Справа № 460/14142/23
Суддя: Шавель Руслан Миронович
Дата ухвалення: 2023-12-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2023 рокуЛьвівСправа № 460/14142/23 пров. № А/857/18082/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Шавеля Р.М.,

суддів Бруновської Н.В. та Хобор Р.Б.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 05.09.2023р. в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання перерахувати надбавку до грошового забезпечення та премію із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб (суддя суду І інстанції: Махаринець Д.Є., час та місце ухвалення рішення суду І інстанції: 05.09.2023р., м.Рівне; дата складання повного тексту рішення суду І інстанції: не зазначена),-

В С Т А Н О В И В:

14.06.2023р. (згідно з відомостями реєстраційної позначки суду першої інстанції) ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив:

визнати протиправною бездіяльність відповідача Військової частини НОМЕР_1 щодо невиконання вимог п.1 Указу Президента України № 173/2002 від 23.02.2002р. «Про посилення соціального захисту військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ» при нарахуванні грошового забезпечення у період з 01.01.2003р. по 01.01.2008р.;

зобов`язати відповідача Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 надбавку у розмірі 100 відсотків грошового забезпечення (окладів грошового забезпечення та надбавки за вислугу років), передбачену вимогами п.1 Указу Президента України № 173/2002 від 23.02.2002р. «Про посилення соціального захисту військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ», за період з 01.01.2003р. по 01.01.2008р., із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб /ПДФО/ відповідно до п.2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затв. постановою КМ України № 44 від 15.01.2004р.;

зобов`язати відповідача Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити премію у відсотках, визначених у наказах командира Військової частини НОМЕР_1 за період з 01.01.2003р. по 01.01.2008р., із одночасною компенсацією сум ПДФО відповідно до п.2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затв. постановою КМ України № 44 від 15.01.2004р., з урахуванням вже виплачених сум (а.с.1-9).

Розгляд цієї справи, що віднесена процесуальним законом до справ незначної складності, проведено судом першої інстанції в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (а.с.30 і на звороті).

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 05.09.2023р. заявлений позов задоволено; визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо невиконання вимог п.1 Указу Президента України № 173/2002 від 23.02.2002р. «Про посилення соціального захисту військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ» при нарахуванні ОСОБА_1 грошового забезпечення у період з 01.01.2003р. по 01.01.2008р.; зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити надбавку в розмірі 100 відсотків грошового забезпечення (окладів грошового забезпечення та надбавки за вислугу років), передбачену вимогами п.1 Указу Президента України № 173/2002 від 23.02.2002р. «Про посилення соціального захисту військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ», за період з 01.01.2003р. по 01.01.2008р., із одночасною компенсацією сум ПДФО відповідно до п.2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затв. постановою КМ України № 44 від 15.01.2004р.; зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити премію у відсотках, визначених у наказах командира Військової частини НОМЕР_1 за період з 01.01.2003р. по 01.01.2008р., з урахуванням вже виплачених сум, із одночасною компенсацією сум ПДФО відповідно до п.2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затв. постановою КМ України № 44 від 15.01.2004р., з урахуванням вже виплачених сум (а.с.48-55).

Не погодившись із винесеним судовим рішенням, його оскаржив відповідач Військова частина НОМЕР_1 , який покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що в своїй сукупності призвело до помилкового вирішення спору, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову, якою в задоволенні заявленого позову відмовити (а.с.59-65).

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що відповідно до ст.15 Закону України № 2331-111 від 22.03.2001р. «Про розвідувальні органи України» та Указу Президента України № 1138цт/2003 від 02.10.2003р. фінансове і матеріально-технічне забезпечення Головного управління розвідки /ГУР/ Міністерства оборони /МО/ України (далі - Військова частина НОМЕР_2 ) здійснювалось за рахунок коштів, передбачених окремим рядком у Державному бюджеті України за окремою бюджетною програмою «Розвідувальна діяльність у сфері військової оборони». За рахунок вказаних коштів також утримується Військова частина НОМЕР_1 , в якій проходив службу позивач.

Розпорядником бюджетних коштів, у тому числі валютних, на утримання і забезпечення діяльності розвідувального органу України є керівник цього органу, а саме командир Військової частини НОМЕР_2 .

Здійснення виплат грошового забезпечення військовослужбовцям Військової частини НОМЕР_1 , в яке входить і преміювання, як складова грошового забезпечення, відбувалося за рахунок коштів Військової частини НОМЕР_2 на підставі наказів і розпоряджень командира Військової частини НОМЕР_2 , в межах асигнувань, виділених на утримання Військової частини НОМЕР_1 , як розпорядників коштів нижчого рівня.

Надбавка в розмірі 100 % від посадового окладу, окладу за військовим званням та процентної надбавки за вислугу років військовослужбовцям Військової частини НОМЕР_1 з 01.01.2003р. по 01.01.2008р. виплачувалась за нормами і в розмірах, установлених для військовослужбовців Служби безпеки /СБ/ України, відповідно до Указів Президента України № 925 від 04.10.1996р., № 568/2001 від 26.07.2001р. (цілком таємно); № 1138цт/2003 від 02.10.2003р. (цілком таємно).

Окрім цього, основною умовою для виплати громадянину компенсації втрати частини доходів є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів, що в даному випадку відсутнє. Отже, право на компенсацію позивач набуває після набрання законної сили судовим рішенням та у разі несвоєчасної виплати відповідачем сум доходу, які стягнуто на підставі цього рішення.

Позивач ОСОБА_1 скерував до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому останній вважає її безпідставною, необґрунтованою і такою, що не підлягає до задоволення. Наголошує на тому, що суд першої інстанції надав належну оцінку всім обставинам справи, правильно застосував норми матеріального та процесуального законодавства, ухвалив законне і справедливе судове рішення (а.с.78-84).

Розгляд справи в апеляційному порядку здійснено в порядку письмового провадження за правилами ст.311 КАС України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача по справі, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Як слідує з матеріалів справи та встановлено під час судового розгляду, позивач ОСОБА_1 проходив військову службу, зокрема, у Військовій частині НОМЕР_1 .

Згідно наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 224 від 29.10.2010р. майора ОСОБА_1 , начальника радіогрупи радіовідділу передавального центру Військової частини НОМЕР_1 , звільненого наказом командира Військової частини НОМЕР_2 № 0214 від 22.10.2010р. з військової служби у запас за п.«б» (за станом здоров`я) відповідно до ч.6 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», виключено з 29.10.2010р. із списків особового складу частини, всіх видів забезпечення і направлено на зарахування на військовий облік до Костопільського РВК Рівненської обл. (а.с.13).

10.03.2023р. ОСОБА_1 звернувся до Військової частини НОМЕР_1 із письмовим запитом на отримання публічної інформації, у якому просив надати довідки про його грошове забезпечення за період з 01.01.1999р. по 29.10.2010р, із зазначенням сум основних та додаткових видів забезпечення по кожному з складових окремо, індексації та узагальнену суму грошового забезпечення за місяць (в т.ч. суми грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, премій, виплачених відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України та інше), грошової допомоги при звільненні (а.с.14).

На вказаний запит Військовою частиною НОМЕР_1 надано відповідь від 30.03.2023р., до якої долучено витяги з карток особового рахунку військовослужбовця за 1999-2010 роки (а.с.15-27).

Із витягів з карток особового рахунку ОСОБА_1 встановлено, що надбавка 100 % грошового забезпечення виплачувалася позивачу, починаючи з січня 2001 року, по грудень 2007 року, з січня 2001 року по липень 2001 року в сумі 168 грн., з серпня 2001 року по січень 2002 року - 165 грн. 60 коп., з лютого 2002 року по грудень 2002 року - 168 грн., у січні 2003 року - 336 грн., з лютого 2003 року по грудень 2003 року - 168 грн., з січня 2004 року по жовтень 2004 року - 168 грн., з листопада 2004 року по грудень 2006 року - 175 грн., з січня 2007 року по грудень 2007 року 168 грн. 75 коп.

З січня 2000 року по 01 січня 2003 року позивачу також виплачувалася надбавка 40 % посадового окладу, встановлена Указом Президента України № 847 від 14.07.1999р. «Про додаткові заходи щодо впорядкування грошового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України».

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплатити надбавки у розмірі 100 відсотків грошового забезпечення (окладів грошового забезпечення та надбавки за вислугу років) та премії у відсотках, визначених у наказах командира Військової частини НОМЕР_1 , на виконання вимог п.1 Указу Президента України № 173/2002 від 23.02.2002р. «Про посилення соціального захисту військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ», за період з 01.01.2003р. по 01.01.2008р., позивач звернувся до суду із розглядуваним позовом.

Приймаючи рішення по справі та задовольняючи заявлений позов, суд першої інстанції виходив з того, що п.1 Указу Президента України №173/2002 від 23.02.2002р. «Про посилення соціального захисту військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ» військовослужбовцям (окрім військовослужбовців Служби безпеки України, Управління державної охорони України, суддів військових місцевих та військових апеляційних судів та військовослужбовців строкової військової служби) установлено надбавку в розмірі 100 відсотків грошового забезпечення (окладів грошового забезпечення та надбавки за вислугу років), яку належало сплачувати військовослужбовцям з 01.01.2003р.

Відповідачем Військовою частиною НОМЕР_1 зазначена надбавка не виплачувалася. Разом з цим, з 01.01.2003р. позивачу припинено виплату надбавки у розмірі 40 % посадового окладу.

Внаслідок невиконання вимог Указу Президента України № 173/2002 від 23.02.2002р. «Про посилення соціального захисту військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ» відповідачем зменшено й розмір сум премії, яка обраховувалася у відсотках відповідно до розміру грошового забезпечення.

Отже, відповідач допустив протиправну бездіяльність щодо нарахування та виплати позивачу надбавки у розмірі 100 % грошового забезпечення та надбавки за вислугу років, передбаченої Указом Президента України № 173/2002 від 23.02.2002р. «Про посилення соціального захисту військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ», у період з 01.01.2003р. по 01.01.2008р., що призвело до зменшення суми премії та сукупно усього грошового забезпечення, передбаченого законодавством.

Окрім цього, грошова компенсація сум ПДФО, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних, зокрема, військовослужбовцями, виплачується їм для відшкодування утриманих сум податку з їх грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, право на які вони набули у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби одночасно з виплатою грошового забезпечення за місцем його одержання у розмірі суми ПДФО, утриманого з грошового забезпечення.

Таким чином, нарахування та виплата надбавки до грошового забезпечення та премії позивачу має бути проведена відповідачем із одночасною компенсацією сум ПДФО відповідно до п.2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затв. постановою КМ України № 44 від 15.01.2004р.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильних та обґрунтованих висновків про наявність підстав для задоволення позову із визначеним способом захисту позивача, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.2. ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 ст.9 Закону України № 2011-XII від 20.12.1991р. «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (надалі - Закон № 2011-ХІІ) передбачено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Відповідно до п.п.2, 4 ст.9 Закону № 2011-ХІІ до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Пунктом 1 Указу Президента України № 173/2002 від 23.02.2002р. «Про посилення соціального захисту військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ» (надалі - Указ № 173/2002) військовослужбовцям (окрім військовослужбовців Служби безпеки України, Управління державної охорони України, суддів військових місцевих та військових апеляційних судів та військовослужбовців строкової військової служби) установлені надбавки у розмірі 100 відсотків грошового забезпечення (окладів грошового забезпечення та надбавки за вислугу років), яку належало сплачувати військовослужбовцям з 01 січня 2003 року.

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, у Військовій частині НОМЕР_1 зазначена надбавка, передбачена п.1 Указу № 173/2002, позивачу не виплачувалася.

Окрім цього, на виконання пункту 3 Указу № 173/2002 з 01.01.2003р. позивачу припинено виплату надбавки в розмірі 40 % посадового окладу.

З 01.01.2008р. Указом Президента України № 1234/2007 від 18.12.2007р. «Про внесення змін до Указу Президента України від 14.04.1999р. № 379 та визнання таким, що втратили чинність, деяких указів Президента України» упорядковано грошове забезпечення військовослужбовців та визнано таким, що втратив чинність Указ № 173/2002 та інші Укази з цього питання.

Як встановлено, приписи п.1 Указу № 173/2002 містять виключення щодо військовослужбовців, які можуть отримувати надбавку у розмірі 100 відсотків грошового забезпечення з 01.01.2003р., і визначено, що таку не можуть отримувати військовослужбовці СБ України.

Разом з тим, позивач проходив службу у Військовій частині НОМЕР_1 , яка входить до структури ГУР МО України, отже, він є військовослужбовцем розвідки.

Доказів того, що позивач є військовослужбовцем СБ України, відповідачем суду не представлено.

Окрім цього, факт отримання позивачем надбавки у розмірі 100 % грошового забезпечення за нормами і в розмірах, установлених для військовослужбовців СБ України, не поширює на нього статус військовослужбовця СБ України, які виключені з п.1 Указу № 173/2002.

Отже, дія п.1 Указу № 173/2002 поширювалася на позивача, проте визначена цим пунктом надбавка йому не нараховувалася та не виплачувалася за спірний період з 01.01.2003р. по 01.01.2008р.

Відповідно до положень п.34.5 Положення про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, затв. наказом Міністра оборони України № 75 від 05.03.2001р. (чинного на момент виникнення спірних правовідносин), виплата премії здійснюється щомісяця за минулий місяць під час виплати грошового забезпечення за поточний місяць у межах фонду преміювання за розрахунковий період (за місяць - 33,3 відсотка фонду грошового забезпечення, за квартал - 100 відсотків). Розмір премій визначається наказом командира військової частини, а командирам - наказами вищих командирів/начальників.

Враховуючи зазначені норми, судом першої інстанції зроблено правильний висновок про те, що невиконання Військовою частиною НОМЕР_1 вимог Указу № 173/2002 потягло зменшення розміру премії позивача та в цілому розміру нарахованого позивачу грошового забезпечення за період з 01.01.2003р. по 01.01.2008р.

Конституційний Суд України у рішеннях від 06.07.1999р. № 8-рп/99 у справі щодо права на пільги та від 20.03.2002р. № 5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій, вказав, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення, зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватися наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто, комплексом організаційно-правових економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про допущену відповідачем протиправну бездіяльність щодо ненарахування та невиплати позивачу надбавки у розмірі 100 % грошового забезпечення та надбавки за вислугу років, передбаченої Указом № 173/2002 у період з 01.01.2003р. по 01.01.2008р., що призвело до зменшення суми премії та сукупно усього грошового забезпечення, передбаченого законодавством, у зв`язку з чим позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону.

Водночас, судом визначено в рішенні суду правильне застереження про врахування вже виплачених сум, що унеможливить повторне нарахування та виплати таких позивачу.

Щодо вимоги здійснити нарахування та виплату належних позивачу сум із одночасною компенсацією сум ПДФО відповідно до п.2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затв. постановою КМ України № 44 від 15.01.2004р. (надалі Порядок № 44), апеляційний суд зазначає наступне.

Пунктом 168.5 ст.168 Податкового кодексу /ПК/ України передбачено, що суми податку на доходи фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими, особами рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, державної пожежної охорони, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, у зв`язку з виконанням обов`язків несення служби, спрямовуються виключно на виплату рівноцінної та повної компенсації втрат доходів цієї категорії громадян.

Відповідно до п.2 Порядку № 44 виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, грошова компенсація виплачується громадянам України, які відповідно до законодавства мають статус військовослужбовця, поліцейського або є особами рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, ДСНС, податкової міліції, Національного антикорупційного бюро, співробітникам Служби судової охорони, а також особам, звільненим із служби, для відшкодування утриманих сум податку з їх грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, право на які вони набули у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби.

Пунктом 3 Порядку № 44 передбачено, що виплата грошової компенсації здійснюється установами (організаціями, підприємствами), що утримують військовослужбовців, поліцейських та осіб рядового і начальницького складу, за рахунок відповідних коштів, які є джерелом доходів цих осіб, шляхом рівноцінного та повного відшкодування втрат частини грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних у зв`язку з виконанням ними своїх обов`язків під час проходження служби, що пов`язані з утриманням податку з доходів фізичних осіб у порядку та розмірах, визначених Законом України «Про податок з доходів фізичних осіб».

Згідно п.4 Порядку № 44 виплата грошової компенсації військовослужбовцям, поліцейським та особам рядового і начальницького складу здійснюється одночасно з виплатою їм грошового забезпечення.

Відповідно до п.5 Порядку № 44 грошова компенсація виплачується за місцем одержання грошового забезпечення у розмірі суми податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення.

Звідси, належна до виплати позивачу сума надбавки до грошового забезпечення та премії відноситься до виплат, право на які позивач набув у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби, а тому в розглядуваному випадку підлягає застосуванню вищенаведений Порядок.

Доводи апелянта Військової частини НОМЕР_1 в іншій частині на правомірність прийнятого рішення не впливають та висновків суду не спростовують.

Оцінюючи в сукупності наведені обставини справи, виходячи з вищевказаних положень нормативно-правових актів, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про наявність підстав для задоволення заявленого позову із вищевказаних мотивів, обравши при цьому правильний спосіб правового захисту порушеного права позивача.

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції не встановив неправильного застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення і погоджується з висновками суду першої інстанції у справі, якими вимоги позивача задоволені у визначений спосіб.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно та повно встановив обставини справи, ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків судового рішення, а тому підстав для скасування рішення суду колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

За правилами ст.139 КАС України понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги (платіжна інструкція № 1209 від 25.09.2023р. на суму 1610 грн. 40 коп. а.с.67) належить покласти на апелянта Військову частину НОМЕР_1 .

Керуючись ст.139, ч.4 ст.229, ст.311, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 05.09.2023р. в адміністративній справі № 460/14142/23 залишити без задоволення, а вказане рішення суду без змін.

Понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на апелянта Військову частину НОМЕР_1 .

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку у випадках, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. М. Шавель
судді Н. В. Бруновська
Р. Б. Хобор
Дата складання повного тексту судового рішення: 11.12.2023р.