Справа № 420/30323/23
Суддя: Токмілова Л.М.
Дата ухвалення: 2023-12-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА
11 грудня 2023 року м. Одеса
Суддя Одеського окружного адміністративного суду Токмілова Л.М., розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Військової академії про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -
ВСТАНОВИВ:
До Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Військової академії, в якій позивач просить суд:
- визнати протиправною бездіяльність Відповідача щодо не проведення перерахунку та виплати позивачу грошового забезпечення з 29.01.2020, та виплат, належних йому при звільненні (грошову допомогу на оздоровлення, одноразову грошову допомогу при звільненні, матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань), у відповідності до вимог відновленої початкової редакції п.4 Постанови №704, статті 9 Закону України від 20.12.1991 року №2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», з урахуванням решти положень постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» та вимог постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 у справі №826/6453/18, з урахуванням розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня календарного року та множенням на відповідні тарифні коефіцієнти;
- зобов`язати Відповідача здійснити перерахунок позивачу грошового забезпечення з 29.01.2020, та виплат, належних йому при звільненні, у відповідності до вимог відновленої початкової редакції п.4 Постанови №704, статті 9 Закону України від 20.12.1991 року №2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», з урахуванням решти положень постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» та вимог постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 у справі №826/6453/18, з урахуванням розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня календарного року та множенням на відповідні тарифні коефіцієнти.
Відповідно до п.п. 3, 5, 6 ч.1 ст.171 КАС України, суддя після одержання позовної заяви з`ясовує чи відповідає позовна заява вимогам, встановленим статтями 160, 161, 171 цього Кодексу; чи позов подано у строк, установлений законом (якщо позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними); чи немає інших підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви або відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, встановлених цим Кодексом.
Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 13.11.2023 позовну заяву ОСОБА_1 було залишено без руху та надано строк для усунення недоліків шляхом заяви про поновлення строку звернення.
Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 24.11.2023 ОСОБА_1 було продовжено строк для усунення недоліків позовної заяви.
Недоліком позовної заяви було звернення до суду поза межами строку позовної давності.
04.12.2022 року позивач звернувся до суду із заявою про поновлення строку звернення до суду, яка мотивована тим, що позивач заключав свій останній контракт про проходження служби 03.12.2021 року з 25.04.2022 строком на один рік під час дії попередньої редакції статті 233 КЗпП України. Фактично, Держава (Законодавець) суттєво змінив законодавство в односторонньому порядку (статтю 233 КЗпП України), під час дії вже підписаного контракту, суттєво зменшивши надані нею ж гарантії (стосовно строку звернення до суду). На момент підписання контракту: частиною 2 ст.233 КЗпП України, у редакції до 19.07.2022р., було визначено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Також позивач зазначає, що після його звільнення і до подання позову збирав докази, які б підтвердили протиправність дій Відповідача, адже надані до суду наказ про виключення, грошовий атестат та довідка про додаткові види грошового забезпечення позивачу не надавалися, таке надання чинним законодавством не передбачене.
Вони разом з особовою справою позивача надсилалися до обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки, який переведений на воєнний стан та особливий режим роботи, що ускладнило доступ до нього та отримання відповідних копій.
В липні місяці позивач отримав вперше пенсію та незавірену копію протоколу про призначення пенсії (яку згодом отримав завірену), з якого дізнався про невірно встановлені розміри посадового окладу, окладу за військове звання та інші складові грошового забезпечення, що і спонукало його для збору доказів. Без їх отримання позов би вважався необґрунтованим.
Перевіривши подану заяву суд не знаходить підстав для поновлення строку звернення до суду із цим позовом з огляду на такі обставини.
Так, частиною першою статті 122 КАС України передбачено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Предметом спору у цій справі є неправильний розрахунок грошового забезпечення позивача.
З огляду на викладене, спеціальними нормами, які регулюють строк звернення до суду, є норми Кодексу законів про працю України.
Згідно із ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).
Відповідно до ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (стаття 116), минуло не більше одного року.
Таким чином, Кодексом законів про працю встановлено тримісячний строк позовної давності у спорах щодо виплати усіх належних працівникові сум при звільненні, який починає свій перебіг з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.
Прикінцевими положенням КЗпП України передбачено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
Постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 р. № 651 "Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 " встановлено, що з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 р. на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 відміняється.
Відповідно з 01.07.2023 року, знову встановлюється тримісячний строк, передбачений ст.233 КЗпП України.
Враховуючи, що вимоги у цьому спорі стосуються неправильного розрахунку грошового забезпечення позивача, позивач виключений зі списків особового складу академії та всіх видів грошового забезпечення 24.04.2023 року, а тримісячний строк по КЗпП обраховується з 01.07.2023 року, то тримісячний строк звернення до суду у цьому спорі закінчився 01.10.2023 року.
Виходячи із того, що позовну заяву подано 06.11.2023 року, тримісячний строк звернення до суду пропущено.
З огляду на те, що спірна виплата мала бути виплачена позивачу при звільненні, то з моменту отримання сум грошового забезпечення після звільнення, позивач вважається таким, що повинен був дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи законних інтересів.
В даному випадку, позивач після звільнення 24.04.2023 року та встановлення тримісячного строку звернення до суду з 01.07.2023 року, мав три місяці на звернення до суду для перерахунку грошового забезпечення.
Звернення до відповідача у листопаді 2023 року, тобто після семи місяців з дати звільнення та місяця з початку закінчення строку звернення до суду, не може вважатися розумним строком звернення за захистом своїх прав. Таке тривале зволікання із зверненням до відповідача з приводу перерахунку та виплати спірних сум свідчить про байдуже ставлення позивача до своїх прав. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.
Тобто, строк звернення до адміністративного суду може бути поновлений лише за наявності поважних підстав, наявність яких підтверджена відповідними доказами.
Посилання позивача на те, що при підписанні контракту ст.233 КЗпП не обмежувалися строки звернення до суду, суд не приймає, адже з 01.07.2023 року строк звернення до суду КЗпП обмежується тримісячним строком звернення, а позивач виключений зі списків особового складу навіть раніше обмеження строками звернення, однак за захистом свої прав не звертався.
Щодо посилань позивача, що після його звільнення і до подання позову збирав докази, які б підтвердили протиправність дій Відповідача, адже надані до суду наказ про виключення, грошовий атестат та довідка про додаткові види грошового забезпечення позивачу не надавалися, то суд зазначає наступне. Позивач мав можливість звернутися з позовом до суду в межах строків звернення та подати клопотання про витребування доказів у відповідача у зв`язку з неможливістю самостійного їх отримання, однак такі дії вчинено не було. Крім того, зазначені позивачем докази подані до суду з датою 24.04.2023, тобто відсутні будь-які докази, що позивачем вони отримані пізніше, не надано будь-яких заяв на підтвердження того, що позивач звертався до відповідача із вимогою надання відповідних доказів, а відповідачем відмовлено у їх наданні.
Знову ж таки, позивач самостійно зазначає, що саме у липні 2023 року отримав вперше пенсію та копію протоколу про призначення пенсії, тобто у липні місяці позивач вже точно знав про порушення своїх прав, однак все одно не звернувся до суду.
Суд розцінює вищезазначені дії позивача як байдуже ставлення до своїх прав та зволікання звернення за захистом своїх прав.
Також варто зазначити, що у постанові від 25.03.2020 у справі №9901/588/19 Велика Палата Верховного Суду вказала, що згідно зі статтею 17 Закону України від 23.02.2006 №3477-IV Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Так, ЄСПЛ, у пунктах 37 та 38 рішення від 18.11.2010 у справі Мушта проти України, нагадав, що право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак такі обмеження не можуть стосуватися реалізації цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, і має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями. Норми, які регламентують строки подання скарг, безумовно, передбачаються для забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані. У той же час такі норми або їх застосування мають відповідати принципу юридичної визначеності та не перешкоджати сторонам використовувати наявні засоби.
У рішенні від 03.04.2008 у справі Пономарьов проти України ЄСПЛ вказав, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте, навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Від судів вимагається вказувати підстави. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні в часі, ні в підставах для поновлення строків (пункт 41).
Таким чином, за практикою Європейського суду з прав людини, застосування судами наслідків пропущення строків звернення до суду не є порушенням права на доступ до суду.
Вищенаведене засвідчує, що інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності в публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
З огляду на зміст статті 123 КАС України та враховуючи, що наведені у заяві обставини суд визнав неповажними, позовна заява підлягає поверненню.
Керуючись ч. 2 ст. 123, 243, 248 КАС України, суд, -
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової академії про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - повернути позивачу.
Роз`яснити позивачу, що повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.
Ухвала набирає законної сили в порядку і строки, встановлені ст.256 КАС України.

Ухвала може бути оскаржена в порядку та строки встановлені ст.ст. 293-295 КАС України.

Суддя Токмілова Л.М.