Справа № 400/4063/20
Суддя: Брагар В. С.
Дата ухвалення: 2023-12-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 грудня 2023 р. № 400/4063/20
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд, у складі судді Брагар В. С., розглянув в письмовому провадженні за правилами загального позовного провадження адміністративну

за позовом:Головного управління ДПС у Миколаївській області, вул. Лягіна, 6, м. Миколаїв, 54001,
до відповідача:ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 ,
про:стягнення податкового боргу в сумі 1 120 958,70 грн,
Головне управління ДПС у Миколаївській області (далі податковий орган, позивач у справі за первісним позовом) 22 вересня 2020 року звернулося до адміністративного суду з позовом до ОСОБА_1 (далі відповідач у справі за первісним позовом) про стягнення в дохід Держави податкового боргу в сумі 1 120 958,70 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в порушення статті 67 Конституції України та підпункту 16.1.4 пункту 16.1 статті 16 Податкового кодексу України, відповідач (за первісним позовом) не сплатила у визначений пунктом 57.3 статті 57 цього кодексу строк узгоджені суми податкового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб та з військового збору. Наявність податкової заборгованості первісний позивач доводить податковими повідомленнями-рішеннями від 29 грудня 2018 року № 5 про визначення суми податкового зобов`язання за 2017 рік з податку на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування (надалі-податок на доходи) - 699 272,09 грн та застосування штрафу в сумі 174 818,02 грн, № 5 про визначення суми податкового зобов`язання за 2017 рік з військового збору 52 272,67 грн та застосування штрафу в сумі 14568,17 грн. Крім того, до складу податкового боргу включено пеню, нараховану на підставі підпункту 129.1.2 пункту 129.1 статті 129 Податкового кодексу України (в сумах 160 641 грн та 13 386,75 грн відповідно). У якості доказу податкового боргу податковий орган надав до суду податкову вимогу від 19 лютого 2019 року № 2402-50 на суму податкового боргу 1121 128,70 грн (станом на 18 лютого 2019 року). Вказана заборгованість у добровільному порядку відповідачем не сплачена, що є підставою для звернення до суду з позовом щодо її стягнення.

ОСОБА_1 19 листопада 2020 року звернулася із зустрічним позовом до Управління про визнання протиправними та скасування Рішень, покликаючись на те, що нарахування податкових зобов`язань в зв`язку з прощенням (анулюванням) кредитором боргу є законним, якщо додаткове благо не є різницею, що виникла в результаті зміни вартості іноземної валюти, в якій було видано кредит.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 17 червня 2021 року, первісний позов Головного управління ДПС у Миколаївській області задоволений частково, внаслідок чого стягнуто з первісного відповідача в дохід держави податковий борг в сумі 946 930,95 грн. У задоволенні решти вимог первісного позову відмовлено.

Цим же судовим рішенням відмовлено у задоволенні зустрічного позову.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 18 травня 2022 року, задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_1 (відповідача за первісним позовом, позивача за зустрічним), скасовано рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 17 червня 2021 року, ухвалено у справі №400/4063/20 нову постанову, якою відмовлено в задоволенні адміністративного позову Головного управління ДПС у Миколаївській області про стягнення податкового боргу в сумі 1 120 958,70 грн., а зустрічний позов ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Миколаївській області задоволено.

Постановою Верховного суду від 31.01.2023 рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 17.06.2021 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 15.05.2022 року скасувано, а справу №400/4063/20 направлено на новий розгляд до Миколаївського окружного адміністративного суду.

Згідно Протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу №400/4063/20 розподілено до розгляду судді Брагарю В.С.

Ухвалою від 22.02.2023 року справу прийнято до свого провадження за правилами загального позовного провадження.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні в них фактичні дані, суд, -

ВСТАНОВИВ:

На підставі поданих ОСОБА_1 документів, 21.06.2007 ОСОБА_1 і Закрите акціонерне товариство «ОТП Банк» уклали кредитний договір № ML-007/107/2007, відповідно до якого ОСОБА_1 отримала кредит в сумі 174546 швейцарських франків на купівлю нерухомого майна, який мала повернути не пізніше 21.05.2032.

28.05.2010 ТОВ «ОТП Факторинг Україна» і ПАТ «ОТП Банк» уклали договір купівлі-продажу за 135 543 963,97 грн кредитного портфелю (права вимоги до боржників (їх поручителів) щодо сплати загальної суми заборгованості боржників за кредитними договорами, яка включає суму основного боргу, проценти, нараховані на суму такого боргу, та будь-які штрафні санкції (у разі їх наявності)). Перелік кредитних договорів мав бути зазначений у Додатку 1 до договору.

До копії сторінок договору купівлі-продажу кредитного портфелю ОСОБА_1 додала копію «Витягу з Додатку 1 до Договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 28 травня 2010 року», в якому вказано, що загальна сума боргу ОСОБА_1 за кредитним договором 172358,7 швейцарських франків, загальна сума процентів 31960,88 швейцарських франків, загальна сума основного боргу та процентів у валюті кредитного договору 204 319,58.

Відповідно до поданих Управлінням документів, в Державному реєстрі фізичних осіб платників податків ДФС України про суми виплачених доходів станом на 22.06.2018 містилась інформація про факт отримання ОСОБА_1 у 3-му кварталі 2017 року від ТОВ «ОТП Факторинг Україна» додаткового блага в сумі 21 074 277,35 грн.

Будь-який дохід від ТОВ «ОТП Факторинг Україна» ОСОБА_1 не задекларувала.

12.09.2018 Управління надіслало ОСОБА_1 повідомлення про запрошення платника податків до контролюючого органу з питання подання декларації про майновий стан і доходи, отримані у 2017 році як додаткове благо. Це повідомлення не було вручено адресату і було повернуто поштовою службою до Управління в зв`язку із закінченням встановленого строку зберігання.

Листом від 03.10.2018 (на запит Управління від 17.09.2018) ТОВ «ОТП Факторинг Україна» повідомило про укладення 30.08.2017 ним із ОСОБА_1 «Угоди про врегулювання боргу до Кредитного договору № ML-007/107/2007 від 21.06.2007 р.» (надалі Угода) і про подання ТОВ «ОТП Факторинг Україна» (як податковим агентом) відповідної звітності з сумою нарахованого на користь ОСОБА_1 доходу.

Згідно з Угодою, кредитор здійснює анулювання (прощення) боргу в розмірі 21 074 277,85 грн, з яких 3 884 844,86 грн - залишок заборгованості, решта проценти та пеня. Відповідно до пункту 3.4 Угоди, ОСОБА_1 підтвердила отримання від кредитора повідомлення про необхідність відображення суми прощеного боргу у річній податковій декларації.

З 12.11.2018 по 14.11.2018 посадова особа Управління провела документальну позапланову перевірку ОСОБА_1 з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати до бюджету податку на доходи фізичних осіб, військового збору від одержання доходу у вигляді анульованої суми кредитної заборгованості за період з 01.01.2017 по 31.12.2017, результати якої оформила актом від 21.11.2018 № 2813/14-29-13-05-07/ НОМЕР_1 .

Відповідно до висновків Акта, ОСОБА_1 порушила підпункти 16.1.2, 16.1.3 пункту 16.1 статті 16, підпункт 49.18.4 пункту 49.18 статті 49, пункт 176.1 статті 176, пункт 179.1 статті 179 Податкового кодексу України - не подала податкову декларацію про майновий стан і доходи за період з 01.01.2017 по 31.12.2017; підпункт 163.1.1 пункту 163.1 статті 163, підпункт 164.2.17 пункту 164.2 статті 164, пункт 167.1 статті 167, підпункт 168.2.1 пункту 168.2 статті 168 Податкового кодексу України занизила податок з доходів фізичних осіб за 2017 рік на суму 699 272,09 грн, пункт 161 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України занизила військовий збір за 2017 рік на суму 58 727,67 грн. Базою оподаткування в Акті вказана сума 3 884 844,96 грн (залишок заборгованості, згідно з Угодою).

Акт також не був вручений ОСОБА_1 .

Заперечень щодо правильності обчислення Управлінням сум податку та збору ОСОБА_1 не висловила.

На підставі висновків Акта Управління 29.12.2018 прийняло Рішення 1 та Рішення 2.

Приймаючи рішення, суд виходив з такого.

Рішення 1 та Рішення 2 були надіслані за адресою позивача, але не були вручені та повернуті поштовою службою 31.01.2019 в зв`язку із закінченням терміну зберігання поштового відправлення.

Чинною у січні 2019 року редакцією пункту 42.4 статті 42 Податкового кодексу України було передбачено, що у разі якщо пошта не може вручити платнику податків документ через відсутність за місцезнаходженням посадових осіб платника податків, їх відмову прийняти документ, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, документ вважається врученим платнику податків у день, зазначеною поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причини невручення.

Відповідно до чинної у січні 2019 року редакції абзацу першого пункту 57.3 статті 57 Податкового кодексу України, у разі визначення грошового зобов`язання контролюючим органом за підставами, зазначеними у підпунктах 54.3.1 - 54.3.6 пункту 54.3 статті 54 цього Кодексу, платник податків зобов`язаний сплатити нараховану суму грошового зобов`язання протягом 10 календарних днів, що настають за днем отримання податкового повідомлення-рішення, крім випадків, коли протягом такого строку такий платник податків розпочинає процедуру оскарження рішення контролюючого органу.

Грошові зобов`язання, згідно з текстами Рішення 1 та Рішення 2, Управління визначило на підставі підпунктів 54.3.1 і 54.3.2 пункту 54.3 статті 54 Податкового кодексу України, обов`язок зі сплати нарахованих сум, як вказано вище, виник у ОСОБА_1 31.01.2019, тому сплата мала бути здійснена не пізніше 10.02.2019.

Згідно з чинною у лютому 2019 року редакцією абзацу другого пункту 57.15 статті 57 Податкового кодексу України, днем узгодження грошового зобов`язання платника податків є день закінчення процедури адміністративного оскарження.

Відповідно до чинної у лютому 2019 року редакції підпункту 56.17.1 пункту 56.17 статті 56 Податкового кодексу України, процедура адміністративного оскарження закінчується днем, наступним за останнім днем строку, передбаченого для подання скарги на податкове повідомлення-рішення або будь-яке інше рішення відповідного контролюючого органу у разі, коли така скарга не була подана у зазначений строк.

Чинною у лютому 2019 року редакцією пункту 56.3 статті 56 Податкового кодексу України було встановлено, що скарга подається протягом 10 робочих днів, що настають за днем отримання платником податків податкового повідомлення-рішення або іншого рішення контролюючого органу, що оскаржується.

ОСОБА_1 . Рішення не оскаржила і обов`язок зі сплати не виконала, тому відповідні суми стали податковим боргом (підпункт 14.1.175 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України), а Управління отримало право звернення до суду з відповідним адміністративним позовом.

На думку суду, викладені ОСОБА_1 у відзиві на позов Управління доводи є безпідставними.

До позову додані копії документів, засвідчені в порядку, встановленому ДСТУ 4163-2003, що був затверджений наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 07.04.2003 № 55 (пункт 5.27). Кодексом адміністративного судочинства України не передбачений обов`язок суб`єкта владних повноважень подавати документ, що підтверджує повноваження посадової особи цього органу посвідчувати копії документів.

Відповідно до частини третьої статті 55 Кодексу адміністративного судочинства України, юридична особа незалежно від порядку її створення, суб`єкт владних повноважень, який не є юридичною особою, беруть участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену діяти від її (його) імені відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво юридичної особи, суб`єкта владних повноважень), або через представника. Повноваження Коваль О.В., яка діє виключно в судах України без окремого доручення керівника (самопредставництво суб`єкта владних повноважень), підтверджені доданим до позовної заяви Витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Грошові (в тому числі податкові) зобов`язання ОСОБА_1 виникли у грудні 2018 року (дати Рішень), податковий борг ОСОБА_1 виник у лютому 2019 року, до суду Управління звернулось у вересні 2020 році, тобто в межах встановленого пунктом 102.4 статті 102 Податкового кодексу України 1095-денного строку.

Підпунктом 42.2 статті 42 («Листування платників податків та контролюючих органів») встановлено, що документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платників податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Управління додало до суду копії конверту і рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення. На конверті наявна відмітка (з датою 31.01.2019) поштової служби про причини невручення ОСОБА_1 . Рішень. У суду немає сумнівів щодо того, що Управлінню були надані відповідні послуги поштового зв`язку, тому твердження ОСОБА_1 про те, що відсутність розрахункового документа спростовує факт направлення їй Рішень, суд не взяв до уваги. Також суд зауважив, що опис вкладення, згідно з пунктом 61 затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 № 270 «Правил надання послуг поштового зв`язку», є обов`язковим для поштових відправлень з оголошеною цінністю, а податкові повідомлення-рішення, як зазначено вище, направляються рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Твердження ОСОБА_1 про відсутність податкових зобов`язань є безпідставними та спростовуються навіть фактом подання зустрічного позову, в якому ОСОБА_1 просить визнати протиправними та скасувати Рішення.

Суд встановив, що Управління довело обґрунтованість вимоги про стягнення податкового боргу в сумі 946 930,95 грн.

Щодо стягнення пені в сумі 174 027,75 грн (як вказано у позові) або в сумі 60 431,92 грн (як вказано у додаткових поясненнях Управління) суд зазначив таке.

У доданих до позову розрахунках Управління обчислило відповідні суми за період з 31.07.2017 (дата початку нарахування пені) по 09.02.2019 (дата закінчення нарахування пені).

До додаткових пояснень Управління додало інші розрахунки, згідно з якими датою початку нарахування пені є 01.08.2018, датою закінчення нарахування пені 10.02.2019.

В судовому засіданні представник Управління підтримав позовні вимоги в цій частині в сумі 60 431,92 грн.

Згідно з чинною в період з 01.08.2018 по 10.02.2019 редакцією підпункту 129.1.1 пункту 129.1 статті 129 Податкового кодексу України, нарахування пені при нарахуванні суми грошового зобов`язання, визначеного контролюючим органом за результатами податкової перевірки, розпочинається починаючи з першого робочого дня, наступного за останнім днем граничного строку сплати платником податків податкового зобов`язання, визначеного цим Кодексом (у тому числі за період адміністративного та/або судового оскарження).

Як вказано вище, граничним строком сплати податкових зобов`язань було 10.02.2019, отже, датою початку нарахування пені є 11.02.2019.

Проте, Управління нарахувало пеню за інші періоди, при цьому в усіх розрахунках періоди нарахування закінчуються до 11.02.2019.

За таких обставин суд визнав, що позовні вимоги в частині стягнення пені є безпідставними.

Щодо зустрічного позову суд зазначив наступне.

Податковий кодекс України регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Підпунктом 14.1.47 пункту 14.1 статті 14 ПК України визначено, що додатковим благом є кошти, матеріальні чи нематеріальні цінності, послуги, інші види доходу, що виплачуються (надаються) платнику податку податковим агентом, якщо такий дохід не є заробітною платою та не пов`язаний з виконанням обов`язків трудового найму або не є винагородою за цивільно-правовими договорами (угодами), укладеними з таким платником податку.

Згідно пункту 164.1 статті 164 ПК України базою оподаткування є загальний оподатковуваний дохід, з урахуванням особливостей, визначених цим розділом. Загальний оподатковуваний дохід - будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду.

Відповідно до підпункту "д" підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 ПК України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються дохід, отриманий платником податку як додаткове благо (крім випадків, передбачених статтею 165 цього Кодексу) у вигляді основної суми боргу (кредиту) платника податку, прощеного (анульованого) кредитором за його самостійним рішенням, не пов`язаним з процедурою банкрутства, до закінчення строку позовної давності, у разі якщо його сума перевищує 25 відсотків однієї мінімальної заробітної плати (у розрахунку на рік), встановленої на 1 січня звітного податкового року. Кредитор зобов`язаний повідомити платника податку - боржника шляхом направлення рекомендованого листа з повідомленням про вручення або шляхом укладення відповідного договору, або надання повідомлення боржнику під підпис особисто про прощення (анулювання) боргу та включити суму прощеного (анульованого) боргу до податкового розрахунку суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, за підсумками звітного періоду, у якому такий борг було прощено. Боржник самостійно сплачує податок з таких доходів та відображає їх у річній податковій декларації. У разі неповідомлення кредитором боржника про прощення (анулювання) боргу у порядку, визначеному цим підпунктом, такий кредитор зобов`язаний виконати всі обов`язки податкового агента щодо доходів, визначених цим підпунктом.

За змістом пункту 176.2 статті 176 ПК України особи, які відповідно до цього Кодексу мають статус податкових агентів, зобов`язані: а) своєчасно та повністю нараховувати, утримувати та сплачувати (перераховувати) до бюджету податок з доходу, що виплачується на користь платника податку та оподатковується до або під час такої виплати за її рахунок; б) подавати у строки, встановлені цим Кодексом для податкового кварталу, податковий розрахунок суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, а також суми утриманого з них податку до контролюючого органу за місцем свого розташування.

Підпунктами 14.1.47, 14.1.54 пункту 14.1 статті 14 ПК України закріплено, що додаткові блага - це кошти, матеріальні чи нематеріальні цінності, послуги, інші види доходу, що виплачуються (надаються) платнику податку податковим агентом, якщо такий дохід не є заробітною платою та не пов`язаний з виконанням обов`язків трудового найму або не є винагородою за цивільно-правовими договорами (угодами), укладеними з таким платником податку (крім випадків, прямо передбачених нормами розділу IV цього Кодексу).

Дохід з джерелом їх походження з України - будь-який дохід, отриманий резидентами або нерезидентами, у тому числі від будь-яких видів їх діяльності на території України (включаючи виплату (нарахування) винагороди іноземними роботодавцями), її континентальному шельфі, у виключній (морській) економічній зоні, у тому числі, але не виключно, доходи у вигляді: а) процентів, дивідендів, роялті та будь-яких інших пасивних (інвестиційних) доходів, сплачених резидентами України; б) доходів від надання резидентам або нерезидентам в оренду (користування) майна, розташованого в Україні, включаючи рухомий склад транспорту, приписаного до розташованих в Україні портів; в) доходів від продажу рухомого та нерухомого майна, доходів від відчуження корпоративних прав, цінних паперів, у тому числі акцій українських емітентів; г) доходів, отриманих у вигляді внесків та премій на страхування і перестрахування ризиків на території України; ґ) доходів страховиків - резидентів від страхування ризиків страхувальників - резидентів за межами України; д) інших доходів від діяльності, у тому числі пов`язаних з повною або частковою переуступкою прав та обов`язків за угодами про розподіл продукції на митній території України або на територіях, що перебувають під контролем митних органів (у зонах митного контролю, на спеціалізованих ліцензійних митних складах тощо); е) спадщини, подарунків, виграшів, призів; є) заробітної плати, інших виплат та винагород, виплачених відповідно до умов трудового та цивільно-правового договору; ж) доходів від зайняття підприємницькою та незалежною професійною діяльністю.

Аналіз наведених норм законів дає підстави для висновку, що додаткове благо визначається як дохід у разі приросту показників фінансового та/або майнового стану платника податку. Грошова сума, яка надана в кредит, підлягає поверненню, тому сама по собі ця сума не збільшує дохід платника податку. Водночас, у разі коли відпадуть встановлені законом та/або договором підстави для витребування кредитором у боржника грошової суми, наданої на умовах повернення, у платника податку - боржника виникає приріст фінансових показників за рахунок суми, взятої в борг.

Таким чином, сума кредиту, прощена (анульована) банком, збільшує дохід платника податку і включається в його оподатковуваний дохід. Разом з тим проценти, які нараховані банком за умовами договору за користування кредитом, та підвищені проценти, нараховані у разі прострочення платежу, не є доходами, які призводять до приросту показників фінансового та/або майнового стану платника податку. Відповідно, у разі прощення (анулювання) процентів, нарахованих за користування кредитом, та підвищених процентів, нарахованих у разі прострочення платежу, відсутні підстави вважати їх додатковим благом платника податку.

З викладеного слідує, що під додатковим благом розуміється основна сума боргу (кредиту) платника податку, прощеного (анульованого) кредитором за його самостійним рішенням, і не включає в цю суму боргу (кредиту) проценти, нараховані за користування кредитом, прощені (анульовані) кредитором.

У справі, що розглядається, податковим органом встановлено, що позивач отримав дохід у вигляді анулювання основної суми заборгованості за ознакою доходу "126" у вигляді додаткового блага без декларування доходів і без сплати податків з отриманих доходів до бюджету.

У свою чергу, позивач вважав, що норми пункту 8 підрозділу 1 розділу ХХ "Перехідні положення" ПК України, надають правові підстави не включати до розрахунку загального місячного (річного) оподатковуваного доходу суму курсової різниці прощеного (анульованого) боргу.

Разом з тим, позиція податкового органу полягала в тому, що підставою для звільнення особи від сплати податку з доходів фізичних осіб та військового збору при анулюванні кредитного боргу є зміна кредитором валюти зобов`язання за кредитом, посилаючись на те, що така умова регламентована пунктом 8 підрозділу 1 розділу ХХ "Перехідні положення" ПК України.

07.05.2015 набув чинності Закон України від 09.04.2015 №321-VIII "Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо кредитних зобов`язань" (далі-Закон №321-VIII), згідно з яким підрозділ 1 розділу ХХ "Перехідні положення" ПК України доповнено пунктом 8 у наступній редакції: не вважається додатковим благом платника податку та не включається до розрахунку загального місячного (річного) оподатковуваного доходу сума, прощена (анульована) кредитором у розмірі різниці між основною сумою боргу за фінансовим кредитом в іноземній валюті, визначена за офіційним курсом Національного банку України на дату зміни валюти зобов`язання за таким кредитом з іноземної валюти у гривню, та сумою такого боргу, визначеною за офіційним курсом Національного банку України станом на 1 січня 2014 року, а також сума процентів, комісії та/або штрафних санкцій (пені) за такими кредитами, прощених (анульованих) кредитором за його самостійним рішенням, не пов`язаним із процедурою його банкрутства, до закінчення строку позовної давності. Норми цього пункту застосовуються до фінансових кредитів в іноземній валюті, непогашених до 1 січня 2014 року.

Дія абзацу першого цього пункту поширюється на операції з прощення (анулювання) кредитором боржникові заборгованості за фінансовим кредитом в іноземній валюті, що здійснювалися починаючи з 1 січня 2015 року.

Суд вважає, що системний аналіз правових норм дає підстави для висновку, що за змістом наведених положень у разі, якщо кредитором (банком) здійснено анулювання (прощення) основної суми боргу (кредиту), а не суми у розмірі різниці, розрахованої кредитором відповідно до пункту 8 підрозділу 1 розділу XX "Перехідні положення" ПК України, то з метою оподаткування сума такого анульованого боргу вважається додатковим благом і включається до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу у відповідності до підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 ПК України з обчисленням та перерахуванням до бюджету відповідної суми податку.

Суд констатує, що між позивачем та банком не було укладено жодних угод про зміну валюти зобов`язання за таким кредитом з іноземної валюти у гривню, а тому пункт 8 підрозділу 1 розділу ХХ Перехідних положень ПК України не врегульовує виниклі між сторонами спірні правовідносини.

Як слідує з обставин цієї справи, позивачу банком було прощено (анульовано) суму основного боргу, а не змінено валюту зобов`язання за таким фінансовим кредитом з іноземної валюти у гривню, що у розумінні вищенаведених норм податкового законодавства зумовлює виникнення додаткового блага та, як наслідок, зобов`язання задекларувати отриманий дохід і сплатити з нього податок і військовий збір.

Суд вважає, що банком прощено позивачу суму основного боргу без зміни валюти зобов`язання, що у розумінні норм податкового законодавства зумовило виникнення додаткового блага та зобов`язання сплатити податок та військовий збір.

Також суд звертає увагу на те, що 28 липня 2021 року Верховний Суд у складі суддів судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду у справі №826/12872/17 ухвалив постанову, в якій сформовано наступні висновки:

- додаткове благо визначається як дохід у разі приросту показників фінансового та/або майнового стану платника податку. Грошова сума, яка надана в кредит, підлягає поверненню, тому сама по собі ця сума не збільшує дохід платника податку. Водночас, у разі, коли відпадуть встановлені законом та/або договором підстави для витребування кредитором у боржника грошової суми, наданої на умовах повернення, у платника податку - боржника виникає приріст фінансових показників за рахунок суми, взятої в борг;

- під додатковим благом розуміється основна сума боргу (кредиту) платника податку, прощеного (анульованого) кредитором за його самостійним рішенням, і не включає в цю суму боргу (кредиту) проценти, нараховані за користування кредитом, прощені (анульовані) кредитором;

- якщо кредитором (банком) здійснено анулювання (прощення) основної суми боргу (кредиту), а не суми у розмірі різниці, розрахованої кредитором відповідно до пункту 8 підрозділу 1 розділу XX "Перехідні положення" ПК України, то з метою оподаткування сума такого анульованого боргу вважається додатковим благом і включається до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу відповідності до підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 ПК України з обчисленням та перерахуванням до бюджету відповідної суми податку.

Отже, враховуючи, що за встановленими обставинами справи позивачу анульовано (прощено) основну суму боргу (кредиту), а не суму різниці, розрахованої кредитором відповідно до пункту 8 підрозділу 1 розділу ХХ "Перехідні положення" ПК України, то з метою оподаткування сума такого анульованого боргу вважається додатковим благом та включається до загального річного оподатковуваного доходу позивача.

Міркування ОСОБА_1 щодо того, яка сума мала бути об`єктом оподаткування, є бездоказовими і суперечливими. На Управління не покладений, як безпідставно стверджує ОСОБА_1 , обов`язок щодо з`ясування предмету правочинів та встановлення того, яким чином і на підставі чого сторони Угоди визначили залишок суми заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором. Обов`язком Управління є дотримання норм Податкового кодексу України.

До того ж, суд врахував, що як межі повноважень контролюючого органу, так і порядок отримання податкової інформації чітко визначені Податковим кодексом України, тому доводи ОСОБА_1 про те, що Управління мало, при проведенні перевірки, запитати та проаналізувати додаткові відомості, при тому, що наявних, на думку суду, було цілком достатньо для прийняття Рішень, є безпідставними.

Суд зауважив, що ОСОБА_1 , стверджуючи про те, що «… податковий орган в порушення вимог чинного законодавства здійснив нарахування податку …», жодним чином не пояснила причин, з яких вона протягом декількох років повністю ігнорувала обов`язки платника податків, не вчиняла жодних дій, спрямованих на захист її прав та законних інтересів, та навіть не сплатила ту суму податку і збору, яку, за власними розрахунками, мала сплатити.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги Управління мають бути задоволені частково в сумі 946930,95 грн., а позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.

Судові витрати (сплачений сторонами судовий збір), відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, покладаються на сторін.

Керуючись статтями 2, 19, 139, 241 - 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд-

ВИРІШИВ:

1. Первісний позов Головного управління ДПС у Миколаївській області (вул. Лягіна, 6, м.Миколаїв, 54001, ідентифікаційний код за ) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) задовольнити частково.

2. Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) в дохід держави податковий борг в сумі 946 930,95 грн.

3. У задоволенні решти вимог первісного позову відмовити.

4. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) до Головного управління ДПС у Миколаївській області (вул. Лягіна, 6, м. Миколаїв, 54001, ідентифікаційний код за ) відмовити.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи в порядку, визначеному ст. 255 КАС України. Строк на апеляційне оскарження рішення суду - 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження - 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається в порядку та строки, визначені ст.ст. 295-297 КАС України.

Суддя В. С. Брагар