Справа № 580/3392/20
Суддя: Анжеліка БАБИЧ
Дата ухвалення: 2023-12-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2023 року справа № 580/3392/20

м. Черкаси

Черкаський окружний адміністративний суд одноособово у складі головуючого судді Бабич А.М., розглянувши в залі суду в порядку загального позовного (письмового) провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного центру підготовки особового складу Державної прикордонної служби України імені генерал-майора І. Момота - Військова частина НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,

УСТАНОВИВ:

На підставі постанови від 19.05.2022 Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду до Черкаського окружного адміністративного суду на новий розгляд у частині вирішення позовної вимоги про стягнення грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні надійшла адміністративна справа №580/3392/20 за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) (далі позивач) до Головного центру підготовки особового складу Державної прикордонної служби України імені генерал-майора І. Момота - військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ; ) (далі відповідач).

За результатом автоматичного розподілу вказана справа передана для розгляду судді Бабич А.М.

Ухвалою Черкаського окружного адміністративного суду від 03 червня 2022 року адміністративну справу №580/3392/20 прийнято до розгляду в частині позовної вимоги про стягнення грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні до свого провадження, вирішено розгляд здійснювати правилами спрощеного позовного провадження. 10.06.2022 до суду надійшла ухвала Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 09.06.2022 (вх.№16575/22) про витребування з Черкаського окружного адміністративного суду матеріалів справи №580/3392/20.

Ухвалою від 10 червня 2022 року суд зупинив провадження у справі до часу повернення матеріалів судової справи №580/3392/20 до Черкаського окружного адміністративного суду від Верховного Суду. 05.08.2022 супровідним листом Верховного Суду від 29.07.2022 №580/3392/20/33863/22 матеріали адміністративної справи №580/3392/20 повернені до Черкаського окружного адміністративного суду. Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 28.07.2022 заяву відповідача про виправлення описки задоволено частково. Справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду. 08 серпня 2022 року ухвалою суд прийняв адміністративну справу №580/3392/20 до свого провадження, поновив провадження у ній та продовжив її розгляд.

Ухвалою від 26 вересня 2022 року суд зупинив провадження у справі на період до припинення перебування відповідача переведеним на воєнний стан.

11.10.2022 від відповідача до суду надійшов супровідний лист (вх. №30567/22), в якому просив при прийнятті рішення врахувати висновки Великої Палати Верховного Суду у постановах від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, від 26.02.2020 у справі №821/1083/17 та висновок Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 25.11.2021 у справі №580/723/20. До нього відповідач додав перелік документів.

02 жовтня 2023 року ухвалою суд призначив відкрите судове засідання у справі для вирішення питання можливості поновити провадження у справі та продовжити її розгляд на 18 жовтня 2023 року о 16 год. 30 хв.

08 листопада 2023 року ухвалою суд відклав розгляд вирішення питання можливості поновити провадження у справі та продовжити її розгляд і призначив відкрите судове засідання для вирішення цих питань на 06 грудня 2023 року об 11 год. 00 хв

У зв`язку з прибуттям позивача 06.12.2023 усною ухвалою суд поновив провадження у справі, продовжив її розгляд та з`ясувавши думку позивача перейшов до розгляду по суті у письмовому провадженні.

Дослідивши письмові докази, надавши їм правову оцінку, суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог з огляду на таке.

Копією військового квитка серії НОМЕР_3 підтверджується, що позивач проходив військову службу у відповідача.

Відповідно до довідки відповідача від 21.04.2020 №210 позивач з 25.04.2007 до 08.04.2008 проходив строкову військову службу, з 16.04.2010 до 15.04.2013 проходив військову службу за контрактом в Збройних Силах України та з 11.04.2014 до 18.04.2020 проходив військову службу за контрактом в Державній прикордонній службі України.

Згідно з посвідченням від 24.03.2015 серії НОМЕР_4 позивач має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни учасників бойових дій.

Довідкою відповідача від 30.09.2022 №68 про отримане грошове забезпечення за період з лютого 2020 року до березня 2020 року підтверджується, що:

за лютий 2020 року позивачу нараховано грошове забезпечення: оклад за в/звання 950,00грн, посадовий оклад 2910,00грн, надбавка за вислугу років 1158,00грн, премія 4074,00грн, надбавка за особлив. проходження служби 2007,20грн (усього - 11099,20грн);

за березень 2020 року позивачу нараховано грошове забезпечення: оклад за в/звання 950,00грн, посадовий оклад 2910,00грн, надбавка за вислугу років 1158,00грн, премія 4074,00грн, надбавка за особлив. проходження служби 2007,20грн (усього - 11099,20грн).

Середньоденне грошове забезпечення позивача становить (11099, 20грн + 11099,20грн) : (29 + 31) = 369,97грн.

Згідно з розрахунково-платіжною відомістю №24 за квітень 2020 року позивачу зараховано на особові карткові рахунки грошове забезпечення в сумі 48921,17грн.

Платіжною відомістю на перерахування грошового забезпечення на особисті картки в ЧГРУ Приватбанк за квітень 2020 року підтверджується перерахування відповідачем коштів позивачу в сумі 30611,60грн.

Згідно з платіжною відомістю на перерахування грошового забезпечення на особисті картки в ЧГРУ Приватбанк за квітень 2020 року позивачу відповідач перерахував позивачу кошти в сумі 18309,57грн.

Наказом начальника Головного центру підготовки особового складу Державної прикордонної служби України імені генерал-майора І.Момота від 18.04.2020 №163-ОС позивача, звільненого з військової служби в запас наказом начальника Головного центру підготовки особового складу від 10.03.2020 №102-ОС за підпунктом «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту) пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення, без права носіння військової форми одягу.

Вважаючи протиправним вказаний вище наказ та вважаючі неповним розраухнко при звільненні позивач звернувся з позовом до суду.

Черкаський окружний адміністративний суд у справі №580/3392/20 ухвалою від 07 грудня 2020 року залишив позовну заяву позивача без розгляду в частині позовних вимог щодо визнання протиправним і скасування наказу №163-ОС від 18.04.2020, в частині позбавлення права носіння військової форми одягу. Рішенням від 07 грудня 2020 року відмовив у задоволенні позову повністю. Шостий апеляційний адміністративний суд постановою від 02 березня 2021 року апеляційну скаргу позивача залишив без задоволення, а вказане вище рішення Черкаського окружного адміністративного суду без змін.

У подальшому постановою від 02 березня 2021 року Шостий апеляційний адміністративний суд задовольнив частково апеляційну скаргу позивача. Ухвалу Черкаського окружного адміністративного суду від 07 грудня 2020 року про залишення позовної заяви без розгляду скасував і направив справу до суду першої інстанції для продовження розгляду в частині позовних вимог. Черкаський окружний адміністративний суд рішенням від 27 травня 2021 року відмовив у задоволенні позову в цій частині повністю.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду постановою від 19 травня 2022 року касаційну скаргу представника позивача задовольнив частково. Вказані вище рішення судів скасував й ухвалив нове рішення. Визнав протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування й невиплати позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні відповідно до пункту 1 частини другої статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 9 (дев`ять) повних календарних років станом на день звільнення з військової служби 18 квітня 2020 року. Зобов`язав відповідача нарахувати й виплатити позивачу одноразову грошову допомогу при звільненні відповідно до пункту 1 частини другої статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 9 (дев`ять) повних календарних років служби станом на день звільнення з військової служби 18 квітня 2020 року. У частині вирішення позовної вимоги про стягнення грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні справу направив на новий розгляд до Черкаського окружного адміністративного суду. Присудив стягнути на користь позивача з відповідача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3000 (три тисячі) грн.

Для виконання зазначеного вище рішення суду відповідач 13.06.2022 виплатив позивачу одноразову грошову допомогу у зв`язку зі звільненням в сумі 40206,85грн, що підтверджується платіжним дорученням від 13.06.2022 №2006.

У зазначеній вище судовій справі позивач заявляв позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на його користь грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18 квітня 2020 року до дня ухвалення рішення у цій справі. Однак суди не вирішували питання щодо обчислення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки встановили відсутність у позивача права на отримання вказаної вище грошової допомоги. Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду постановою від 19 травня 2022 року касаційну скаргу представника позивача задовольнив частково. Вказані вище рішення судів скасував й ухвалив нове рішення. У частині вирішення позовної вимоги про стягнення грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні справу направив на новий розгляд до Черкаського окружного адміністративного суду.

Дотримуючись меж та вимог нового судового розгляду, суд урахував.

Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спірні правовідносини регулюються Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України), Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 (далі Порядок №100).

Суд відповідно до приписів ч.5 ст.242 КАС України враховує правовий аналіз можливості застосування ст.ст.117, 118 КЗпП України у відносинах публічної служби в постановах Верховного Суду (далі - ВС): від 01.03.2018 у справі №806/1899/17, від 31.05.2018 у справі №823/1023/16, від 26.06.2019 у справі №826/15235/16, від 29.01.2020 справа №320/6808/18, від 28.02.2020 справа №817/1427/17, від 06.03.2020 у справі №1240/2162/18, від 03.06.2020 у справі №809/366/17, - щодо подібних правовідносин із виплати компенсацій за затримку розрахунку при звільненні. ВС зазначив, що пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Положення ст.ст.117, 118 КЗпП України поширюють дію на відносини публічної служби, якщо інше не передбачене вимогами спеціального законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби (у т.ч. затримку виплати одноразової грошової допомоги при звільненні) не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Натомість врегульовано КЗпП України, у зв`язку з чим у відповідній частині підлягають застосуванню саме його норми. Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців викладено в постановах Верховного Суду від 31.05.2018 у справі №823/1023/16, від 30.01.2019 у справі № 807/3664/14, від 26.06.2019 у справі №826/15235/16.

Оскільки позивач звільнений з посади у відповідача з 18.04.2020 та зі вказаним вище позовом до суду звернувся 26.08.2020, застосуванню до спірних правовідносин підлягають норми КЗпП України в редакції, яка діяла станом на 02.04.2020, тобто, до внесення змін Законом України від 1 липня 2022 року № 2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», яким внесено зміни до ст.ст.116, 117 КЗпП України.

Згідно зі ст.116 КЗпП України (у редакції від 02.04.2020, чинній на дату виникнення спірних правовідносин) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлена ст.117 КЗпП України (у редакції від 02.04.2020, чинній на дату виникнення спірних правовідносин), згідно з якою в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Отже, працівник має право на виплату середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При цьому, у разі допущення порушення строків виплати всіх коштів працівник має право на отримання виплати від роботодавця відшкодування за умови, що спір вирішено на його користь. Обов`язку самостійно визначити розмір такого відшкодування роботодавець не має. Натомість це є повноваженням органу, який виносить рішення по суті спору, а роботодавець лише на виконання такого рішення здійснює виплату.

Вказаними вище доказами підтверджується, що відповідач виплатив позивачу присуджену суму одноразову грошову допомогу при звільненні 13.06.2022. Отже, період, за який позивач має право на суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені, становить з 18.04.2020 до 13.06.2022 (день фактичного розрахунку).

Метою вказаного вище законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17, постановах Верховного Суду від 16 липня 2020 року у справі № 400/2884/18, від 16 липня 2020 року у справі №812/1259/17, від 16 липня 2020 року у справі № 825/1540/17, від 30 квітня 2020 року у справі № 140/2006/19, від 13 серпня 2020 року у справі № 808/610/18.

Верховний Суд у постанові від 22.01.2020 у справі №620/1982/19 зазначає, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними відповідно до законодавства всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Суд у спірних правовідносинах застосовує процедуру нарахування середнього заробітку працівника за правилами Порядку №100.

Відповідно до окремих положеннях п.2 розділу II Порядку №100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації чи у фізичної особи - підприємця або фізичної особи, які в межах трудових відносин використовують працю найманих працівників, менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку. Якщо працівника прийнято (оформлено) на роботу не з першого числа місяця, проте дата прийняття на роботу є першим робочим днем місяця, то цей місяць враховується до розрахункового періоду як повний місяць.

У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Час, протягом якого працівник згідно із законодавством не працював і за ним не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду.

Якщо у працівника відсутній розрахунковий період, то середня заробітна плата обчислюється відповідно до абзаців третього - п`ятого пункту 4 цього Порядку.

Відповідно до п.3 розділу III Порядку №100 при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку.

Суми нарахованої заробітної плати, крім премій (в тому числі за місяць) та інших заохочувальних виплат за підсумками роботи за певний період, враховуються у тому місяці, за який вони нараховані, та у розмірах, в яких вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт.

Премії (в тому числі за місяць) та інші заохочувальні виплати за підсумками роботи за певний період під час обчислення середньої заробітної плати враховуються в заробіток періоду, який відповідає кількості місяців, за які вони нараховані, починаючи з місяця, в якому вони нараховані. Для цього до заробітку відповідних місяців розрахункового періоду додається частина, яка визначається діленням суми премії або іншої заохочувальної виплати за підсумками роботи за певний період на кількість відпрацьованих робочих днів періоду, за який вони нараховані, та множенням на кількість відпрацьованих робочих днів відповідного місяця, що припадає на розрахунковий період.

При обчисленні середньої заробітної плати для оплати за час відпусток або компенсації за невикористані відпустки, крім зазначених вище виплат, до фактичного заробітку включаються виплати за час, протягом якого працівнику зберігається середній заробіток (за час попередньої щорічної відпустки, виконання державних і громадських обов`язків, службового відрядження, вимушеного прогулу тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.

Відповідно до п.4 вказаного Порядку при обчисленні середньої заробітної плати не враховуються:

а) виплати за виконання окремих доручень (одноразового характеру), що не входять в обов`язки працівника (за винятком доплат за суміщення професій і посад, розширення зон обслуговування або виконання додаткових обсягів робіт та виконання обов`язків тимчасово відсутніх працівників, а також різниці в посадових окладах, що виплачується працівникам, які виконують обов`язки тимчасово відсутнього керівника підприємства або його структурного підрозділу і не є штатними заступниками);

б) одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо);

в) компенсаційні виплати на відрядження і переведення (добові, оплата за проїзд, витрати на наймання житла, підйомні, надбавки, що виплачуються замість добових);

г) премії за результатами щорічного оцінювання службової діяльності, за винаходи та раціоналізаторські пропозиції, за сприяння впровадженню винаходів і раціоналізаторських пропозицій, за впровадження нової техніки і технології, за збирання і здавання брухту чорних, кольорових і дорогоцінних металів, збирання і здавання на відновлення відпрацьованих деталей машин, автомобільних шин, введення в дію виробничих потужностей та об`єктів будівництва (за винятком цих премій працівникам будівельних організацій, що виплачуються у складі премій за результати господарської діяльності);

д) грошові і речові винагороди за призові місця на змаганнях, оглядах, конкурсах тощо;

е) пенсії, державна допомога, соціальні та компенсаційні виплати;

є) літературний гонорар штатним працівникам газет і журналів, що сплачується за авторським договором;

ж) вартість безплатно виданого спецодягу, спецвзуття та інших засобів індивідуального захисту, мила, змивних і знешкоджувальних засобів, молока та лікувально-профілактичного харчування;

з) дотації на обіди, проїзд, вартість оплачених підприємством путівок до санаторіїв і будинків відпочинку;

и) виплати, пов`язані з святковими та ювілейними датами, днем народження, за довголітню і бездоганну трудову діяльність, активну громадську роботу тощо;

і) вартість безплатно наданих деяким категоріям працівників комунальних послуг, житла, палива та сума коштів на їх відшкодування;

ї) заробітна плата на роботі за сумісництвом (за винятком працівників, для яких включення її до середнього заробітку передбачено чинним законодавством);

й) суми відшкодування шкоди, заподіяної працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

к) доходи (дивіденди, проценти), нараховані за акціями трудового колективу і вкладами членів трудового колективу в майно підприємства;

л) компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати;

м) заробітна плата, яка нарахована за час роботи у виборчих комісіях, комісіях всеукраїнського референдуму;

н) винагороди державним виконавцям;

о) грошова винагорода за сумлінну працю та зразкове виконання службових обов`язків.

При обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці, крім перелічених вище виплат, також не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження, вимушеного прогулу тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.

Згідно з п.5 розділу IV Порядку №100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або компенсації за невикористані відпустки проводиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за фактично відпрацьований період (розрахунковий період) на відповідну кількість календарних днів розрахункового періоду. Із розрахунку виключаються святкові та неробочі дні, встановлені законодавством. Отриманий результат множиться на число календарних днів відпустки.

Святкові та неробочі дні (стаття 73 КЗпП України), які припадають на період відпустки, у розрахунок тривалості відпустки не включаються і не оплачуються.

Згідно з п.8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

При обчисленні середньої заробітної плати за два місяці, виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, середньоденна заробітна плата визначається шляхом ділення суми, розрахованої відповідно до абзацу п`ятого пункту 4 цього Порядку, на число робочих днів за останні два календарні місяці, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, згідно з графіком підприємства, установи, організації.

У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим або другим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Дотримуючись зазначених норм суд урахував.

Довідкою відповідача від 30.09.2022 №68 про отримане грошове забезпечення за період з лютого 2020 року до березня 2020 року підтверджується:

за лютий 2020 року позивачу нараховано грошове забезпечення: оклад за в/звання 950,00грн, посадовий оклад 2910,00грн, надбавка за вислугу років 1158,00грн, премія 4074,00грн, надбавка за особлив. проходження служби 2007,20грн (усього - 11099,20грн);

за березень 2020 року позивачу нараховано грошове забезпечення: оклад за в/звання 950,00грн, посадовий оклад 2910,00грн, надбавка за вислугу років 1158,00грн, премія 4074,00грн, надбавка за особлив. проходження служби 2007,20грн (усього - 11099,20грн).

Середньоденне грошове забезпечення позивача становить (11099, 20грн + 11099,20грн) : (29 + 31) = 369,97грн.

Розрахунок середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 18.04.2020 до 13.06.2022 (фактичний день розрахунку з позивачем) становить: 369,97грн (середньоденне грошове забезпечення позивача) * 786 днів (кількість днів прострочення) = 290796,42грн. Вказана сума коштів істотно перевищує належну до виплати позивачу станом на день звільнення з посади та виплачену вихідну допомогу на виконання вказаного вище рішення суду.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи:

розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором,

період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості,

а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника,

інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Відповідні висновки також викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, від 26.02.2020 у справі №821/1083/17 та у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 25.11.2021 у справі №580/723/20, на які посилався відповідач у супровідному листі.

Суд взяв до уваги наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум на день звільнення, дату його ініціювання позивачем, тривалість судового провадження, розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати, зокрема, після вирішення спору.

Вказані обставини дають підстави для зменшення суми коштів, для виплати позивачу в порядку ст.117 КЗпП України, зважаючи на висновки Великої Палати Верховного Суду у вказаній вище судовій справі, та відсутності обґрунтованих підстав стягувати з відповідача повний середній заробіток за вказаний вище період.

Крім того, у заявлених спірних правовідносинах позивач не звертався до відповідача з приводу нарахування повної суми середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Відсутні будь-які рішення або листування відповідача щодо відмови його нарахувати. Натомість відповідач допустив неповний розрахунок при звільненні позивача, що підтверджується вказаним вище рішенням суду.

Виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, співмірності ймовірних втрат позивача із-за неповного розрахунку при звільненні, обґрунтованим є зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18.04.2020 до 13.06.2022 пропорційно виплаченим із затримкою коштів зважаючи, що загальна сума доходу, що мала бути виплачена позивачу на день звільнення, 18.04.2020 становить 89128,02грн = 48921,17грн (грошове забезпечення виплачене позивачу у квітні 2020 року безспірно) + 40206,85грн (заборгованість з виплати одноразової грошової допомоги при звільненні виплачена позивачу 13.06.2022).

Співвідношення (майнові втрати) суми вихідної допомоги при звільненні, що виплачені відповідачем на виконання вказаного вище рішення суду 13.06.2022 у розмірі 40206,85грн, до загальної суми заробітної плати, належної до виплати під час звільнення позивача, становить: 48921,17грн (грошове забезпечення виплачене позивачу у квітні 2020 року безспірно) + 40206,85грн (присуджені судом кошти) / 40206,85грн = 2,21.

За порушення строків виплати коштів позивачу має бути виплачена пропорційна частина середнього заробітку щодо прострочення (786 днів - за період з 18.04.2020 до 13.06.2022 : 290796,42грн / 2,21 = 131582,09 грн.

Отже, загальна сума коштів за порушення відповідачем строку розрахунку з позивачем при звільненні становить 131582,09 грн.

Оскільки предмет заявленого спору не стосується періодичних платежів, не обґрунтовані позовні вимоги в частині заявленого способу відновлення порушеного права стягнути кошти. Належним і ефективним способом повного відновлення порушеного права є зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18.04.2020 до 13.06.2022 часу фактичного розрахунку, а не до дня ухвалення рішення у зазначеній вище справі, як оскаржує позивач, в сумі 131582,09 грн. У іншій частині позовні вимоги не обґрунтовані.

Отже, позовні вимоги обґрунтовані у вказаних вище частинах та підлягають частковому задоволенню.

Щодо розподілу судових витрат суд урахував.

Відповідно до ч.1 ст.132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з ч.3 ст.132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу, 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду, 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз, 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів, 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Згідно з ч.3 ст.139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Зважаючи на відсутність доказів понесення позивачем судових витрат зі сплати судового збору за звернення до суду зі вказаним вище позовом, відсутні підстави для їх розподілу відповідно до ст.139 КАС України.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Згідно до ч.3 вказаної статті КАС України для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною п`ятою вказаної статті КАС України встановлено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Отже, компенсації за рахунок іншої сторони підлягає не будь-яка правова допомога, а саме професійна правнича, виконавцем якої є адвокат.

З приводу професійної правничої допомоги суд установив, що позивач просив стягнути з відповідача витрати на професійну правову допомогу у розмірі 8000,00 грн.

На підтвердження вказаних витрат надав копії договору про надання правової допомоги від 21 серпня 2020 року, детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом від 30 листопада 2020 року, оригінали квитанцій до прибуткового касового ордера від №303 від 3 листопада 2020 року, №304 від 30 листопада 2020 року (а.с.9, 103-105).

Відповідно до частини шостої статті 134 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина сьома статті 134 КАС України).

Відповідач у запереченні від 06.05.2021 зазначив, що вказані витрати на правничу допомогу не є співрозмірними із складністю справи, виконаними роботами (наданими послугами), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), та ціною позову.

Велика Палата Верховного Суду в пункті 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи. В постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі №904/4507/18 висловлено правову позицію: "Не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху», у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність."

Суд врахував, що позивач заявляв позовні вимоги: 1) скасування наказу, 2) визнання протиправною бездіяльність щодо нарахування та виплати одноразової грошової допомоги та зобов`язання вчинити такі дії; 3) стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Щодо оспореного наказу Черкаський окружний адміністративний суд рішенням від 27 травня 2021 року відмовив у задоволенні позову в цій частині повністю. Отже, витрати на професійну допомогу адвоката в цій частині на користь позивача не компенсуються. Щодо одноразової допомоги Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 19.05.2022 задовольнив позовні вимоги та дійшов висновку про неспівмірність гонорару адвоката та доведеність позивачем реальності та підтвердження фактичного розміру понесених витрат на правничу допомогу, присудивши стягнути з відповідача на користь позивача компенсацію витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 3000,00 грн.

Врахувавши викладене вище та результат вирішеного спору в цій частині, суд дійшов висновку, що стягненню підлягає на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача 1000,00грн.

Керуючись ст.ст.2-20, 72-78, 122-123, 132-139, 191, 295, 370-371, 382 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 щодо нового судового розгляду справи задовольнити частково.

Зобов`язати Головний центр підготовки особового складу Державної прикордонної служби України імені генерал-майора І. Момота - військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ; ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18.04.2020 до 13.06.2022 часу фактичного розрахунку в сумі 131582,09 грн (сто тридцять одна тисяча п`ятсот вісімдесят дві гривні дев`ять копійок).

У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

2. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного центру підготовки особового складу Державної прикордонної служби України імені генерал-майора І. Момота - військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ; ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) понесені судові витрати пов`язані з наданням йому професійної правничої допомоги адвоката в розмірі 1000,00грн (одна тисяча гривень нуль копійок).

3. Копії рішення направити учасникам справи.

4. Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. Апеляційна скарга може бути подана до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного його тексту.

Суддя Анжеліка БАБИЧ

Рішення ухвалене, складене у повному обсязі та підписане 12.12.2023.