Справа № 160/1642/22
Суддя: Неклеса Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2023-12-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 грудня 2023 рокуСправа №160/1642/22
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Неклеса О.М., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії,-
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) до Військової частини НОМЕР_1 (далі відповідач, ВЧ НОМЕР_1 ), в якій позивач з урахуванням уточненої позовної заяви просить суд:
- визнати протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) у відношенні до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) щодо не нарахування та не виплати індексації грошового забезпечення у період з 17.07.2003 р. по 28.02.2018 р., із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення в період з 01.12.2015 р. по 28.02.2018 р. січень 2008 року;
- зобов`язати Військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення у період з 17.07.2003 р. по 28.02.2018 р., із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення в період з 01.12.2015 р. по 28.02.2018 р. січень 2008 року;
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 у відношенні до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) щодо не нарахування та не виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки (додаткової відпустки із збереженням грошового забезпечення строком 14 календарних днів на рік, як учаснику бойових дій) за 2017-2018 роки;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки (додаткової відпустки із збереженням грошового забезпечення строком 14 календарних днів на рік, як учаснику бойових дій) за 2017-2018 роки.
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначено, що у період з 29.06.2001 р. по 13.11.2018 р. вона проходила військову службу у ВЧ НОМЕР_1 та була виключена зі списків військової частини за наказом №241 від 13.11.2018 р. Як стверджує позивач, при виключенні її зі списків ВЧ НОМЕР_1 відповідач протиправно не нарахував та не виплатив їй індексацію грошового забезпечення за період з 17.07.2003 р. по 28.02.2018 р. Також позивачу не була нарахована та виплачена грошова компенсація за невикористані дні додаткової відпустки (додаткової відпустки із збереженням грошового забезпечення строком 14 календарних днів на рік, як учаснику бойових дій) за 2017-2018 роки. ОСОБА_1 вважає допущену відповідачем бездіяльність протиправною, у зв`язку з чим звернулася з цим позовом до суду.
Вищезазначена позовна заява не відповідала вимогам ст. 160 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), тому ухвалою суду від 31.01.2022 р. була залишена без руху, з наданням строку для усунення недоліків.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16.02.2022 р. відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Цією ж ухвалою встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії цієї ухвали, разом із доказами, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача.
Зобов`язано відповідача надати до суду разом із відзивом на позов:
- документи, що підтверджують надіслання (надання) відзиву і доданих до нього доказів іншим учасникам справи (позивачу);
- належним чином засвідчену копію витягу з наказу про зарахування позивача до особового складу Військової частини НОМЕР_1 ;
- відомості (інформацію у вигляді довідки) чи була нарахована та виплачена ОСОБА_1 індексація грошового забезпечення у період з 17.07.2003 року по 28.02.2018 року із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення в період з 01.12.2015 року по 28.02.2018 року - січень 2008 року;
- довідку про невикористані позивачем дні додаткової відпустки, як учасника бойових дій за 2017 - 2018 р.р.;
- інформацію про те, чи надавалася позивачу у період з 2017 по 2018 роки додаткова відпустка, як учаснику бойових дій та чи виплачувалася грошова компенсація за дні невикористаної додаткової відпустки;
- інші докази та документи, які на думку відповідача мають значення для вирішення цієї справи.
Станом на 11.04.2022 р. вимоги ухвали суду від 16.02.2022 р. відповідачем не виконані.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11.04.2022 р. у відповідача витребувано:
- належним чином засвідчену копію витягу з наказу про зарахування позивача до особового складу Військової частини НОМЕР_1 ;
- відомості (інформацію у вигляді довідки) чи була нарахована та виплачена ОСОБА_1 індексація грошового забезпечення у період з 17.07.2003 року по 28.02.2018 року із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення в період з 01.12.2015 року по 28.02.2018 року - січень 2008 року;
- довідку про невикористані позивачем дні додаткової відпустки, як учасника бойових дій за 2017 - 2018 р.р.;
- інформацію про те, чи надавалася позивачу у період з 2017 по 2018 роки додаткова відпустка, як учаснику бойових дій та чи виплачувалася грошова компенсація за дні невикористаної додаткової відпустки.
Цією ж ухвалою суд зупинив провадження у справі до надання витребуваних судом доказів.
Ухвала Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11.04.2022 р. неодноразово направлялася на адресу відповідача

До суду від ВЧ НОМЕР_1 надійшли пояснення та докази у справі.

Однак з наданих пояснень і доказів вбачається, що вимоги ухвали суду від 11.04.2022 р. відповідачем в повному обсязі не виконана, зокрема ним не надано до суду, зокрема, відомості (інформацію у вигляді довідки) чи була нарахована та виплачена позивачу індексація грошового забезпечення у період з 17.07.2003 року по 31.12.2013 року.

З огляду на викладене, ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30.05.2023 р. суд повторно витребував від Військової частини НОМЕР_1 відомості (інформацію у вигляді довідки) чи була нарахована та виплачена ОСОБА_1 індексація грошового забезпечення у період з 17.07.2003 року по 31.12.2013 року.

Цією ж ухвалою суд продовжив строк зупинення провадження у справі до надання учасниками справи витребуваних судом доказів.

До суду від ВЧ НОМЕР_1 надійшли пояснення та докази у справі.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11.12.2023 р. провадження по справі поновлено.

Ухвала Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16.02.2022 р. про відкриття провадження по справі була отримана відповідачем 21.03.2022 р, що підтверджується наявним в матеріалах справи рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

Отже, граничним терміном на надання відзиву було 10.03.2022 р. (включно).

Розділом ІІ Наказу Міністерства інфраструктури України №958 від 28.11.2013р. Про затвердження Нормативів і нормативних строків пересилання поштових відправлень, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 28 січня 2014р. за №173/24950 передбачено нормативні строки пересилання простої письмової кореспонденції операторами поштового зв`язку (без урахування вихідних днів об`єктів поштового зв`язку): 1) місцевої - Д+2, пріоритетної - Д+1; 2) у межах області та між обласними центрами України (у тому числі для міст Києва, Сімферополя, Севастополя) - Д+3, пріоритетної - Д+1; 3) між районними центрами різних областей України (у тому числі для міст обласного підпорядкування) - Д+4, пріоритетної - Д+2; 4) між іншими населеними пунктами різних областей України - Д+5, пріоритетної - Д+4, де Д - день подання поштового відправлення до пересилання в об`єкті поштового зв`язку або опускання простого листа чи поштової картки до поштової скриньки до початку останнього виймання; 1, 2, 3, 4, 5 - кількість днів, протягом яких пересилається поштове відправлення. При пересиланні рекомендованої письмової кореспонденції зазначені в пункті 1 цього розділу нормативні строки пересилання збільшуються на один день.

У встановлений судом строк, а саме: до 10.03.2022 р. (включно) та станом на 11.12.2023 р. від ВЧ НОМЕР_1 відзиву на позовну заяву до суду не надходило.

Відповідно до ч. 4 ст. 159 КАС України, неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.

Таким чином, станом на день розгляду спору по суті відповідач правом на подання відзиву на позов (у разі заперечення проти позову) та надання доказів по справі не скористався.

Вивчивши та дослідивши всі матеріали справи та надані докази, а також проаналізувавши зміст норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, з`ясувавши всі обставини справи, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) у період з 29.06.2001 р. по 13.11.2018 р. проходила військову службу у ВЧ НОМЕР_1 .

Згідно з витягом з наказу командира ВЧ НОМЕР_1 (по стройовій частині ) №241 від 13.11.2018 р. прапорщика військової служби за контрактом ОСОБА_1 , кухара господарчого відділення взводу забезпечення батальйону управління звільненого наказом командира ВЧ НОМЕР_1 (по особовому складу) від 06.11.2018 р. №1113-РС відповідно до пю 2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу№ від 04.04.2006 р. №3597-ІV з військової служби в запас за підпунктом «а» (у зв`язку з закінченням строку контракту), вважати таким, що справи та посаду здав 13.11.2018 р.

За цим наказом позивача з 13.11.2018 р. виключено зі списків особового складу частини й знято з усіх видів забезпечення і продовольчого забезпечення.

Як стверджує позивач та не заперечує відповідач, станом на 13.11.2018 р. ОСОБА_1 не нараховано та не виплачено, зокрема:

- індексацію грошового забезпечення за періоди проходження військової служби з 17.07.2003 р. по 31.12.2003 р., за січень та лютий місяць 2006 року, за період з травня по липень 2007 року, за лютий та березень 2008 року, за березень та квітень 2009 року, за 2013 рік, за період з січня по травень 2014 року;

- грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки (додаткової відпустки із збереженням грошового забезпечення строком 14 календарних днів на рік, як учаснику бойових дій) за 2017-2018 роки.

Позивач звернулась до командира ВЧ НОМЕР_1 із заявою від 30.11.2021 р., в якій просила нарахувати та виплатити їй індексацію грошового забезпечення за період проходження військової служби у ВЧ НОМЕР_1 з встановленням базового місяця січень 2008 року, а також нарахувати та виплатити позивачу компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки (додаткової відпустки із збереженням грошового забезпечення строком 14 календарних днів на рік, як учаснику бойових дій) за 2017-2018 роки.

Вищевказану заяву позивач направила до ВЧ НОМЕР_1 засобами поштового зв`язку 01.12.2021 р., що підтверджується фіскальним чеком ПН55 та накладною №386, копії яких наявна у матеріалах справи.

Відповіді на цю заяву від 30.11.2021 р. ВЧ НОМЕР_1 позивачу не надано, зважаючи на відсутність доказів протилежного.

Враховуючи вищенаведене, з метою захисту власних прав та інтересів, ОСОБА_1 звернулася до суду з цим позовом.

Вирішуючи спір по суті позовних вимог суд виходить з наступного.

Згідно з ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" №2011-XII від 20.12.1991 р. (далі - Закон №2011-XII) соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі.

Згідно з частинами 1-4 статті 9 Закону №2011-XII, держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Згідно з Преамбулою до Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" №1282-XII від 03.07.1991 р. (далі - Закон №1282-XII, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) цей Закон визначає правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України.

Відповідно до ст. 1 Закону від 03.07.1991 року № 1282-XII індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Статтею 2 Закону від 03.07.1991 року № 1282-XII передбачено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

Таким чином, основною метою індексації грошових доходів населення є забезпечення достатнього життєвого рівня населення України за рахунок відшкодування подорожчання споживчих товарів і послуг.

Положеннями статті 4 Закону від 03.07.1991 року №1282-XII визначено, що індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.

Відповідно до ст. 6 Закону від 03.07.1991 року №1282-XII у разі виникнення обставин, передбачених статтею 4 цього Закону грошові доходи населення визначаються як результат добутку розміру доходу, що підлягає індексації в межах прожиткового мінімуму для відповідних соціальних і демографічних груп населення, та величини індексу споживчих цін. Порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України.

Водночас в силу вимог ст. 18, 19 Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії" від 05.10.2000 року № 2017-III індексація доходів населення відноситься до державних соціальних гарантій, які є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.

Постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 р. № 1078 затверджено Порядок проведення індексації грошових доходів населення (далі Порядок №1078), який визначає правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення і поширюється на підприємства, установи та організації незалежно від форми власності і господарювання, державних та приватних виконавців, а також на фізичних осіб, що використовують працю найманих працівників.

Згідно з пунктом 4 Порядку № 1078, індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

Індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема, грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, посадових осіб митної служби.

Відповідно до абзацу 8 пункту 4 Порядку № 1078 у разі несвоєчасної виплати сум індексації грошових доходів громадян провадиться їх компенсація відповідно до законодавства.

Отже, індексація доходів громадян, зокрема грошового забезпечення військовослужбовців, є однією з основних державних соціальних гарантій, а проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковою для всіх роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.

У пункті 23 рішення в справі "Сук проти України" (№ 10972/05, від 10 червня 2011 року) Суд зазначив, що держава на власний розсуд визначає, які доплати надавати своїм працівникам із державного бюджету. Держава може ввести, призупинити або припинити їх виплату, вносячи відповідні законодавчі зміни. Однак, якщо законодавча норма, яка передбачає певні доплати, є чинною, а передбачені умови - дотриманими, державні органи не можуть відмовляти у їх наданні, доки законодавче положення залишається чинним.

У рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року у справі № 9-рп/2013 щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України зазначено, що індексація заробітної плати як складова належної працівникові заробітної плати спрямована на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги. Тому системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що індексація грошового забезпечення, як складова грошового забезпечення військовослужбовців, є однією з основних державних гарантій щодо оплати їх праці, а отже підлягає обов`язковому нарахуванню і виплаті.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 19.07.2019 року у справі № 240/4911/18, від 07.08.2019 року у справі № 825/694/17 та від 23.10.2019 року у справі № 825/1832/17.

Постановою Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 №1294 Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, яка набрала чинності 01.01.2008 та втратила чинність 01.03.2018 (далі - Постанова №1294), встановлено підвищені посадові оклади військовослужбовців, які визначені Додатком №1 до Постанови №1294.

Постановою Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 №1294 Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, яка набрала чинності 01.01.2008 та втратила чинність 01.03.2018 (далі - Постанова №1294), встановлено підвищені посадові оклади військовослужбовців, які визначені Додатком №1 до Постанови №1294.

Підвищення тарифних ставок (окладів) після 01.01.2008, в тому числі в період перебування позивача на службі (зокрема до 01.03.2018), що є підставою для встановлення іншого базового місяця при проведенні індексації, не відбувалося.

Обставини справи дають змогу дійти висновку, що січень 2008 року є місяцем підвищенням тарифних ставок (посадових окладів), а тому, відповідно до Порядку №1078 січень 2008 року є базовим місяцем для нарахування індексації грошового забезпечення військовослужбовців, в якому Постановою №1294 встановлені підвищені розміри посадових окладів військовослужбовців.

Суд зазначає, що відсутність у відповідача фінансових ресурсів для покриття витрат з індексації грошового забезпечення, не може впливати на зміст та обсяг права позивача на отримання такої індексації, оскільки відповідне право гарантується законом, а проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін є безумовним обов`язком відповідача.

Згідно із відомостями довідок про нарахування та виплати індексації позивачу за №691/2352/1 від 05.08.2023 р. (зокрема, за 2014-2018 роки) та за 179/ФЕС від 08.11.2023 р. (зокрема, за 2003-2013 роки), які були надані відповідачем на виконання вимог ухвал суду про витребування доказів по справі, ОСОБА_1 не була нарахована та виплачена індексація грошового забезпечення за періоди проходження військової служби з 17.07.2003 р. по 31.12.2003 р., за січень та лютий місяць 2006 року, за період з травня по липень 2007 року, за лютий та березень 2008 року, за березень та квітень 2009 року, за 2013 рік, за період з січня по травень 2014 року, а за періоди 2016 та 2017 роки, за січень та лютий 2018 року відповідна індексація була нараховано позивачу, однак не виплачена.

При цьому, суд зауважує, що проведення індексації у зв`язку з зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язком для всіх роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.

Суд зазначає, що обмежене фінансування жодним чином не впливає на наявність чи відсутність у позивача права на нарахування індексації грошового забезпечення, що є предметом спору у цій справі.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23.10.2019 у справі №825/1832/17.

Суд також враховує, при розгляді справи "Кечко проти України" Європейський суд з прав людини в пункті 23 рішення від 08.11.2005 р. зауважив, що якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними.

Наведене свідчить, що реалізація особою права, яке пов`язане з отриманням коштів і базується на спеціальних і чинних, на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не залежить від бюджетних асигнувань, відсутність яких не може бути підставою для порушення прав громадян.

З урахуванням викладених вище обставин, судом встановлено, що відповідачем було допущено бездіяльність щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) індексації грошового забезпечення за періоди проходження військової служби з 17.07.2003 р. по 31.12.2003 р., за січень та лютий місяць 2006 року, за період з травня по липень 2007 року, за лютий та березень 2008 року, за березень та квітень 2009 року, за 2013 рік, за період з січня по травень 2014 року, за 2016 та 2017 роки, за січень та лютий 2018 року.

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Право на виплати зі сфери соціального забезпечення було включено до змісту статті 1 Першого протоколу до Конвенції вперше у рішенні від 16.12.1974 р. у справі «Міллер проти Австрії», де Суд встановив принцип, згідно з яким обов`язок сплачувати внески у фонди соціального забезпечення може створити право власності на частку активів, які формуються відповідним чином. Позиція Суду була підтверджена і в рішенні «Гайгузус проти Австрії» від 16.09.1996 р., якщо особа робила внески у певні фонди, в тому числі пенсійні, то такі внески є часткою спільних коштів фонду, яка може бути визначена у будь-який момент, що, у свою чергу, може свідчити про виникнення у відповідної особи права власності.

Європейський суд з прав людини підкреслює особливу важливість принципу належного урядування. Він передбачає, що в разі коли йдеться про питання загального інтересу, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах «Беєлер проти Італії», заява №33202/96, п. 120, ECHR 2000, «Онер`їлдіз проти Туреччини», заява №48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови», заява №21151/04, п. 72, від 08.04.2008 р., і «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява №10373/05, п. 51, від 15.09.2009 р.). Також, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії» , заява №55555/08, п. 74, від 20.05.2010 р., і «Тошкуце та інші проти Румунії», заява № 36900/03, п. 37, від 25.11.2008 р.) і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах.

У рішенні від 31.07.2003 р. у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття ефективний засіб передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17.07.2008 р.), Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права ст. 1 Протоколу №1 до Європейської Конвенції з прав людини, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

А відтак, порушені права позивача слід відновити шляхом зобов`язання ВЧ НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) індексацію грошового забезпечення за періоди проходження військової служби з 17.07.2003 р. по 31.12.2003 р., за січень та лютий місяць 2006 року, за період з травня по липень 2007 року, за лютий та березень 2008 року, за березень та квітень 2009 року, за 2013 рік, за період з січня по травень 2014 року, за 2016 та 2017 роки, за січень та лютий 2018 року.

Що стосується решти періодів суд зазначає, що позовні вимоги ОСОБА_1 у відповідній частині не підлягають задоволенню, оскільки у ці періоди позивачу було нараховано індексацію грошового забезпечення, що підтверджується відомостями довідок про нарахування та виплати індексації позивачу за №691/2352/1 від 05.08.2023 р. (зокрема, за 2014-2018 роки) та за 179/ФЕС від 08.11.2023 р. (зокрема, за 2003-2013 роки), які були надані відповідачем на виконання вимог ухвал суду про витребування доказів по справі.

Доказів незгоди з розрахунком нарахування індексації за відповідні періоди позивачем не зазначено.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 у відповідній частині є такими, що не підлягають задоволенню судом.

Стосовно позовних вимог ОСОБА_1 щодо не нарахування та не виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки (додаткової відпустки із збереженням грошового забезпечення строком 14 календарних днів на рік, як учаснику бойових дій) за 2017-2018 роки слід зазначити таке.

Частиною 1 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» №2232-ХІІ від 25.03.1992 р. визначено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Правовий статус ветеранів війни визначено Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» №3551-XII від 22.10.1993 р. (далі Закон №3551-XII), відповідно до ст. 4 якого ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать, зокрема, учасники бойових дій.

Учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час (ст. 5 Закону №3551-XII).

Види відпусток наведені у ст.4 Закону України «Про відпустки» №504/96-ВР від 05.11.1996 р.

Передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення рівня соціального захисту окремих категорій ветеранів війни» №426-VIII від 14.05.2015 р., який набрав чинності 06.06.2015 р., Закон України «Про відпустки» доповнено ст.16-2, до якої в подальшому відповідними Законами вносились зміни та яка станом на момент виникнення спірних відносин викладена в наступній редакції: «Учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік».

За приписами п. 12 ст. 12 Закону України №3551-XII, учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Тобто, додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік є пільгою, гарантованою державою.

Відповідно до п. 8 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» №2011-ХІІ від 20.12.1991 р. (далі - Закон №2011-ХІІ), військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

У разі якщо Законом України «Про відпустки» або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.

Абзацами 2, 3 частини 14 статті 10-1 Закону №2011-XII передбачено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі та у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, щорічні основні відпустки та додаткові відпустки в рік звільнення надаються на строки, установлені пунктами 1 та 4 цієї статті. У рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

В особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів (п. 17 ст. 10-1 Закону №2011-ХІІ).

За п. 18 ст. 10-1 Закону №2011-ХІІ, в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин зі збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.

Відповідно до п. 19 ст. 10-1 Закону №2011-ХІІ, надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток припиняється, крім відпустки військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами; відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та в разі якщо дитина потребує домашнього догляду - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку (якщо обоє батьків є військовослужбовцями, - одному з них за їх рішенням); відпустки для лікування у зв`язку з хворобою або для лікування після поранення (контузії, травми або каліцтва) за висновком (постановою) військово-лікарської комісії.

Поняття особливого періоду наведене у Законах України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» №3543-XII від 21.10.1993 р. (далі - Закон №3543-XII) і «Про оборону України» №1932-XII від 06.12.1991 р. (далі - Закон №1932-XII).

Особливий період це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій (ст. 1 . Закону №3543-XII).

За ст. 1 Закону №1932-XII, особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Відповідно до ст. 1 Закону №3543-XII, мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу.

Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

Зі змісту вищенаведених норм вбачається, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски.

Указом Президента України «Про часткову мобілізацію» №303/2014 від 17.03.2014 р., затвердженого Законом України №1126-VІ від 17.03.2014 р. постановлено оголосити та провести часткову мобілізацію.

Отже, спірні відносини виникли в особливий період.

Припинення додаткової відпустки на час особливого періоду не означає припинення права на таку відпустку в цілому. Це право може бути реалізоване або через безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати не визначений термін, або через виплату грошової компенсації за невикористану відпустку особі.

Суд зазначає, що ні Законом №2011-XII, ні Законом - № 3551-XI не обмежено і не припинено право учасника бойових дій на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, право на яку набуто під час проходження військової служби в особливий період з моменту оголошення мобілізації.

Наказом Міністерства оборони України 07.06.2018 за №260 затверджено Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам (далі - Порядок №260).

Відповідно до п.3 розділу XXXI Порядку №260, у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

ОСОБА_1 , як учасник бойових дій, не використала додаткові відпустки за період з 2017 по 2018 роки, а, отже, набула право на отримання грошової компенсації замість них у зв`язку із звільненням зі служби 13.11.2018 р.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Приймаючи рішення суд враховує висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 21.08.2019 у зразковій справі №620/4218/18, в якій зазначено: «У разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.

Отже, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону 2011-ХІІ у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується пунктом 12 статті 12 Закону України від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», пунктом 8 статті 10-1 Закону України від 20 грудня 1991 року 1991 року № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», статтею 16-2 Закону України від 05 листопада 1996 року № 504/96-ВР «Про відпустки».

Відповідач доказів виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки у спірний період позивачу як учаснику бойових дій не надав.

Враховуючи викладене, суд доходить висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 у відповідній частині.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють: чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії): безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (частина 1 статті 9 КАС України).

Відповідно до ч. 1 і ч. 1ст. 73 КАС України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною 1статті 77 КАС України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем по справі, як суб`єктом владних повноважень, не виконано покладеного на нього обов`язку доказування правомірності допущеної ним бездіяльності щодо не нарахування та не виплати позивачу відповідних сум індексації та грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки.

Із заявлених позовних вимог, на підставі системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що викладені в адміністративному позові доводи позивача є такими, що підлягають частковому задоволенню.

Оскільки позивач звільнена від сплати судового збору на підставі ч. 1ст. 5 Закону України «Про судовий збір» та при зверненні до суду нею не були понесені судові витрати, відсутні підстави для стягнення судових витрат.

Керуючись ст.ст. 2, 9, 77, 78, 139, 241-246, 255, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) до Військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії, - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) індексації грошового забезпечення за періоди проходження військової служби з 17.07.2003 р. по 31.12.2003 р., за січень та лютий місяць 2006 року, за період з травня по липень 2007 року, за лютий та березень 2008 року, за березень та квітень 2009 року, за 2013 рік, за період з січня по травень 2014 року, за 2016 та 2017 роки, за січень та лютий 2018 року.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) індексацію грошового забезпечення за періоди проходження військової служби з 17.07.2003 р. по 31.12.2003 р., за січень та лютий місяць 2006 року, за період з травня по липень 2007 року, за лютий та березень 2008 року, за березень та квітень 2009 року, за 2013 рік, за період з січня по травень 2014 року.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 у відношенні до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) щодо не нарахування та не виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки (додаткової відпустки із збереженням грошового забезпечення строком 14 календарних днів на рік, як учаснику бойових дій) за 2017-2018 роки.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки (додаткової відпустки із збереженням грошового забезпечення строком 14 календарних днів на рік, як учаснику бойових дій) за 2017-2018 роки.

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Звернути увагу учасників справи, що відповідно до частини 7 статті 18 Кодексу адміністративного судочинства України особам, які зареєстрували офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі, суд вручає будь-які документи у справах, в яких такі особи беруть участь, виключно в електронній формі шляхом їх направлення на офіційні електронні адреси таких осіб, що не позбавляє їх права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст.ст. 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення складено та підписано 11.12.2023 р.

Суддя О.М. Неклеса