Справа № 520/10890/23
Суддя: Ніколаєва О.В.
Дата ухвалення: 2023-12-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

11 грудня 2023 року справа №520/10890/23

Харківський окружний адміністративний суд у складі судді Ніколаєвої Ольги Вікторівни, розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи адміністративну справу

за позовною заявою ОСОБА_1

до Державної міграційної служби України,

за участю третьої особи, яка

не заявляє самостійних вимог

на предмет спору - Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області,

про визнання протиправним та скасування наказу, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі по тексту позивач) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Державної міграційної служби України (далі по тексту - відповідач), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області (далі по тексту - третя особа), в якій, з урахуванням уточнень позовних вимог від 01.06.2023, просить визнати протиправним та скасувати пункт 21 (підпункти 21.1 та 21.2) наказу Державної міграційної служби України «Про визнання недійсними деяких посвідок на постійне проживання» від 31.05.2019 №165 про визнання недійсними та такими, що підлягають вилученню та знищенню, посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 16.06.2004 та НОМЕР_2 від 12.09.2012, видані громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що у 1987 році він прибув до України з метою професійного навчання згідно міжнародного договору. У 2004 році йому видано посвідку на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 16.06.2004, терміном дії безстроково. У подальшому, видано посвідку на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_2 від 12.09.2012. Після подачі до ГУ ДМС України у Харківській області документів для обміну посвідки на постійне проживання в Україні, отримав наказ від 31.05.2019 №165 про визнання недійсними та такими, що підлягають вилученню та знищенню посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 16.06.2004 та НОМЕР_2 від 12.09.2012, на підставі приписів абз. 4 пункту 4 розділу V Прикінцеві положення Закону України «Про імміграцію» (порушення строк звернення із заявою про надання посвідки), який і є предметом оскарження у даній справі. На думку позивача, підстави визначенні відповідачем у спірному наказі для скасування посвідок на постійне проживання в Україні, виданих на його ім`я, є безпідставними, оскільки ним дотримано строк подачі зазначеної заяви.

Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано на розгляд судді Ніколаєвій Ользі Вікторівні.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 15.05.2023 позовну заяву у цій справі залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви шляхом подання до суду оригіналу платіжного документу про сплату судового збору у розмірі 1073,60 грн. або документи, які підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону. На адресу суду у строк, встановлений судом, позивачем надано заяву про усунення недоліків позовної заяви разом з доказами сплати судового збору.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 19.05.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення учасників справи у адміністративній справі.

Цією ж ухвалою відповідачу запропоновано у п`ятнадцятиденний строк з дня одержання ухвали про відкриття спрощеного провадження у справі подати до суду відзив на позовну заяву разом з усіма доказами, що обґрунтовують доводи, які в ньому наведені або заяву про визнання позову та надати суду докази надіслання (подання) копії відзиву іншим учасникам справи.

На адресу суду засобами поштового зв`язку від відповідача 07.06.2023 надійшов відзив на позовну заяву, згідно з яким ДМС просить відмовити у задоволенні позовних вимог повністю з тих підстав, що позивачу із заявою про отримання дозволу на імміграцію необхідно було звернутись до 07.02.2002, оскільки з 08.02.2002 абзац 4 пункту 4 Прикінцевих положень Закону України «Про імміграцію» не міг бути застосованим. Однак, позивач звернувся з такою заявою лише 26.06.2003, тобто після закінчення строку, вказаного у Законі, а тому вона не набула в силу приписів абз. 4 пункту 4 розділу V Прикінцеві положення Закону України «Про імміграцію» права на отримання дозволу на імміграцію, оскільки не дотрималася однієї з визначальних умов для цього, встановлених законом, а саме порушила строк звернення із заявою про надання посвідки.

Третя особа правом надання суду письмових пояснень не скористалася.

Представник позивача до суду подав відповідь на відзив в якій зазначив, що не погоджується з твердженнями представника відповідача про те, що з заявою про видачу посвідки на постійне проживання в Україні він звернувся з пропуском шестимісячного строку.

На переконання позивача, термін подачі заяви на отримання посвідки на постійне проживання ним не порушено, оскільки він звернувся та був документований посвідкою на постійне проживання в Україні у визначений законом термін

Розглянувши надані сторонами документи, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Харківський окружний адміністративний суд встановив наступне.

Суд встановив, що у 1987 році позивач прибув до України з метою професійного навчання згідно з договором між Урядом Союзу Радянських Соціалістичних Республік (далі по тексту - СРСР) і Урядом Соціалістичної Республіки В`єтнам (далі по тексту - СРВ) про напрям і прийом в`єтнамських громадян на професійне навчання і роботу на підприємствах і організаціях СРСР від 02.04.1981. Працював на Бердянському заводі сільськогосподарських машин у період з 1987 по 1991 роки.

Під час розгляду справи суд встановив, що 26.06.2003 позивач звернувся до Макарівського РВ ГУ МВС України в Київські області з клопотанням про залишення в Україні на постійне проживання.

На підставі вказаної заяви 16.06.2004 керівництвом ГІРФО ГУ МВС України в Київській області прийнято рішення про документування позивача посвідкою на постійне проживання відповідно до абзацу 4 пункту 4 розділу V Прикінцевих положень Закону України «Про імміграцію» та видано посвідку на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 16.06.2004, терміном дії безстроково.

У подальшому, видано посвідку на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_2 від 12.09.2012.

У подальшому, у травні поточного року до Центрального міжрегіонального управління ДМС у місті Києві та Київській області надійшов запит з ГУ ДМС України в Харківській області щодо перевірки законності надання дозволу на міграцію та документування посвідкою на постійне проживання позивача, у зв`язку зі зверненням останнього із заявою про обмін посвідки на постійне проживання.

За результатами розгляду зазначеного запиту та доданих до нього документів заступником начальника ЦМУ ДМС у місті Києві та Київській області затверджено висновок про перевірку матеріалів справи щодо оформлення посвідки на постійне проживання в Україні позивача.

Зі змісту наявної в матеріалах справи копії вказаного висновку вбачається, що іноземець ОСОБА_1 не мав жодних правових підстав щодо отримання посвідки на постійне проживання, у зв`язку з чим оформлені на його ім`я посвідки підлягають визнанню недійсними та вилученню, а вказаний висновок вирішено надіслати до Державної міграційної служби України для підготовки проекту наказу Голови ДМС про скасування рішень щодо видачі посвідок на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 16.06.2004 та НОМЕР_2 від 12.09.2012 та визнання їх недійсними.

При цьому, суд зазначає, що вказаний висновок вмотивований встановленням порушення абзацу 4 пункту 4 Прикінцевих положень Закону України «Про імміграцію» під час оформлення посвідки на постійне проживання в Україні, оскільки позивач звернувся про видачу посвідки після закінчення терміну, встановленого абзацом 4 пунктом 4 Прикінцевих положень вказаного Закону, де зазначено, що вважаються такими, що мають дозвіл на імміграцію, вважаються іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну до 6 березня 1998 року за Угодою між Урядом Соціалістичної Республіки В`єтнам та Урядом СРСР про направлення і прийняття в`єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 2 квітня 1981 року, залишилися проживати в Україні і звернулися протягом шести місяців з дня набрання чинності цим Законом із заявою про видачу їм посвідки на постійне проживання в Україні.

Водночас, зі змісту вказаного висновку вбачається, що керівництвом УГІРФО ГУ МВС України у місті Києві 26.06.2003 прийнято рішення про документування позивача посвідкою на постійне проживання відповідно до абзацу 4 пункту 4 розділу V Прикінцевих положень Закону України «Про імміграцію» та видано посвідку на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 16.06.2004 та НОМЕР_2 від 12.09.2012, терміном дії безстроково.

Зазначені підстави для видачі посвідки на постійне проживання були самостійно визнані керівництвом УГІРФО ГУ МВС України у місті Києві.

На підставі вказаного висновку Державною міграційною службою України 31.05.2019 прийнято наказ «Про визнання недійсними деяких посвідок на постійне проживання» №165, зокрема, у відношенні позивача.

З наявної в матеріалах справи копії зазначеного наказу вбачається, що зміст пункту 21 свідчить на користь того, що на підставі висновку ЦМУ ДМС у місті Києві та Київській області від 29.05.2019 стосовно громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано недійсними та такими, що підлягають вилученню та знищенню, посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 16.06.2004 та серії НОМЕР_3 від 12.09.2012.

Позивач, вважаючи пункт 21 оскаржуваного наказу протиправним, звернувся до суду з даною позовною заявою.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про імміграцію» від 22.09.2011 №3773-VI (далі по тексту Закон України №3773, у редакції чинній на момент видачі посвідки) іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання.

Положеннями частини четвертої статті 11 Закону України №3773-VI встановлено, що особі, яка перебуває на законних підставах в Україні і отримала дозвіл на імміграцію, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, видає посвідку на постійне проживання протягом тижня з дня подання нею відповідної заяви.

Відповідно до абзацу 4 пункту 4 Прикінцевих Положень Закону України №3773-VI вважаються такими, що мають дозвіл на імміграцію в Україну іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну до 6 березня 1998 року за Угодою між Урядом Соціалістичної Республіки В`єтнам та Урядом СРСР про направлення і прийняття в`єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 2 квітня 1981 року, залишилися проживати в Україні і звернулися протягом шести місяців з дня набрання чинності цим Законом із заявою про видачу їм посвідки на постійне проживання в Україні.

Положеннями статті 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 №3773-VI (далі по тексту - Закон України №3773-VI) визначено, що посвідка на постійне проживання - це документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні.

Відповідно до статті 5 Закону України №3773-VI іноземці та особи без громадянства, зазначені у частинах першої, шістнадцятої статті 4 цього Закону, отримують посвідку на постійне проживання.

Згідно зі статтею 3 Закону України №3773-VI іноземці та особи без громадянства можуть у встановленому порядку іммігрувати в Україну на постійне проживання або прибути для працевлаштування на визначений термін, а також тимчасово перебувати на її території.

За твердженням відповідача на момент звернення позивача із заявою про надання посвідки, норма пункту 4 розділу V Закону України «Про імміграцію», яка надавала право на оформлення посвідки без оформлення дозволу на імміграцію, втратила чинність. Отже, законодавством, чинним на час оформлення позивачу посвідки на постійне проживання у 2003 році, не було передбачено оформлення такої посвідки без надання дозволу на імміграцію відповідно до пункту 4 розділу V Закону України «Про імміграцію». Оскільки позивач звернулася після передбаченого вказаною нормою шестимісячного терміну з дня набрання чинності Законом України «Про імміграцію», права на оформлення посвідки вона не мала.

Вказане твердження суд вважає помилковим, з урахуванням наступного.

В абзаці четвертому пункту 4 розділу V Закону України «Про імміграцію» зазначено: «Вважати такими, що мають дозвіл на імміграцію в Україну іноземців та осіб без громадянства, які прибули в Україну до 06 березня 1998 року за Угодою між Урядом Соціалістичної Республіки В`єтнам та Урядом СРСР про направлення і прийняття в`єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 2 квітня 1981 року, залишилися проживати в Україні і звернулися протягом шести місяців з дня набрання чинності цим Законом із заявою про видачу їм посвідки на постійне проживання в Україні».

Відповідно до абзацу шостого пункту 4 Розділу V Закону України «Про імміграцію» особам, зазначеним у пункті 4 Прикінцевих положень, посвідка на постійне проживання видається за їхніми заявами або заявами їх законних представників без оформлення дозволу на імміграцію. На них поширюється чинність статей 12 - 15 цього Закону.

З системного аналізу вказаних норм вбачається, що посвідка на постійне проживання видається уповноваженим органом за заявою та не передбачає попереднього оформлення дозволу на імміграцію.

Таким чином, позивачу не надавався дозвіл на імміграцію в Україні, оскільки він прибув до України в 1987 році з метою професійного навчання, а Закон України «Про імміграцію», прийнятий 07.06.2001, передбачив набуття дозволу на імміграцію в силу цього Закону без окремої дії чи рішення суб`єкта владних повноважень.

Відтак, позивачу у відповідності до положень Закону України «Про імміграцію» правомірно були надані посвідки на постійне місце проживання в Україні без надання дозволу на імміграцію.

Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 29.03.2018 у справі №820/1881/17, від 13.03.2018 у справі №820/3610/17, від 27.02.2018 у справі №810/1709/17.

Положеннями статті 12 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення функціонування фінансового сектору в Україні» від 05.07.2018 №2491-VIII передбачено, що дозвіл на імміграцію може бути скасовано органом, який його видав, якщо: 1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну (далі - іммігранти), поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (далі - провадження у справах з питань імміграції) визначено Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 №1983 (далі по тексту - Порядок №1983).

Відповідно до пункту 21 Порядку №1983 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) дозвіл на імміграцію скасовується органом, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

Питання щодо скасування дозволу мають право порушувати ДМС, її територіальні органи та територіальні підрозділи, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.

Для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію у разі, коли ініціатором такого скасування є ДМС, її територіальні органи або територіальні підрозділи, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України «Про імміграцію», що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу (пункт 22 Порядку №1983).

За приписами пункту 23 Порядку №1983 ДМС територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.

Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію та іммігранти.

Рішення про скасування дозволу на імміграцію надсилається протягом тижня органом, що його прийняв, до територіального підрозділу за місцем проживання для вилучення посвідки на постійне проживання в іммігранта та вжиття заходів відповідно до статті 13 Закону України «Про імміграцію». Копія рішення надсилається Держприкордонслужбі (пункт 24 Порядку №1983).

З наведених вимог Закону України «Про імміграцію» та положення Порядку №1983 вбачається, що перевірка з питання скасування дозволу на імміграцію проводиться за поданням органу внутрішніх справ, іншого органу виконавчої влади, який у межах наданих йому повноважень забезпечує виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.

Вказаними нормами на органи, які розглядають питання про скасування дозволу на імміграцію, як на суб`єктів владних повноважень, покладено обов`язок проведення всебічної перевірки на підставі відповідного подання.

Суд зазначає, що при наданні позивачу посвідки на постійне проживання в Україні на підставі пункту 4 Розділу V Прикінцевих положень Закону України «Про імміграцію» проводилась перевірка підстав залишення на постійне проживання в Україні позивача, підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію в Україну виявлено не було та надано позивачу посвідку на постійне проживання в Україні.

Разом з тим, посиланням на вказану ж норму Закону відповідач обґрунтовує і прийняття наказу про скасування посвідки на постійне проживання в Україні позивача.

При цьому, судом не встановлено, що з дати видання посвідки виникли обставини, передбачені статтею 12 Закону України «Про імміграцію», які б тягли за собою скасування дозволу на імміграцію (посвідки на постійне проживання в Україні) позивача.

Згідно з пунктом 18 Порядку оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.03.2012 №251 (далі по тексту - Порядок №251) посвідка на постійне проживання скасовується територіальним органом або підрозділом ДМС, який її видав, у разі скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статей 12 і 13 Закону України «Про імміграцію».

При цьому, ані статтею 12 Закону України «Про імміграцію», ані жодною іншою нормою законодавства України, не передбачено підставою для прийняття органом міграційної служби рішення про визнання недійсною посвідки на постійне проживання чи скасування дозволу на імміграцію, пропуск заінтересованою особою шестимісячного строку для подання заяви про видачу посвідки на постійне проживання в Україні.

Як вже зазначалось судом, пунктом 6 частини першої статті 12 Закону України «Про імміграцію» передбачено, що дозвіл на імміграцію може бути скасовано в інших випадках, передбачених законами України.

Разом з тим, «інших випадків», зокрема, з підстав пропуску шестимісячного строку для подання заяви про видачу посвідки на постійне проживання в Україні, чинним законодавством передбачено не було.

Крім того, з приводу доводів відповідача про пропущення позивачем строку звернення за отриманням посвідки, слід відмітити, що пунктом 2 розділу V «Прикінцеві положення» Закону України «Про імміграцію» було зобов`язано Кабінет Міністрів України у двомісячний термін з дня набрання чинності цим Законом прийняти нормативно-правові акти, необхідні для реалізації цього Закону.

Пунктом 3 розділу V «Прикінцеві положення» Закону України «Про імміграцію» рекомендовано Президенту України визначити центральний орган виконавчої влади, на який буде покладено виконання функцій спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції, та привести свої акти у відповідність з цим Законом.

З метою забезпечення виконання Закону України «Про імміграцію» Президентом України видано Указ від 07.08.2001 №596, яким покладено на Міністерство внутрішніх справ України виконання функцій спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції та зобов`язано Кабінету міністрів України затвердити у двомісячний строк зразок посвідки на постійне проживання в Україні, правила та порядок її оформлення і видачі, а також порядок видачі посвідки на постійне проживання в Україні особам, зазначеним у пункті 4 розділу V «Прикінцеві положення» Закону України «Про імміграцію».

Таким підзаконним актом стала постанова Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку формування квоти імміграції, Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і подання про його скасування та виконання прийнятих рішень, Порядку оформлення і видачі посвідки на постійне проживання» від 26.12.2002 №1983. Відповідно до вступної частини постанова видана на виконання статті 5 Закону України «Про імміграцію», тобто поза межами шестимісячного строку, визначеного абзацом четвертим пункту 4 розділу V «Прикінцеві положення» Закону України «Про імміграцію» (з простроченням на 1 рік 2 місяці).

Таким чином, документування посвідками на постійне місце проживання в`єтнамських громадян на підставі Закону України «Про імміграцію» відповідними міграційними органами фактично було розпочато після 26.12.2002, у порядку, передбаченому постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 №1983, вже після спливу шестимісячного терміну, передбаченого «Прикінцевими положеннями» Закону України «Про імміграцію».

Відповідно до наведеного, жоден громадянин В`єтнаму не міг звернутися і бути документованим посвідкою на постійне проживання у визначений законом термін до 07.02.2002, оскільки порядок видачі таких посвідок було затверджено Кабінетом Міністрів України, всупереч пункту 2 розділу V Прикінцевих положень Закону України «Про імміграцію» та Указу Президента України від 07.08.2001 №596.

Крім цього, доводи відповідача про те, що з 08.02.2002, тобто після спливу законодавчо встановленого шестимісячного терміну для звернення із заявами про видачу посвідок на постійне проживання, норма абзацу шостого пункту 4 Розділу V «Прикінцеві положення» Закону України «Про імміграцію» втратила чинність, є необґрунтованими, оскільки жодним законом ця норма скасована не була, що свідчить про відсутність правових підстав вважати протилежне.

Такий висновок суду узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 27.02.2018 у справі №810/1709/17, від 20.03.2019 у справі №820/391/19.

Відтак, суд зазначає, що на момент звернення позивача із заявою про надання посвідки було передбачено оформлення посвідки на постійне проживання без надання дозволу на імміграцію відповідно до пункту 4 розділу V Закону України «Про імміграцію», разом з тим, недотримання позивачем передбаченого вказаною нормою шестимісячного терміну не є правовою підставою для скасування вже виданої посвідки на постійне проживання.

Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 03.08.2018 у справі №820/1608/17, відповідно до якої посвідка на постійне проживання може бути скасована суб`єктом владних повноважень лише у випадку скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статей 12 і 13 Закону України «Про імміграцію». Інших підстав для скасування вже виданої посвідки на постійне проживання діюче законодавство не передбачає.

Доказів того, що посвідка на постійне проживання позивача отримана у не передбаченому законом порядку, відповідачем не надано.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Суд зазначає, що відповідачем як суб`єктом владних повноважень не надано доказів правомірності оскаржуваного наказу у частині, що стосується позивача.

З огляду на встановлені у справі обставини та досліджені докази, суд вважає, що оскаржуваний наказ прийнятий не на підставі та не у спосіб, що передбачені Законом України «Про імміграцію» та Порядком №1983.

На підставі викладених обставин, суд приходить до висновку, що дії та рішення відповідача порушує права позивача на постійне проживання в Україні та його права і законні інтереси як іноземця та породжують негативні наслідки для нього.

Беручи до уваги наведене, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для повного задоволення адміністративного позову.

Розподіл судових витрат здійснюється відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суд встановив, що за подання позовної заяви у цій справі позивач сплатив судовий збір у розмірі 1073,60 грн., що підтверджується квитанцією від 08.05.2023 №13, копія якої наявна у матеріалах справи.

Як вбачається з позовних вимог, предметом позову у даній справі є одна вимога немайнового характеру, а отже, ставка судового збору за подання даного позову становить 1073,60 грн.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення судового збору за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача у розмірі 1073,60 грн.

Керуючись статтями 9, 77, 90, 139, 242-246, 250, 255, 262, 263, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_4 ) до Державної міграційної служби України (вулиця Володимирівська, 9, місто Київ, Київська область, 01001, ), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області (вулиця Римарська 24, місто Харків, 61057, ) про визнання протиправним та скасування пункту наказу - задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати пункт 21 (підпункти 21.1 та 21.2) наказу Державної міграційної служби України «Про визнання недійсними деяких посвідок на постійне проживання» від 31.05.2019 №165 про визнання недійсними та такими, що підлягають вилученню та знищенню, посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 16.06.2004 та НОМЕР_2 від 12.09.2012, видані громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Державної міграційної служби України судовий збір у розмірі 1073,60 грн. (одна тисяча сімдесят три гривні 60 копійок).

Рішення набирає законної сили у порядку, передбаченому статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та підлягає оскарженню у порядку та у строки, визначені статтями 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення виготовлено 11.12.2023.

Суддя Ольга НІКОЛАЄВА