Справа № 400/13298/23
Суддя: Малих О.В.
Дата ухвалення: 2023-12-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 грудня 2023 р. Справа № 400/13298/23
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд, у складі головуючого судді Малих О.В., розглянувши в письмовому провадженні за правилами загального позовного провадження адміністративну справу

за позовом:ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 ,
до відповідача:Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), вул. Космонавтів, 61, м. Миколаїв, 54056,
третя особа:ОСОБА_2 , АДРЕСА_2 ,
про:визнання протиправною та скасування постанови від 23.10.2023 року ВП № 68236233,
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернулась до суду з адміністративним позовом до Інгульского відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєва Півленного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (далі відповідач, Інгульський ВДВС), в якому просить суд:

- визнати протиправною та скасувати постанову від 23.10.2023 року про накладення штрафу у виконавчому провадженні № 68236233, що винесена головним державним виконавцем Інгульського відділу державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Чмих Людмилою Василівною.

Ухвалою від 08.11.2023 року суд відкрив провадження у справі та ухвалив розглядати справу за правилами загального позовного провадження з урахуванням особливостей встановлених ст. 287 КАС України.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що при примусовому виконанні рішення суду у справі № 488/2484/21 головним державним виконавцем Чмих Л.В. було винесено ряд постанов від 23.10.2023 року про накладення штрафів за невиконання рішення суду. Підставою для застосування відповідних заходів впливу було незабезпечення позивачем перебування дитини за місцем проведення виконавчих дій.

Разом з тим, ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва у справі № 488/2484/21 боржником виконано в повному обсязі, адже 05.06.2022 року та 06.02.2022 року, 19.02.2022 року та 20.02.2022 року вона разом зі своїм малолітнім сином ОСОБА_3 , 2011 р.н., перебувала за зазначеною адресою ( АДРЕСА_3 ) з метою його виконання.

Зустрічі відбулись, проте, в порушення вимог ст. 64-1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року № 1404-VIII (далі Закон № 1404), державним виконавцем не складено відповідні акти про виконання рішення та не винесено постанову про закінчення виконавчого провадження.

Від 24.02.2022 року, початку повномасштабного вторгнення РФ в Україну, до липня 2023 року стягувач жодним чином не контактував із сином, не цікавився його життям, сплачував аліменти вкрай нерегулярно, не надавав жодної допомоги, не ініціював проведення зустрічей згідно з графіком.

Позивач наголосила, що державним виконавцем при винесенні спірної постанови про накладення штрафу не було з`ясовано основних причин невиконання рішення суду, якими були особиста відмова дитини від спілкування з батьком. Оскільки її син з власної волі відмовився спілкуватись з стягувачем, дана обставина є такою, що ускладнює виконання рішення суду і є поважною в розумінні статей 63 і 75 Закону № 1404 причиною невиконання рішення у передбачений ним спосіб.

Відповідач відзив на адміністративний позов не надав.

Згідно ч. 6 ст. 162 КАС України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Третя особа письмових пояснень по суті спору не надав.

З`ясувавши усі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази у їх сукупності, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дослідивши матеріали, що містяться у справі, суд встановив наступне:

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 15.12.2021 року у справі №488/2484/21 за результатами розгляду скарги представника ОСОБА_1 , адвоката Волкової Л.Г., на ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва, постановлену 29.10.2021 року, останню скасовано та постановлено нову, якою заяву про забезпечення позову ОСОБА_2 задоволено частково, до ухвалення рішення у справі № 488/2484/21, вжити заходи забезпечення позову наступним шляхом: визначити час спілкування ОСОБА_2 з малолітньою дитиною ОСОБА_3 , 2011 р.н., без присутності матері кожної першої та третьої суботи та неділі місяця з 10:00 до 17:00. Зобов`язати ОСОБА_1 передавати дитину ОСОБА_3 , 2011 р.н., за графіком за адресою: АДРЕСА_3 . Позивача ОСОБА_2 зобов`язати повертати дитину за затвердженим графіком за адресою: АДРЕСА_3 .

20.01.2022 року головним державним виконавцем Інгульського ВДВС Чмих Людмилою Василівною відкрито виконавче провадження № 68236233 по виконанню ухвали Ленінського районного суду м. Миколаєва. Від 06.01.2022 року у справі № 488/2484/21 (2-з/489/147/21).

При примусовому виконанні рішення суду у справі № 488/2484/21 головним державним виконавцем Чмих Л.В. було винесено ряд постанов від 19.07.2023 року та 23.10.2023 року про накладення штрафів за невиконання рішення суду.

Так, постановою від 23.10.2023 року про накладення штрафу у виконавчому провадженні № 68236233 на позивача, за невиконання рішення суду, накладено штраф у сумі 3400,00 грн.

Підставою для застосування відповідних заходів впливу було незабезпечення позивачем перебування дитини за місцем проведення виконавчих дій.

Вважаючи незаконною постанову від 23.10.2023 року, позивач звернулась до суду із цим позовом.

Приймаючи рішення у справі, суд виходить з наступного:

Статтею 129-1 Конституції України визначено, що судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, врегульовано Законом № 1404.

Відповідно до ст. 1 Закону № 1404 виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі рішення) сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до цього Закону, підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, як виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України (п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону № 1404).

Згідно ч. 1 ст. 18 Закону № 1404 виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Частиною 1 ст. 5 Закону № 1404 визначено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом (п. 1 ч. 2 ст. 18 Закону № 1404).

Статтею 63 Закону № 1404 визначено, що за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.

У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.

Виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником.

У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення, якщо таке рішення може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом.

У разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Відповідно до ст. 64-1 Закону № 1404, виконання рішення про встановлення побачення з дитиною полягає у забезпеченні боржником побачень стягувача з дитиною в порядку, визначеному рішенням.

Державний виконавець здійснює перевірку виконання боржником цього рішення у час та місці побачення, визначених рішенням, а у разі якщо вони рішенням не визначені, то перевірка здійснюється у час та місці побачення, визначених державним виконавцем.

У разі невиконання без поважних причин боржником рішення державний виконавець складає акт та виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі, визначеному частиною першою статті 75 цього Закону. У постанові зазначаються вимога виконувати рішення та попередження про кримінальну відповідальність.

Державний виконавець здійснює перевірку виконання боржником цього рішення у час та місці побачення, визначених рішенням, а у разі якщо вони рішенням не визначені, то перевірка здійснюється у час та місці побачення, визначених державним виконавцем.

У разі невиконання без поважних причин боржником рішення державний виконавець складає акт та виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі, визначеному частиною першою статті 75 цього Закону. У постанові зазначаються вимога виконувати рішення та попередження про кримінальну відповідальність.

У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення державний виконавець складає акт, виносить постанову про накладення на боржника штрафу в подвійному розмірі, надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення, звертається з поданням про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України до суду за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби, виносить вмотивовану постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами (із врахуванням обмежень, передбачених частиною десятою статті 71 цього Закону) та вживає інші заходи примусового виконання рішення, передбачені цим Законом.

У разі виконання рішення боржником виконавець складає акт та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Якщо боржник у подальшому перешкоджає побаченням стягувача з дитиною, стягувач має право звернутися до державного виконавця із заявою про відновлення виконавчого провадження. Після відновлення виконавчого провадження державний виконавець повторно здійснює заходи, передбачені цією статтею.

Рішення про усунення перешкод у побаченні з дитиною виконується у порядку, встановленому статтею 63 цього Закону.

Відповідно до ст. 75 Закону № 1404, у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання.

У разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин виконавець у тому самому порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до п. 9 розділу ІХ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04. 2012 року № 512/5 (далі Інструкція № 512/5) у разі невиконання без поважних причин боржником рішення про встановлення побачення з дитиною державний виконавець здійснює заходи примусового виконання рішення, передбачені частиною третьою статті 64-1 Закону.

У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення про встановлення побачення з дитиною державний виконавець здійснює заходи примусового виконання рішення, передбачені частиною четвертою статті 64-1 Закону.

При кожному наступному невиконанні боржником зазначеного рішення державний виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі, визначеному частиною четвертою статті 64-1 Закону.

Враховуючи наведені положення законодавства у контексті цієї справи варто зауважити, що накладення штрафу за невиконання рішення, що зобов`язує боржника до вчинення певних дій, є видом юридичної відповідальності боржника за невиконання покладеного на нього зобов`язання.

Застосування такого заходу реагування є обов`язком державного виконавця і націлено на забезпечення реалізації мети виконавчого провадження як завершальної стадії судового провадження.

Умовою для накладення на боржника у виконавчому проваджені штрафу є невиконання ним виконавчого документа (в даному випадку виконавчого листа, виданого з метою виконання судового рішення). У залежності від характеру правовідносин і змісту зобов`язання, примусове виконання якого відбувається у межах виконавчого провадження, поважними причинами можуть визнаватися такі обставини, які створили об`єктивні перешкоди для невиконання зобов`язання, і подолання яких для боржника було неможливим або ускладненим. Тобто на час прийняття державним виконавцем рішення про накладення штрафу ним має бути встановлений факт невиконання боржником судового рішення саме без поважних причин.

Поважними, в розумінні наведених норм Закону № 1404, можуть вважатися об`єктивні причини, які унеможливили або значно ускладнили виконання рішення боржником та які не залежали від його власного волевиявлення.

Суд зазначає, що поважність причин невиконання судового рішення оцінюється у кожному конкретному випадку через призму того, наскільки це (об`єктивно) перешкодило виконати судове рішення.

Повторним невиконанням судового рішення в розумінні ст. 64-1 Закону № 1404 є встановлений відповідним актом факт кожного наступного невиконання боржником судового рішення після складення акту про невиконання такого рішення вперше та винесення відповідної постанови про накладення штрафу за невиконання судового рішення без поважних причин.

Як встановлено судом з матеріалів адміністративної справи, головний державний виконавець Інгульського ВДВС Чмих Людмтла Василівна винесла постанову від 23.10.2023 року про накладення на позивача штрафу за невиконання рішення суду без поважних причин, а саме: № 68236233.

Заперечуючи проти висновків державного виконавця про невиконання рішення без поважних причин, позивач зазначила, невиконання судового рішення у той спосіб, який визначив суд, не відбулося внаслідок особистого волевиявлення самої дитини ОСОБА_3 , який в момент зустрічі з стягувачем - батьком ОСОБА_2 відмовився їхати з ним у зв`язку з чим стягувач викликав поліцію.

Під час однієї зустрічей з батьком, яка проходила у супроводі його дружини, дитина була піддана принизливому ставленню. Дружина стягувача нетактично висловила йому свою пораду щодо зачіски ОСОБА_4 (адже він носить подовжене волосся), що неприємно вразило хлопчика, який є доволі чутливим. Після зустрічі з батьком ОСОБА_4 скаржився з цього приводу матері.

Тож фактичне примушування дитини до спілкування з родичами може призвести до психологічного тиску на дитину та явно не відповідатиме якнайкращим інтересам дитини в аспекті забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі.

Відповідно до виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого ОСОБА_3 , 2011 р.н., станом на 25.07.2023 року: «На фоні стресу від обстрілів міста Миколаєва дитина відчувала занепокоєння та страх. Скаржився на болі в животі. Поганий апетит та сон». Рекомендовано, зокрема: санаторно-курортне лікування, консультація психолога.

12.08.2023 року дитині було надано медичну допомогу на травматологічному пункті Обласної дитячої лікарні м. Миколаєва, діагноз: черезвертлюговий перелом лівої плечової кістки. Накладено гіпсову лангету.

Позивач зазначила, що нею було забезпечено виконання рішення суду, оскільки боржник не чинила перешкод у спілкуванні стягувачів з дитиною, при цьому надавала дитину для зустрічі щоразу при проведенні виконавчих дій.

З цього приводу суд зазначає, що Конституцією України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняється державою (частина 3 статті 51).

Стаття 12 Закону України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 року № 2402-ІІІ передбачає, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність з виховання, навчання і розвитку дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону.

Згідно ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року (далі Конвенція), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюють вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Відповідно до ст. 18 Конвенції батьки несуть основу відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11.07.2017 року (заява № 2091/13), ЄСПЛ наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним.

Суд звертає увагу на те, що фактичне примушування дитини до спілкування з родичами може призвести до психологічного тиску на дитину та явно не відповідатиме якнайкращим інтересам дитини в аспекті забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 08.07.2021 року у справі № 640/11833/19.

Згідно ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Разом з цим, суд наголошує, що відповідач на вимогу суду матеріали виконавчого провадженя не надав.

Відтак, ураховуючи той факт, що дитина відмовилася їхати з батьком , суд дійшов висновку про поважність причин не проведення спілкування та зустрічі стягувача з сином ОСОБА_3 .

Таким чином, беручи до уваги викладене вище, суд відмічає, що покладені вимогами головного державного виконавця Чмих Л.В. обов`язки на позивача щодо не вчинення перешкод у спілкування дитини з батьком ОСОБА_2 були дотримані нею в межах саме її можливостей, адже, боржник забезпечила присутність дитини у місці проведення виконавчих дій. Разом з тим, подальше перебування дитини з її батьком унеможливлювалось внаслідок особистого волевиявлення дитини не їхати з ним.

За встановлених у адміністративній справі обставин, суд погоджується з тим, що особиста відмова дитини від зустрічі із батьком є обставиною, яка ускладнює виконання рішення суду і є поважною в розумінні ст.ст. 63 і 75 Закону № 1404.

Також суд зазначає, що, приймаючи оскаржувані постанови, відповідач керувався Законом № 1404 та положеннями Інструкції № 512/5.

Відповідно до ст. 9 розділу ІХ Інструкції № 512/5 у разі невиконання без поважних причин боржником рішення про встановлення побачення з дитиною державний виконавець здійснює заходи примусового виконання рішення, передбачені частиною третьою статті 64-1 Закону. У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення про встановлення побачення з дитиною державний виконавець здійснює заходи примусового виконання рішення, передбачені частиною четвертою статті 64-1 Закону. При кожному наступному невиконанні боржником зазначеного рішення державний виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі, визначеному частиною четвертою статті 64-1 Закону.

Суд звертає увагу, що нормами ст. 64-1 Закону № 1404 визначено, які дії має вчинити державний виконавець при невиконанні рішення та при повторному невиконанні рішення суду.

Проте, приписи ст. 9 розділу ІХ Інструкції № 512/5 фактично змінюють положення ст. 64-1 Закону № 1404, дозволяючи, при цьому, державному виконавцю виносити необмежену кількість постанов про накладення на боржника штрафу при кожному наступному невиконанні боржником відповідного судового рішення.

За змістом ч. 3 ст. 7 КАС України у разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

Суд зазначає, що у вказаних правовідносинах слід застосовувати положення ст. 64-1 Закону № 1404, оскільки Закон має вищу юридичну силу по відношенню до Інструкції № 512/5.

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 12.08.2020 року у справі № 520/6943/19.

Таким чином, за сукупністю наведених обставин та враховуючи те, що головним державним виконавцем Чмих Л.В. фактично не було встановлено об`єктивних причин невиконання рішення, суд вважає, що притягнення позивача до відповідальності у вигляді штрафу за невиконання рішення суду без поважних причин є протиправним.

Отже, спірна постанова винесена без законних на те підстав та підлягає скасуванню.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

На підставі ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч. 1 та 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи викладене, позовні вимоги підлягають задоволенню.

У відповідності до ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись ст.ст. 2, 9, 19, 77, 134, 139, 241 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) до Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (вул. Космонавтів, 61, м. Миколаїв, 54056, ), за участю третьої особи ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) задовольнити.

2. Визнати протиправною та скасувати постанову від 23.10.2023 року про накладення штрафу у виконавчому провадженні № 68236233, що винесена головним державним виконавцем Інгульського відділу державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Чмих Людмилою Василівною.

3. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (вул. Космонавтів, 61, м. Миколаїв, 54056, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) судові витрати у сумі 858,88 грн. (вісімсот п`ятдесят вісім гривень 88 копійок).

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи в порядку, визначеному ст. 255 КАС України. Апеляційна скарга може бути подана до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 11.12.2023 року.

Суддя О.В. Малих