Справа № 420/7948/23
Суддя: Скрипченко В.О.
Дата ухвалення: 2023-12-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 грудня 2023 р.м. ОдесаСправа № 420/7948/23

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Скрипченка В.О.,

суддів Косцової І.П. та Осіпова Ю.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційні скарги ОСОБА_1 та Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 18 травня 2023 року (суддя Бездрабко О.І., м. Одеса, повний текст рішення складений 18.05.2023) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

11 квітня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду з позовом до Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку, в якому просив:

- визнати протиправними дії Університету щодо відмови у наданні інформації на запит громадянина ОСОБА_1 про отримання публічної інформації від 14.03.2023 року про заборгованість заробітної плати працівників ДУІТЗ, які в період з квітня 2022 року по березень 2023 року не отримували заробітну плату, або отримували менше розміру мінімальної заробітної плати, про отримання публічної інформації на запит від 18.10.2022 року про заробітну плату, премії, матеріальну допомогу та інші виплати отримані штатними працівниками відділу бухгалтерського обліку ДУІТЗ за період з квітня 2021 по жовтень 2022 року, про отримання публічної інформації на запит від 17.10.2022 року про заробітну плату, премії, матеріальну допомогу та інші виплати отриману головним бухгалтером ДУІТЗ ОСОБА_2 в період з квітня 2021 по жовтень 2022 року, про отримання публічної інформації на запит від 03.10.2022 року про заробітну плату, премії, матеріальну допомогу та інші виплати отримані ректором ДУІТЗ ОСОБА_3 в період з жовтеня 2021 року по жовтень 2022 рік, а також безпідставного віднесення запитуваної інформації до конфіденційної;

- зобов`язати Університет повторно розглянути запити громадянина ОСОБА_1 про отримання публічної інформації від 14.03.2023 року про заборгованість заробітної плати працівників ДУІТЗ, які в період з квітня 2022 року по березень 2023 року не отримували заробітну плату, або отримували менше розміру мінімальної заробітної плати, про отримання публічної інформації на запит від 18.10.2022 року про заробітну плату, премії, матеріальну допомогу та інші виплати отримані штатними працівниками відділу бухгалтерського обліку ДУІТЗ за період з квітня 2021 по жовтень 2022 року, про отримання публічної інформації на запит від 17.10.2022 року про заробітну плату, премії, матеріальну допомогу та інші виплати отримані головним бухгалтером ДУІТЗ ОСОБА_2 в період з квітня 2021 по жовтень 2022 року, про отримання публічної інформації на запит від 03.10.2022 року про заробітну плату, премії, матеріальну допомогу та інші виплати отримані ректором ДУІТЗ ОСОБА_3 в період з жовтеня 2021 року по жовтень 2022 рік з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні;

- стягнути з відповідача на користь позивача понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7100 грн.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 18 травня 2023 року адміністративний позов задоволено повністю. Одночасно суд стягнув з відповідача на користь позивача витрати на правничу допомогу в сумі 2000 грн.

Не погоджуючись із постановленим у справі судовим рішенням сторони подали апеляційні скарги.

Позивач в поданій скарзі, висловив свою незгоду із рішенням суду першої інстанції в частині розміру компенсації витрат на професійну правничу допомогу, просить змінити рішення суду в частині задоволення позовної вимоги про стягнення на його користь понесених витрати на професійну правничу допомогу адвоката в сумі 7100 гривень.

На думку апелянта, дана справа є справою незначної складності та була розглянута в порядку спрощеного позовного провадження, тому заявлені витрати на правничу допомогу адвоката у розмірі 7100 грн. є співмірними зі складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами).

У цьому зв`язку апелянт просить врахувати той факт, що з боку відповідача не надано клопотань про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката та жодних інших пояснень з цього приводу.

Також апелянт просив стягнути на його користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідача понесені витрати на професійну правничу допомогу адвоката під час підготовки апеляційної скарги в сумі 4500 грн.

Відповідач своїм правом подати відзив на апеляційну скаргу не скористався, що, відповідно до частини четвертої статті 304 КАС України, не перешкоджає апеляційному перегляду рішення суду першої інстанції.

В апеляційній скарзі Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі.

В обґрунтовування поданої скарги зазначається, що судом першої інстанції не було надано належної оцінки тому факту, що запитувана позивачем інформація містить персональні дані третіх фізичних осіб та належить до конфіденційної інформації і, як наслідок, до інформації з обмеженим доступом. Отож відмова Університету є такою, що відповідає нормам чинного національного та міжнародного законодавства та жодним чином не порушує конституційні права осіб на конфіденційність та захист персональних даних від незаконного збирання, зберігання, використання та поширення, а саме без надання згоди суб`єктів персональних даних та без належного обґрунтування мети отримання таких даних третьою особою.

Крім того, відповідач не згоден із розміром присудженої судом першої інстанції суми витрат на правову допомогу 2000 грн., вважаючи її занадто великою порівняно із складністю справи, що розглядається.

Позивач своїм правом подати відзив на апеляційну скаргу не скористався, що, відповідно до частини четвертої статті 304 КАС України, не перешкоджає апеляційному перегляду рішення суду першої інстанції.

Справа розглянута судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження.

Апеляційним судом справа розглянута в порядку письмового провадження відповідно до статті 311 КАС України, якою передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційних скарг, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів і вимог поданих скарг, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 звернувся з інформаційним запитом від 03.10.2022 до Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку, в якому просив надати інформацію про заробітну плату, премії, матеріальну допомогу та інші виплати ректором університету ОСОБА_3 в період з жовтеня 2021 року по жовтень 2022 рік.

Листом від 12.10.2022 №01-24/857 відмовлено у наданні вказаної інформації у зв`язку з тим, що для визначення інформації про заробітну плату, премії, матеріальної допомоги та інших виплат співробітникам в Університеті використовується спеціальне програмне забезпечення, яке передбачає обробку інформації про фізичну особу, яка, відповідно до ст. 2 Закону України "Про захист персональних даних" та статті 11 Закону України "Про інформацію", відноситься до персональних даних та є конфіденційною.

Також повідомлено, що персональні дані та критична технологічна інформація за режимом доступу відносяться до інформації з обмеженим доступом та, враховуючи вимоги статті 24 Закону України "Про захист персональних даних", підлягають захисту відповідно до вимог чинного законодавства.

17.10.2022 ОСОБА_1 звернувся до Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку з інформаційним запитом від 17.10.2022 щодо надання інформації про заробітну плату, премії, матеріальну допомогу та інші виплати, отриману головним бухгалтером університету ОСОБА_2 в період з квітня 2021 по жовтень 2022 року.

Листом від 19.10.2022 р. №878/01-24 відмовлено у наданні вказаної інформації з огляду на те, що інформація про працівників Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку - це відомості про таких осіб, які ідентифіковані або можуть бути конкретно ідентифіковані.

Також повідомлено, що до конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема, дані про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, а також адреса, дата і місце народження. Конституційний Суд України в абзаці першому пункту 1 резолютивної частини Рішення від 30 жовтня 1997 року №5-зп відніс до конфіденційної інформації про фізичну особу, крім вказаної, ще й відомості про її майновий стан та інші персональні дані. Для визначення інформації про заробітну плату, премії, матеріальної допомоги та інших виплат співробітникам в Університеті використовується спеціальне програмне забезпечення, яке передбачає обробку інформації про фізичну особу, яка відповідно до статті 2 Закону України "Про захист персональних даних" та статті 11 Закону України "Про інформацію" відноситься до персональних даних та є конфіденційною.

18.10.2022 ОСОБА_1 звернувся до Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку з інформаційним запитом, в якому просив надати інформацію про заробітну плату, премії, матеріальну допомогу та інші виплати, отримані штатними працівниками відділу бухгалтерського обліку університету за період з квітня 2021 по жовтень 2022 року.

Листом від 19.10.2022 №879/01-24 відмовлено у наданні публічної інформації з аналогічних підстав, що були наведені у листі від 19.10.2022 №878/01-24.

14.03.2023 ОСОБА_1 звернувся до Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку з інформаційним запитом, в якому просив надати інформацію про заборгованість з заробітної плати працівників університету, які в період з квітня 2022 року по березень 2023 року не отримували заробітну плату або отримували менше розміру мінімальної заробітної плати без врахування працівників, до яких застосовувались вимоги статті 113 КЗпП України.

Листом від 20.03.2023 №138/01-24 відмовлено у наданні публічної інформації, при чому обґрунтування ідентичні листам від 19.10.2022 №878/01-24 та №879/01-24.

Вважаючи зазначені відмови щодо надання публічної інформації на запити від 03.10.2022, 17.10.2022, 18.10.2022, 14.03.2023 протиправними, ОСОБА_1 звернувся до суду із даним позовом.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог суд першої інстанції погодився з доводами позивача про протиправність відмови Університету у наданні інформації на його запити.

З метою належного захисту порушених прав суд зобов`язав відповідача повторно розглянути запити на отримання публічної інформації від 03.10.2022, 17.10.2022, 18.10.2022, 14.03.2023 в порядку, визначеному Законом України "Про доступ до публічної інформації" з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Так, частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовідносини, які складаються у сфері розгляду звернень суб`єктів стосовно отримання публічної інформації, врегульовані Конституцією України та відповідними спеціальними законами, а саме Законом України "Про інформацію" від 02.10.1996 №2657-XII (далі Закон №2657-XII) та Законом України від 13.01.2011 №2939-VI "Про доступ до публічної інформації" (далі Закон №2939-VI).

Згідно з частиною другою статті 34 Конституції України кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати, поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Закон №2657-XII визначає, що кожен має право на вільне одержання, використання, поширення, зберігання та захист інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів.

Статтею 1 Закону №2657-XII визначено, що інформація - це будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.

У свою чергу, порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації та інформації, що становить суспільний інтерес, визначено Законом №2939-VI.

За визначенням статті 1 цього Закону №2939-VI публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

Статтею 3 Закону №2939-VI визначені гарантії забезпечення права на публічну інформацію, зокрема: обов`язок розпорядників інформації надавати інформацію, крім випадків, передбачених законом; визначення розпорядником інформації спеціальних структурних підрозділів або посадових осіб, які організовують у встановленому порядку доступ до публічної інформації, якою він володіє; максимальне спрощення процедури подання запиту та отримання інформації.

Відповідно до статті 5 Закону №2939-VI одним із способів доступу до інформації є надання такої за запитами на інформацію.

Згідно зі статтею 12 Закону №2939-VI суб`єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є: 1) запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень; 2) розпорядники інформації - суб`єкти, визначені у статті 13 цього Закону; 3) структурний підрозділ або відповідальна особа з питань запитів на інформацію розпорядників інформації.

Пунктом 1 частини першої статті 3 вказаного Закону передбачено, що право на доступ до публічної інформації гарантується обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом.

Відповідно до частини другої статті 2 Закону №2939-VI цей Закон не поширюється на відносини щодо отримання інформації суб`єктами владних повноважень при здійсненні ними своїх функцій, а також на відносини у сфері звернень громадян, які регулюються спеціальним законом.

Частина перша статті 6 Закону №2939-VI визначає види публічної інформації з обмеженим доступом, а саме: 1) конфіденційна інформація; 2) таємна інформація; 3) службова інформація.

Статтею 7 Закону №2939-VI визначено, що конфіденційна інформація - інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб`єктів владних повноважень, та яка може поширюватися у визначеному ними порядку за їхнім бажанням відповідно до передбачених ними умов. Не може бути віднесена до конфіденційної інформація, зазначена в частині першій і другій статті 13 цього Закону.

Розпорядники інформації, визначені частиною першою статті 13 цього Закону, які володіють конфіденційною інформацією, можуть поширювати її лише за згодою осіб, які обмежили доступ до інформації, а за відсутності такої згоди - лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 14 Закону №2939-VI розпорядники інформації зобов`язані надавати та оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об`єктивність наданої інформації і оновлювати оприлюднену інформацію.

Приписами статті 22 Закону №2939-VI передбачено, що розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту, зокрема, у випадку якщо інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону.

Як зазначено вище, згідно частини першої статті 7 Закону №2939-VI не може бути віднесена до конфіденційної інформація, зазначена в частині першій і другій статті 13 цього Закону, зокрема інформація щодо юридичних осіб, що фінансуються з державного, місцевих бюджетів, бюджету Автономної Республіки Крим, - стосовно інформації щодо використання бюджетних коштів.

Як встановлено судом першої інстанції та не спростовується сторонами, Державний університет інтелектуальних технологій і зв`язку заснований на державній формі власності і належить до сфери управління Міністерства освіти і науки України. Університет є юридичною особою публічного права - державним закладом освіти, який здійснює свою діяльність на засадах неприбутковості.

Отож відповідач є розпорядником публічної інформації в розумінні статті 13 Закону №2939-VI, у зв`язку з чим має беззаперечний обов`язок забезпечувати надання відповіді за запитами про доступ до публічної інформації, що стосується як використання бюджетних коштів, так і інформації, пов`язаної з виконанням його обов`язків щодо надання освітніх послуг.

Згідно з положеннями статті 4 Закону №2939-VI одним із принципів забезпечення доступу до публічної інформації є принцип прозорості та відкритості діяльності суб`єктів владних повноважень, вільного отримання, поширення та будь-якого іншого використання інформації, що була надана або оприлюднена відповідно до цього Закону, крім обмежень, встановлених законом (п. 1, 2 частини першої цієї статті).

Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом. Обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності вимог, визначених пунктами 1-3 частини другої статті 6 Закону №2939-VI.

Обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог: 1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи кримінальним правопорушенням, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя; 2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам; 3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.

Забезпечення доступу до публічної інформації здійснюється двома способами: систематичного та оперативного оприлюднення інформації, і надання інформації за запитами на інформацію. Спосіб забезпечення доступу до публічної інформації залежить, у тому числі, від виду (характеру, суті) такої інформації. За положеннями Закону України "Про доступ до публічної інформації", кожна особа має право скористатися своїм правом на подання інформаційного запиту, якому кореспондує обов`язок розпорядника інформації надати на нього відповідь.

Відмова у задоволенні запиту на інформацію повинна бути мотивованою, тобто у відмові розпорядник інформації зобов`язаний обґрунтувати наявність передбачених частиною другою статті 6 згаданого Закону підстав обмеження у доступі.

Відсутність висновку розпорядника інформації щодо наявності хоча б однієї з трьох складових, передбачених указаною правовою нормою, означає, що відмова в доступі до публічної інформації є необґрунтованою.

Аналогічну позицію наведено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 24 січня 2019 року у справі №9901/510/18, від 14 травня 2020 року у справі №9901/589/19.

За приписами частини п`ятої статті 242 КАС України та частини шостої статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відтак, обмеження доступу до конкретної інформації допускається у разі, якщо за визначенням вона є конфіденційною або таємною або для службового користування та за умови застосування сукупності вимог пунктів 1-3 частини другої статті 6 Закону №2939-VI.

Конституційний суд України рішенням від 20 січня 2012 року у справі за конституційним поданням Жашківської районної ради Черкаської області щодо офіційного тлумачення положень частин першої, другої статті 32, частин другої, третьої статті 34 Конституції України установив, що перебування особи на посаді, пов`язаній зі здійсненням функцій держави або органів місцевого самоврядування, передбачає не тільки гарантії захисту прав цієї особи, а й додаткові правові обтяження. Публічний характер як самих органів-суб`єктів владних повноважень, так і їх посадових осіб вимагає оприлюднення певної інформації для формування громадської думки про довіру до влади та підтримку її авторитету у суспільстві.

Розпорядження бюджетними коштами включає здійснення витрат з державного чи місцевого бюджету. Заробітна плата та інші виплати (премії, матеріальна допомога тощо) посадовим та службовим особам є витратами з бюджету. Частиною 5 статті 6 Закону України "Про доступ до публічної інформації" визначено, що не може бути обмежено доступ до інформації про розпорядження бюджетними коштами, володіння, користування чи розпорядження державним, комунальним майном, у тому числі до копій відповідних документів, умови отримання цих коштів чи майна, прізвища, імена, по батькові фізичних осіб та найменування юридичних осіб, які отримали ці кошти або майно.

Статтею 31 Закону України "Про оплату праці" встановлено, що відомості про оплату праці працівника надаються будь-яким органам чи особам лише у випадках, передбачених законодавством, або за згодою чи на вимогу працівника.

На підставі абзацу 2 частини третьої статті 5 Закону України "Про захист персональних даних", не належить до інформації з обмеженим доступом інформація про отримання у будь-якій формі фізичною особою бюджетних коштів, державного чи комунального майна, крім випадків, передбачених статтею 6 Закону України "Про доступ до публічної інформації".

Це підтверджується положенням статті 5 Закону України "Про захист персональних даних", у якій йдеться про те, що не є конфіденційною інформацією персональні дані, що стосуються здійснення особою, яка займає посаду, пов`язану з виконанням функцій держави або органів місцевого самоврядування, посадових або службових повноважень, а також "не належить до інформації з обмеженим доступом інформація про отримання у будь-якій формі фізичною особою бюджетних коштів, державного чи комунального майна, крім випадків, передбачених статтею 6 Закону України "Про доступ до публічної інформації".

Отже, інформація про заробітну плату, премії, види грошового забезпечення, будь-які інші виплати з державного чи місцевого бюджету працівнику державного органу, не є конфіденційною, не може бути обмежена в доступі і підлягає наданню на запит.

Аналогічну правову позицію щодо вирішення спору в подібних правовідносинах висловив Верховний Суд у постанові від 27 лютого 2020 року в справі №820/4282/17, від 28 грудня 2022 року у справі №420/8015/22.

З аналізу наведених норм колегія суддів дійшла висновку, що інформація, яка стосується розміру заробітної плати працівників відповідача, які отримують заробітну плату за рахунок бюджетних коштів, є відкритою і має бути надана у відповідь на запит на інформацію.

При цьому колегія суддів вказує, що запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту, але з дотриманням, зокрема, пункту 1 частини першої статті 10 Закону №2939-VI.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 26.02.2021 у справі №460/1684/19.

Таким чином колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про протиправність відмови Університету у наданні ОСОБА_1 інформації на його запити від 03.10.2022, 17.10.2022, 18.10.2022, 14.03.2023 та наявність підстав для зобов`язання відповідача повторно розглянути запити на отримання публічної інформації та надати відповідь з урахуванням висновків суду.

Наведені у апеляційній скарзі відповідача доводи, правильність висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав вважати, що судом при вирішені спору не повно з`ясовано обставини справи чи не правильно застосовано норми матеріального права.

Що стосується доводів апеляційної скарги позивача щодо неправильного розподілу судом першої інстанції витрат позивача на професійну правничу допомогу, то колегія суддів вважає наступне.

Так, статтею 134 КАС України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Згідно з частиною третьою статті 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката, виходячи із положень частини п`ятої статті 134 КАС України, має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частини шостої статті 134 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина сьома статті 134 КАС України).

За правилами частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Частиною сьомою вказаної статті передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись (частина дев`ята статті 139 КАС України).

Зміст наведених положень законодавства дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження фактичного понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу та їх розміру суду було надано: договір про надання правової допомоги №03/04/2023 від 03.04.2023р.; додаткову угоду №1 від 03.04.2023р. до договору №03/04/2023 від 03.04.2023р.; акт наданих послуг від 11.04.2023; квитанція до прибуткового касового ордера №004 від 11.04.2023р на суму 7100,00 грн.

Оцінюючи обґрунтованість розміру заявлених позивачем витрат на професійну правничу допомогу та їх пропорційність складності справи, а також враховуючи зміст та обсяг наданих послуг, колегія суддів вважає, що заявлені позивачем до стягнення витрати на правничу допомогу до суду першої інстанції у розмірі 7100 грн. є явно завищеними, а тому погоджується з висновком суду першої інстанції, що адекватний та справедливий розмір понесених позивачем витрат на оплату правничих послуг складає 2000 грн.

Щодо аргументу апеляційної скарги про те, що з боку відповідача не надавалося клопотань про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката та жодних інших пояснень з цього приводу, то апеляційний суд виходить з того, що справа розглядалася в спрощеному порядку, відповідач не скористався своїм правом на надання відзиву на позовну заяву. Тобто, справа була розглянута на підставі наявних матеріалів і суд першої інстанції надав обґрунтовану оцінку доводам позивача про відповідність витрат позивача на правову допомогу складності справи згідно частин 2-5 ст. 134 КАС України. Водночас, в апеляційній скарзі відповідача також міститься незгода із розміром присудженої суми витрат на правову допомогу.

Підстав визнавати неповною, необґрунтованою та/або такою, що не відповідає обставинам справи, таку оцінку наданих судом першої інстанції доказів апеляційна скарга позивача не містить.

Резюмуючи вищевикладене колегія суддів зазначає, що доводи апеляційних скарг сторін не знайшли своє підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції. Суд першої інстанції правильно та повно з`ясував усі обставини справи та прийняв рішення в справі, яке ґрунтується на належній юридичній оцінці встановлених обставин із правильним застосуванням норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини. Під час розгляду справи суд не допустив порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи чи є обов`язковою підставою для скасування судового рішення.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відтак, апеляційні скарги сторін задоволенню не підлягають.

Згідно з вимогами статті 139 КАС України розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями 292, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 18 травня 2023 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає відповідно до ч. 6 ст. 12, ст. 257 та ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя-доповідач В.О.Скрипченко

Суддя І.П.Косцова

Суддя Ю.В.Осіпов