прав документів та повноти записів у наявних підтверджуючих страховий стаж документах з огляду на те, що обов`язок належного оформлення таких документів покладається не на працівника, а на роботодавця чи інших уповноважених осіб.

Така правова позиція викладена і в постанові Верховного Суду від 25.04.2019 у справі № 159/4178/16-а.

Також суд бере до уваги, що позивач вжив усіх можливих заходів для підтвердження свого трудового стажу. Так, позивачем було подано запит до архівного управління Запорізької міської ради щодо надходження на зберігання документів «Магазину № 113, Магазину № 116» та Державного комунального підприємства «Урожай», проте довідками від 01.09.2023 № 04-25/Б-1519 та від 22.09.2023 № 04-21/Б-150 повідомлено про ненадходження вказаних документів, у зв`язку з чим відсутня можливість надати відомості про стаж та нарахування заробітної платну на ОСОБА_1 .

Також слід зазначити, що відповідно до частини третьої статті 44 Закону № 1058-IV органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. На такі перевірки не поширюється дія положень законодавства про здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.

Згідно з частиною першою статті 101 Закону № 1788-XII що призначають пенсії, мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі.

Відповідно до підпункту 2 пункту 6 Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також про об`єднані управління, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 22.12.2014 №28-2, Управління Фонду має право отримувати безоплатно в установленому законодавством порядку від державних органів та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій усіх форм власності і від фізичних осіб підприємців відомості про нарахування, обчислення і сплату страхових внесків, а також інші відомості, необхідні для здійснення покладених на управління Фонду завдань.

Відтак, враховуючи вищенаведене, у випадку виникнення сумнівів щодо достовірності поданих особою документів відповідач наділений правом звернення до державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій з метою отримання інформації, необхідної для здійснення їхньої діяльності. Однак, ГУ ПФУ у Київській області таким правом не скористалося.

При цьому, у постановах від 20.02.2018 у справі №234/13910/17, від 07.03.2018 у справі № 233/2084/17, від 25.04.2019 у справі № 336/6112/16-а, від 31.10.2019 у справі № 688/4170/16-а, від 24.06.2021 у справі № 758/15648/15-а Верховний Суд дійшов висновку про те, що надання уточнюючої довідки підприємства, установи або організації необхідне лише у двох випадках: за відсутності трудової книжки як такої, або необхідних записів у ній, які визначають право на пільгове пенсійне забезпечення.

Таким чином, позивач має право на зарахування періоду роботи з 18.11.1985 по 06.07.1992 до страхового стажу.

Щодо періоду з 01.09.2000 по 05.09.2000 в оскаржуваному рішенні зазначено, що вказаний період за даними індивідуальних відомостей про застраховану особу форми ОК-5 неможливо зарахувати, оскільки це доплата після звільнення.

Разом з тим, судом встановлено, що до заяви про призначення пенсії позивач долучив диплом (свідоцтво, атестат) про навчання № НОМЕР_3 , заяву про виплату пенсії або грошової допомоги з відкриттям рахунка, пам`ятка пенсіонера, свідоцтво про народження дитини НОМЕР_4 , 11-ЖС № НОМЕР_5 , свідоцтво про шлюб НОМЕР_6 , трудова книжка або документи про стаж (28.07.1977), трудова книжка або документи про стаж (12.05.1984). Трудовою книжкою позивача підтверджується трудова діяльність ОСОБА_1 у період з 1977 року по 1996 рік. У позовній заяві зауважено, що більше позивач не працювала.

З урахуванням наведеного суд зазначає, що наданими до суду доказами (долучених документів до заяви позивача про призначення пенсії за віком та матеріалів пенсійної справи) не підтверджується факт сплати позивачем страхових внесків у період з 01.09.2000 по 05.09.2000, тому відсутні підстави для зарахування вказаного періоду до страхового стажу особи. Подібна правова позиція узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 14.02.2023 у справі №263/9178/17.

Таким чином, суд дійшов висновку, що відповідач 1, Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області, приймаючи рішення, не зарахувавши до стажу роботи періоди згідно записів трудової книжки позивача, не врахував всіх обставин, які мають значення для прийняття вказаного рішення, з огляду на що воно є необґрунтованим, отже рішення від 25.08.2023 № 34799/03-16 підлягає скасуванню. Крім того, суд вважає, що належним способом захисту порушеного права є зобов`язання відповідача зарахувати до стажу позивача з 1981 по 1985 роки за трудовою книжкою колгоспника № НОМЕР_1 від 12.05.1984 та з 18.11.1985 по 06.07.1992 за трудовою книжкою від 28.07.1977 (без номера).

Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідача 2 виплачувати позивачу пенсію за віком відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з дня звернення з 17.08.2023, суд зауважує наступне.

У спірних правовідносинах повноваження щодо призначення позивачу пенсії були делеговані Головному управлінню Пенсійного фонду України у Київській області, проте обов`язок нарахування та виплати пенсії, у випадку її призначення залишається у територіального органу Пенсійного фонду України за місцем проживання пенсіонера, тобто у Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області.

Тобто, нарахування та виплата пенсії повинна проводитись Головним управлінням Пенсійного фонду України в Запорізькій області після отримання від Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області рішення про призначення пенсії та матеріалів пенсійної справи.

Отже, позовні вимоги в частині зобов`язання виплачувати позивачу пенсію, оскільки пенсійний орган ще не ухвалював рішення про призначення пенсії на виконання цього рішення суду у цій справі, а тому відсутні підстави вважати, що права позивача у зазначеній частині будуть порушені. Оскільки судовому захисту підлягають порушені права чи інтереси особи, а не ті, що можливо/ймовірно будуть порушені у майбутньому, у задоволенні цих позовних вимог слід відмовити, як передчасних.

За приписами частини другої статті 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Надаючи правову оцінку обраного позивачем способу захисту шляхом зобов`язання відповідача вчинити дії, варто зважати на його ефективність з точки зору Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Законом від 17.07.1997 № 475/97-ВР кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У пункті 145 рішення від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. The United Kingdom) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Так, «ефективний засіб правого захисту» у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Крім того, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею Конвенції повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі Афанасьєв проти України від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Водночас Згідно з частиною четвертою статті 245 КАС України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У рішеннях по справах «Клас та інші проти Німеччини», «Фадєєва проти Росії», «Єрузалем проти Австрії» Європейський суд з прав людини зазначив, що суд не повинен підміняти думку національних органів будь-якою своєю думкою. Згідно Рекомендації Комітету Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями, визначеними статтею 2 КАС України.

Завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади не допускає надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішень.

Виходячи зі змісту положень КАС України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

В контексті наведеного суд звертає увагу на те, що період, який підлягає зарахуванню до пільгового стажу роботи, визначає підприємство та зазначається в довідці. Повноваження щодо призначення пільгової пенсії особі відноситься до виключної компетенції органів Пенсійного фонду України, а тому суд не може втручатися в його дискреційні повноваження та визначати період, який слід враховувати при обчисленні пенсії позивачу.

У постанові від 26.09.2023 у справі № 420/5833/19 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду зауважив, що дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує останнього вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні. Натомість, застосування такого способу захисту прав, свобод та інтересів позивача як зобов`язання суб`єкта владних повноважень прийняти конкретне рішення, є правильним тоді, коли останній розглянув клопотання заявника та прийняв рішення, яким відмовив у його задоволенні.

З урахуванням наведеного, можна зробити висновок, що у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками розгляду звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єктом звернення дотримано усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення.

Якщо ж таким суб`єктом владних повноважень на момент прийняття рішення не перевірено дотримання суб`єктом звернення усіх визначених законом умов або при прийнятті такого рішення суб`єкт владних повноважень дійсно має дискреційні повноваження, то суд повинен зобов`язати його прийняти рішення з урахуванням оцінки суду

Враховуючи викладене, задля ефективного захисту прав і свобод позивача, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог, самостійно обравши спосіб захисту, який відповідає об`єкту порушеного права та у спірних правовідносинах є достатнім, необхідним та ефективним, а саме зобов`язати відповідача 1 повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії на пільгових умовах та прийняти рішення по суті заяви з урахуванням правової оцінки, наданої судом у цьому рішенні.

Частинами першою, другою статті 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Відповідно до положень статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи положення частин першої, другої статті 77, 90 КАС України, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд вважає, що заявлені позовні вимоги знайшли своє підтвердження матеріалами справи, є обґрунтованими, а надані сторонами письмові докази є належними та достатніми для постановлення судового рішення про часткове задоволення адміністративного позову.

Квитанцією від 18.10.2023 № 7074-2330-6339-5311 підтверджується сплата позивачем судового збору у розмірі 1073,60 грн (а.с.12). За таких обставин, враховуючи вимоги статті 139 КАС України, судові витрати на оплату судового збору в розмірі 1073,60 грн підлягають стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача 1, як суб`єкта владних повноважень, яким прийнято оскаржуване рішення.

Керуючись статтями 2, 5, 72, 77, 139, 241, 243-246, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області від 25.08.2023 № 34799/03-16 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком відповідно до частини другої статті 26 Закону України від 09.07.2003 №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи з 1981 по 1985 роки за трудовою книжкою колгоспника № НОМЕР_1 від 12.05.1984 та з 18.11.1985 по 06.07.1992 за трудовою книжкою від 28.07.1977.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 17.08.2023 про призначення пенсії за віком з урахуванням правової оцінки, наданої судом у цьому рішенні.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 1073,60 грн (одна тисяча сімдесят три гривні 60 копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Третього апеляційного адміністративного суду.

Повне найменування сторін:

Позивач ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідач 1 Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області, місцезнаходження: вул. Саєнка Андрія, буд. 10, м. Фастів, Київська область, 08500; .

Відповідач 2 Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, місцезнаходження: пр.Соборний, буд.158-Б, м.Запоріжжя, 69057; .

Рішення у повному обсязі складено та підписано 11.12.2023.

Суддя К.В.Мінаєва