Справа № 191/5423/23
Суддя: Окладнікова О. І.
Дата ухвалення: 2023-12-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 191/5423/23
Провадження № 2-а/191/29/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2023 року м. Синельникове

Синельниківський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючої судді Окладнікової О.І.

за участю секретаря судового засідання Заламай О.Ю.,

представника позивача Загачевського О.І.,

відповідача ОСОБА_1 ,

представника відповідача адвоката Шевчука К.М.,

розглянувши, в режимі відеоконференції, у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області до ОСОБА_1 про продовження строку затримання та перебування в пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, з метою ідентифікації та забезпечення видворення за межі території України,

ВСТАНОВИВ:

01.12.2023 року Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, в особі представника Загачевського О.І., звернувся до суду з позовом про продовження строку затримання та перебування в пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, з метою ідентифікації та забезпечення видворення за межі території України громадянина рф ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування позовних вимог представник зазначив, що громадянин російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , свідоцтво про народження НОМЕР_1 , виданий 05.12.2000 року, прибув на територію України приблизно 20 років тому у приватних справах та з того часу територію України не покидав, що підтверджено відсутністю інформації у веб-інтерфейсі інформаційно-телекомунікаційної системи, щодо контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон.

В`їзд на територію України було здійснено на підставі ч.5 ст.З Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 04.02.1994 року №3929-ХІІ.

Втративши підстави для подальшого перебування на території України, громадянин російської федерації ОСОБА_1 ухилився від виїзду з України.

До органів та підрозділів ДМС України з питання отримання документів на право легального проживання в Україні не звертався.

Рішенням Синельниківського міськрайонного суду м.Синельникове 08 червня 2023 року (справа №191/2549/23) за адміністративним позовом Головного управління Державної міграційної служби України Дніпропетровській області до громадянина російської федерації ОСОБА_1 задоволено, його затримано та поміщено до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, строком на шість місяців.

Відсутність документу, що дає право на виїзд з України, також є підставою для подання до суду позовної заяви про застосування судом іноземця заходів затримання іноземця з метою ідентифікації та забезпечення видворення за межі території України.

Головним управлінням Держав міграційної служби України в Дніпропетровській області, діючи на підставі і в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, вжито допустимі та необхідні дії і заходи спрямовані на ідентифікацію відповідача та оформлення йому документа, що посвідчує особу та дає право на виїзд з України, однак, внаслідок неодержання інформації з країни громадянської належності громадянина російської федерації ОСОБА_2 стосовно остаточного підтвердження його особи та належності до громадянства, а також, неодержання документів, що посвідчують особу відповідача та надають йому право на виїзд з України, виникли підстави, передбачені частиною 11 та частиною 13 статті 289 Кодексу адміністративного судочинства України для продовження строку затримання громадянина російської федерації ОСОБА_2 у пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, з огляду на що, Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області звернулося до суду з даною позовною заявою.

01.12.2023 року була постановлена ухвала про залишення позовної заяви без руху.

07.12.2023 року недоліки були усунуті представником позивача та судом була постановлена ухвала про відкриття провадження у справі.

У судовому засіданні представник позивача Загачевський О.І. підтримав позов та просив задовольнити його в повному обсязі, надав пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві, та зазначив, що позивач через розірвання дипломатичних відносин України з російською федерацією не мав можливості направити запити до дипломатичної установи рф щодо отримання інформації для ідентифікації особи відповідача.

Відповідач у судовому засіданні позов не визнав та пояснив, що він не вважає себе громадянином російської федерації, так як там він лише народився, але майже все своє життя прожив в м.Синельникове і він вважає Україну своєю батьківщиною. Його матір громадянка України, яка проживає у Львівській області, а батькоявляється уродженцем м.Синельникове.

Представник відповідача у судовому засіданні підтримав позицію відповідача щодо невизнання позову та зазначив, що у позові вказано, що ОСОБА_1 двадцять років тому, коли йому було лише 5 років, самостійно перетнув кордон, що є досить сумнівним фактом, враховуючи його вік. За 6 місяців перебування відповідача в пункті тримання позивачем не було здійснено жодних заходів, передбачених законодавством України, для його ідентифікації та видворення за межі України. Крім того, у матеріалах справи немає жодних доказів того, що відповідач має громадянство російської федерації, а його матір являється громадянкою України. Також заявив клопотання, щоб суд відреагував ухвалою відносно ОСОБА_3 , бо вважав, що в діях представника позивача наявні ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ст.384 КК України введення в оману суду: в позові вказано, що позивачем не отримано відповіді щодо ідентифікації особи відповідача, а у судовому засіданні він пояснив, що запити фактично не робилися через розірвання Україною дипломатичних відносин з рф.

Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Особливості провадження у справах за адміністративними позовами з приводу затримання іноземців або осіб без громадянства визначені у статті 289 КАС України.

Відповідно до частини першої статті 289 КАС України за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якого (якої) прийнято рішення про примусове видворення або реадмісію, ухилятиметься від виконання рішення про його (її) примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або якщо існує ризик його (її) втечі, а так само у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, стосовно якого (якої) прийнято рішення про примусове видворення, документа, що дає право на виїзд з України, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальний орган чи підрозділ, орган охорони державного кордону, орган Служби безпеки України подає до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням зазначених органів (підрозділів) або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, позовну заяву про застосування судом до іноземця або особи без громадянства одного з таких заходів: 1) затримання з метою ідентифікації та/або забезпечення примусового видворення за межі території України; 2) затримання з метою забезпечення передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію; 3) взяття на поруки підприємством, установою чи організацією; 4) зобов`язання внести заставу.

Частинами 11-13 ст.289 КАС України встановлено, що строк затримання іноземців та осіб без громадянства у пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, становить шість місяців. За наявності умов, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи у зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, або особою без громадянства, такий строк може бути продовжено, але не більш як на вісімнадцять місяців.

Про продовження строку затримання не пізніш як за п`ять днів до його закінчення орган (підрозділ), за клопотанням якого затримано іноземця або особу без громадянства, кожні шість місяців подає відповідний адміністративний позов. У такому позові зазначаються дії або заходи, що вживалися органом (підрозділом) для ідентифікації іноземця або особи без громадянства, забезпечення виконання рішення про примусове видворення чи реадмісію або для розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

Умовами, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи, є: 1) відсутність співпраці з боку іноземця або особи без громадянства під час процедури його (її) ідентифікації; 2) неодержання інформації з країни громадянської належності іноземця або країни походження особи без громадянства чи документів, необхідних для ідентифікації особи.

Судом встановлено, що Синельниківський міськрайонний суд Дніпропетровської області 08.06.2023 року ухвалив затримати та помістити до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, громадянина російської федерації ОСОБА_1 строком на шість місяців з метою ідентифікації та забезпечення видворення за межі території України.

На виконання рішення суду відповідач був поміщений до Миколаївського пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 4 статті 30 Закону України від 22.09.2011 року №3773-VI «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» передбачено, що іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців.

Згідно Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України № 353/271/150 від 23 квітня 2012 року та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 21 травня 2012 року за № 806/21119, контроль за дотриманням іноземцями та особами без громадянства вимог законодавства здійснюють в межах своєї компетенції територіальні підрозділи Державної міграційної служби України, до повноважень яких віднесено прийняття рішень про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, їх документування та здійснення заходів з безпосереднього примусового повернення та примусового видворення за межі України.

Верховний Суд у постанові від 28 січня 2021 року у справі №743/1046/20 дійшов висновку, що перелік умов, за яких неможливо забезпечити примусове видворення особи та які є підставою для продовження строку її затримання в ПТПІ, наведений у частині тринадцятій статті 289 КАС України і цей перелік є вичерпним. Аналогічні висновки містяться у постанові Верховний Суд від 26 вересня 2023 року справа № 158/1645/23

Судом встановлено, що неможливість забезпечити примусове видворення громадянина російської федерації ОСОБА_1 у шестимісячний строк з дня його затримання і розміщення в ПТПІ, позивач пов`язує з тим, що орган ДМС не має можливості на даний час забезпечити видворення відповідача через ненадходження Україні остаточної відповіді щодо ідентифікації відповідача та видачі йому свідоцтва про повернення на батьківщину для перетину кордону від російської федерації, про що зазначено в позові, та розірвання дипломатичних відносин, про що представник позивача вказав у судовому засіданні.

При цьому, суд відзначає, що до позовної заяви не долучено жодних доказів звернення до держави, громадянином якої являється ОСОБА_1 , щодо ідентифікації його особи, а надано лише докази щодо звернення до управлінь ДМС у різних областях України та м.Києва про перевірку за наявними обліками документування посвідкою на постійне/тимчасове проживання, отримання дозволу на імміграцію, звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, набуття (прийняття) громадянства України, документування паспортом громадянина України для виїзду за кордон, реєстрації місця проживання, притягнення до адміністративної відповідальності, прийняття рішень про примусове повернення/видворення з території України, заборону в`їзду на території України відносно відповідача.

Суд також враховує, що згідно довідки про особу Синельниківського відділу ГУ ДМС України в Дніпропетровській області від 07.06.2023 року відповідач був ідентифікований органом ДМС як громадянин російської федерації ОСОБА_1 ( ОСОБА_4 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Також в матеріалах справи є копія свідоцтва про народження відповідача.

Суд звертає увагу, що позивачем не надано доказів того, що відповідач протягом строку затримання відмовлявся від співпраці з органами ДМС.

Крім того, суд відзначає, що на виконання вимог ч.12 ст.289 КАС України щодо зазначення в позові дій або заходів, що вживалися органом (підрозділом) для ідентифікації іноземця або особи без громадянства та забезпечення виконання рішення про примусове видворення представником позивача було надано листа в якому щодо цього вказано, що: 1) ГУ ДМС у Дніпропетровській області сформовано план заходів ідентифікації відповідача та забезпечення його видворення з України, 2) буде підготовлено запити до ДУ «Миколаївський пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні ДМС України», УСБУ у Дніпропетровській області, УМП ГУНП в Дніпропетровській області, Органів охорони державного кордону, щодо практичної допомоги та взаємодії у напрямку ідентифікації та забезпечення видворення відповідача, 3) буде направлено повідомлення до ДУ «Миколаївський пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, ДМС» з пропозицією про взяття відповідачем участі у відео-конференції з Міжнародною організацією міграції (МОМ) через сервіс «Zoom» на підставі пункту «с» статті 1 глави 1 (Цілі та функції) Статуту МОМ, який ратифіковано ЗУ «Про прийняття Статуту Міжнародної організації з міграції та З Змін до Статуту» від 11.07.2002 року.

Представник позивача у судовому засіданні не зміг пояснити, чому за шість місяців затримання відповідача не було здійснено ті заходи, що перелічені у вказаному листі.

Стосовно посилання у позові на неодержання інформації з країни громадянської належності ОСОБА_1 , то варто зауважити що доказів направлення позивачем відповідних запитів суду також не надано.

Таким чином, судом виключається наявність обставин, передбачених пунктами 1 та 2 ч. 13 ст. 289 КАС України, як підстава для можливості продовження строку затримання іноземця, відповідно до положень закону.

Посилання позивача на введення воєнного стану в країні не є підставами для продовження строку затримання відповідача, оскільки наведене не узгоджується з умовами, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи у зазначений строк, визначеними приписами ч.13 ст. 289 КАС України, які є вичерпними.

Суд вважає, що відсутність можливості виконати судове рішення про примусове видворення відповідача за межі України з незалежних від органу ДМС причин протягом тривалого часу не може бути підставою для продовження строку затримання ОСОБА_1 .

Крім того, продовження строку затримання відповідача без належних та вичерпних на те підстав не відповідає статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, адже покладає на відповідача додаткові обов`язки, що мають наслідком обмеження свободи пересування, які відповідно до законодавства, мають забезпечуватись саме з боку держави відповідним міграційним органом.

Європейський суд з прав людини у справі «Амюр проти Франції» (рішення від 25 червня 1996 року) та у справі «Дугуз проти Греції» (рішення від 06 березня 2001 року) вказав, що у разі, якщо національне законодавство передбачає можливість позбавлення волі - особливо стосовно іноземного громадянина - шукача притулку - таке законодавство повинно бути максимально чітким і доступним для того, щоб уникнути ризику свавілля.

З огляду на вказані обставини, право на свободу та особисту недоторканність не є абсолютним і може бути обмежене, але тільки на підставах та в порядку, які чітко визначені в законі.

При вирішенні справ про примусове видворення суди повинні враховувати положення статей 9, 29 Загальної декларації прав людини 1948 року та статті 9 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно для забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.

Згідно з пп.f п.1 ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом, зокрема, законний арешт або затримання особи з метою запобігання її недозволеному в`їзду в країну чи особи, щодо якої провадиться процедура депортації або екстрадиції.

Крім того, відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Відповідно до ст.17 Закону України Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини, суди при розгляді справ, практику Європейського Суду з прав людини, застосовують як джерело права.

Відповідно до п.113 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Чахал проти Великобританії» заява №22414/93, будь-яке позбавлення волі відповідно до статті 5 п.1 (f) Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод виправдано, тільки поки розглядається питання про висилку. Якщо ця процедура не здійснюється з належною ретельністю, затримання перестає бути допустимим відповідно до статті 5 п.1 (f).

З врахування вищевикладеного, беручи до уваги встановлені судом обставини справи та враховуючи те, що чинним законодавством наведено вичерпний перелік умов, які передбачають неможливість примусового видворення особи, як підставу для продовження строку затримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, та продовження строку такого затримання можливе лише за їх наявності, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог та відсутність підстав для задоволення позову.

Щодо клопотання представника відповідача, в якому зазначив, що він вбачає в діях представника позивача ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ст.384 КК України суд зазначає наступне.

Кримінальний кодекс України містить статтю 384 і її зміст такий:

«Стаття 384. Введення в оману суду або іншого уповноваженого органу

1. Завідомо неправдиве показання свідка, потерпілого, завідомо неправдивий висновок експерта, спеціаліста, складені для надання або надані органу, що здійснює досудове розслідування, виконавче провадження, суду, Вищій раді правосуддя, тимчасовій слідчій чи спеціальній тимчасовій слідчій комісії Верховної Ради України, подання завідомо недостовірних або підроблених доказів, завідомо неправдивий звіт оцінювача про оцінку майна, а також завідомо неправильний переклад, зроблений перекладачем у таких самих випадках, -

караються виправними роботами на строк до двох років або арештом на строк до шести місяців, або обмеженням волі на строк до двох років.

2. Ті самі дії, поєднані з обвинуваченням у тяжкому чи особливо тяжкому злочині, або зі штучним створенням доказів обвинувачення чи захисту, а також вчинені з корисливих мотивів, -

караються виправними роботами на строк до двох років або обмеженням волі на строк до п`яти років, або позбавленням волі на строк від двох до п`яти років.»

Об`єктивна сторона злочину за ст. 384 КК України характеризується активною поведінкою - діями, які виявляються в: а) неправдивих показаннях свідка чи потерпілого; б) неправдивому висновку експерта; в) неправдивому звіті оцінювача про оцінку майна; г) неправильному перекладі, зробленому перекладачем.

За статтею 384 КК встановлено відповідальність за злочин із формальним складом, який визнається закінченим із моменту вчинення будь-якої із зазначених дій.

Відповідальність за ст. 384 КК України настає лише за умови, якщо свідка, потерпілого, експерта, оцінювача майна чи перекладача у встановленому законом процесуальному порядку (розписка, присяга) було попередньо попереджено про кримінальну відповідальність за давання неправдивих показань, неправдивий висновок, неправдивий звіт про оцінку майна або неправильний переклад. Відсутність такого попередження і належного процесуального його оформлення виключає відповідальність за ст. 384 КК України.

Суб`єкт злочину, передбаченого ст.384 КК України, спеціальний - свідок, потерпілий, експерт, оцінювач майна або перекладач у кримінальному, цивільному, адміністративному провадженні чи при здійсненні виконавчого провадження, які у встановленому законом порядку попереджені про кримінальну відповідальність за вчинення дій, зазначених у ст.384 КК України. Слід ураховувати, що за ст. 384 КК не можуть нести відповідальність: підозрюваний, обвинувачений, підсудний, спеціаліст, цивільний позивач та відповідач та ін.

Враховуючи вищевикладене в діях представника позивача ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ст.384 КК України відсутні.

Керуючись статтями 243, 244, 246, 250, 289, 371 КАС України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні позову Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області до ОСОБА_1 про продовження строку затримання та перебування в пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, з метою ідентифікації та забезпечення видворення за межі території України.

Апеляційна скарга на судове рішення може бути подана у десятиденний строк з дня його проголошення безпосередньо до Третього апеляційного адміністративного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не буде подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Оскарження рішення не зупиняє його негайне виконання.

Повний текст рішення складено 12 грудня 2023 року.

Суддя О.І.Окладнікова