Справа № 520/17927/23
Суддя: Перцова Т.С.
Дата ухвалення: 2023-12-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2023 р. Справа № 520/17927/23
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Перцової Т.С.,

Суддів: Спаскіна О.А. , Жигилія С.П. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 21.08.2023, головуючий суддя І інстанції: Сліденко А.В., м. Харків, повний текст складено 21.08.23 по справі № 520/17927/23

за позовом ОСОБА_1

до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України

про визнання бездіяльності протиправною та спонукання до нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України (далі ДП ОПР України, відповідач), у якому просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність ДП ОПР України щодо не проведення нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки всіх сум при звільненні по день фактичного розрахунку;

- зобов`язати ДП ОПР України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток (середнє грошове забезпечення) за весь час затримки всіх сум при звільненні по день фактичного розрахунку, але не більш як за шусть місяців, а саме 213837 грн 26 коп.;

- стягнути з відповідача на користь позивача сплачений судовий збір у розмірі 1073 грн 60 коп.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що під час звільнення ОСОБА_1 зі служби у ДП ОПР України 30.11.2022 відповідачем не було проведено повного розрахунку, а саме не виплачено одноразову грошову допомогу у разі звільнення, передбачену ч. 2 ст. 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Так, лише 09.06.2023 на виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07.03.2023 у справі №160/248/23 ДП ОПР України здійснило перерахунок вказаної грошової допомоги на банківський рахунок позивача, однак середній заробіток за час затримки відповідного розрахунку виплачений не був.

За викладених обставин вважає, що наявні підстави для виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні (з 01.12.2022 по 09.06.2023 = 191 день) відповідно до ст. 117 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України).

Крім того, навів власний розрахунок суми, що підлягає виплаті, обчисленої з урахуванням норм Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 108.02.1995 №100 (далі Порядок №100) та довідки № 68 від 01.12.2022 про розмір грошового забезпечення позивача.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 21.08.2023 у справі № 520/17927/23 позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Державного підприємства обслуговування повітряного руху України з приводу не проведення нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за період 01.12.2022р.-31.05.2023р.

Зобов`язано Державне підприємство обслуговування повітряного руху України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (ідентифікаційний код - НОМЕР_1 ) середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період 01.12.2022р.-31.05.2023р. у сумі 75.000 (сімдесят п`ять тисяч) грн 00коп.

Позов у решті вимог - залишено без задоволення.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Державного підприємства обслуговування повітряного руху України (ідентифікаційний код - 19477064; місцезнаходження - а/с 115, м. Бориспіль - 1, Київська область, 08301) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний код - НОМЕР_1 ) 750 (сімсот п`ятдесят) грн 00 коп. у якості компенсації витрат на оплату судового збору.

Відповідач, не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, порушення судом норм матеріального права, просив суд апеляційної інстанції скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 21.08.2023 у справі № 520/17927/23 за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України про визнання бездіяльності протиправною та спонукання до нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні повністю; ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України про визнання бездіяльності протиправною та спонукання до нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні повністю.

Апеляційна скарга мотивована твердженнями про неврахування судом першої інстанції, що обов`язковою умовою для притягнення відповідача до відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України є наявність його вини. Крім того, судом залишено поза увагою, що під час розгляду вимог про стягнення компенсації у зв`язку з несвоєчасною виплатою належних працівникові сум, що у розумінні норм цивільного законодавства є відшкодуванням завданої майнової шкоди, можливим є застосування положень ст. 617 ЦК України, якими передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок нещасного випадку або непереборної сили. Разом з цим, у спірних правовідносинах судом не було досліджено наявність умислу роботодавця, його об`єктивна спроможність чи неспроможність здійснити остаточний розрахунок.

Просив врахувати, що Верховний Суд України у постанові від 25.05.2016 № 6-948цс16, предметом якої був спір про стягнення компенсації за несвоєчасно виплачену заробітну плату, виходив із того, що суди попередніх інстанцій дійшли передчасного висновку про наявність вини підприємства у затримці виплати позивачу належних йому при звільненні сум у строки, визначені ст. 116 КЗпП України, не надавши належної оцінки висновку Торгово-промислової палати України від 28.08.2014 № 92644/05-4, яким засвідчено настання обставин непереборної сили (наявність воєнного конфлікту на території Донецької області та здійснення у зв`язку із цим антитерористичної операції) з 02.07.2014 для відповідача при здійсненні господарської діяльності на території Донецької області та дотриманні законодавчих актів України, які стосуються справляння та сплати податків та обов`язкових платежів.

Наголосив, що введення в Україні воєнного стану відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/22 «Про введення воєнного стану в Україні», враховуючи лист Торгово-промислової палати України № 2024/02.0-7.1, є форс-мажорною обставиною (обставиною непереборної сили), яка має бути врахована при вирішенні питання про наявність вини відповідача у затримці проведення повного розрахунку з позивачем.

Крім того, звернув увагу, що у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України та загрозами для безпеки польотів та безпеки цивільної авіації, 24.02.2022 року з 2.45 Об`єднана цивільно-військова система організації повітряного руху України згідно з вимогами Повітряного кодексу України та Положення про використання повітряного простору України вжило термінових заходів щодо закриття повітряного простору України для цивільних користувачів повітряного простору, у зв`язку з чим авіаперевізниками були скасовані усі авіарейси з/до України та в її межах, що істотно вплинуло на майновий стан відповідача. Таким чином, відповідач позбавлений можливості отримувати будь-якій дохід від господарської діяльності, а наявні кошти були повністю вичерпані, що поставило під загрозу підтримання життєдіяльності підприємства. Наведене підтверджується Звітом про фінансові результати (Звіт про сукупний дохід) за 2022 рік та Звітом про фінансові результати (Звіт про сукупний дохід) за І півріччя 2023 року. Єдиним джерелом доходу відповідача в умовах правового режиму воєнного стану є кошти Європейського фонду добровільної аеронавігаційної солідарності (фактично благодійні кошти), які спрямовуються виключно на забезпечення можливості використання потужностей підприємства в цілях оборони.

Стверджував, що покладення майнового тягаря відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема, з виплати заробітної плати працівникам та підтримання життєдіяльності підприємства.

Також, з початку військової агресії територія аеропортів України, а також об`єкти відповідача піддавалися ракетним атакам з боку ворога, внаслідок чого спричиненні значні руйнування, у тому числі і належному ДП ОПР України майна.

Наведені обставини вважає винятковими, надзвичайними, невідворотними та такими, що знаходяться поза волею та контролем відповідача, а тому безпосередньо впливають на можливість виконання будь-яких зобов`язань відповідно до імперативних вимог законів України, а не внаслідок власної недбалості чи бажання ДП ОПР України.

Відтак, затримка розрахунку при звільненні позивача відбулася за відсутності умисної вини з боку ДП ОПР України та за наявності форс-мажорних обставин, які не могли бути передбачені відповідачем, і саме настання цих істотних змін позбавило його можливості своєчасно виплатити позивачу кошти в строки, визначені статтею 116 КЗпП.

Також вважав здійснений судом розрахунок середнього заробітку, що підлягає виплаті позивачу, непропорційним наслідкам правопорушення та тривалості затримки.

Позивач, у надісланому до суду відзиві на апеляційну скаргу, заперечував проти задоволення її вимог, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, як законне і обґрунтоване. Повідомив, що з часу повномасштабної збройної агресії з 24.02.2022 до свого звільнення ОСОБА_1 продовжував виконувати свої посадові обов`язки, як і всі військовослужбовці, що були відкомандировані для проходження військової служби до Державного підприємства обслуговування повітряного руху, про що свідчить дані про нарахування грошового забезпечення, а отже при звільненні мав беззаперечне право на своєчасне проведення з ним повного розрахунку.

Звернув увагу, що фінансування витрат на утримання підрозділів об`єднаної цивільно-військової системи організації повітряного руху України здійснюється за рахунок коштів, передбачених на ці цілі в державному бюджеті, а також частини коштів, що надходять від аеронавігаційних зборів та з інших джерел, не заборонених законодавством.

Пославшись на ч. 4 ст. 78 КАС України просив врахувати, що у рішенні Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07.03.2023 року по справі № 160/248/23 була доведена безпосередня вина відповідача у нездійсненні виплати одноразової грошової допомоги під час звільнення позивачу. Крім того, суд вважав безпідставними посилання відповідача на призупинення виплати одноразової грошової допомоги, у зв`язку з закриттям повітряного простору України для виконання польотів цивільної авіації через військову агресію російської федерації, і, як наслідок, відсутністю фінансових надходжень за аеронавігаційне обслуговування, оскільки наведене не звільняє відповідача від обов`язку виплатити позивачу належне йому грошове забезпечення.

Стверджував про неприйнятність посилання апелянта на висновки Верховного Суду України в постанові від 25.05.2016 № 6-948цс16, оскільки 26 жовтня 2022 року у постанові у справі № 905/857/19 ВП ВС відступила від правового висновку Об`єднаної палати КЦС ВС щодо можливості звільнення роботодавця від розрахунку під час звільнення працівника внаслідок випадку або непереборної сили, визначивши, що обов`язок роботодавця виплатити працівнику заробітну плату не є відповідальністю у розумінні ст. 617 ЦК України, від якої може бути звільнений роботодавець унаслідок випадку або непереборної сили. Велика Палата Верховного Суду зауважила, що нормами трудового законодавства не передбачено підстав для звільнення роботодавця від виплати працівникові заробітної плати у випадку наявності обставин непереборної сили.

Також вказував, що відсутність асигнувань у відповідача не може бути підставою для зменшення будь-яких виплат (постанови Верховного Суду України від 22.06.2010 у справі №21-399во10, від 07.12.2012 у справі № 21-977 во 10, від 03.12.2010 року у справі №21-44а 10).

Заперечував проти врахування судом апеляційної інстанції наданих відповідачем звітів про фінансові результати за 2022 та 2023 роки, так як останні не були предметом розгляду в суді першої інстанції, а тому відповідно до ч. 4 ст. 308 ЦПК України за відсутності надання доказів неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, не повинні прийматися судом.

Крім того, судом при вирішенні справи було зменшено розмір заборгованості за весь час затримки розрахунку при звільненні до 75000,00 грн з огляду на початок 24.02.2022 повномасштабної агресії Російської Федерації проти України.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі за текстом КАС України) суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Згідно з частиною четвертою статті 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач проходив військову службу у лавах Збройних Сил України, наказом Міністерства оборони України від 26.10.2001 № 600 був відряджений у розпорядження ДП ОПР "Украерорух" із залишенням на військовій службі, наказом Міністра оборони України від 03.11.2022 № 1035 був звільнений з військової служби у відставку за станом здоров`я із показником вислуги років 25 р. 03 м., наказом директора Державного підприємства обслуговування повітряного руху України від 30.11.2022 № 711/о та наказом директора Дніпровського РСП від 30.11.2022 № 435 о/с був звільнений з займаної посади - заступника керівника польотів (оперативного чергового) центру організації польотів повітряного руху структурних підрозділів служби аеронавігаційного обслуговування Дніпровського регіонального структурного підрозділу Державного підприємства обслуговування повітряного руху України з 30.11.2022.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07.03.2023 у справі №160/248/23 зобов`язано Державне підприємство обслуговування повітряного руху України нарахувати і виплатити заявникові одноразову грошову допомогу при звільнені у порядку ч.2 ст.15 Закону України від 20.12.1991р. №2011-ХІІ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей".

09.06.2023 Державне підприємство обслуговування повітряного руху України на виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07.03.2023р. у справі №160/248/23 виплатило заявникові 360589,69 грн та 80628,75грн

Стверджуючи про протиправність дій відповідача щодо не нарахування та невиплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з наявності у позивача права на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, оскільки подія несвоєчасного розрахунку при звільненні мала місце у спірних правовідносинах, позаяк публічна військова служба заявника була припинена 30.11.2022, у той час як одноразова грошова допомога при звільненні була виплачена суб`єктом владних повноважень лише 09.06.2023 у сумі 441218,44 грн. Отже, у спірних правовідносинах суб`єкт владних повноважень не забезпечив дотримання ч. 2 ст. 19 Конституції України та ч. 2 ст. 2 КАС України, позаяк не нарахував на не виплатив середній заробіток за час вимушеного прогулу у порядку ст.117 КЗпП України.

Суд вважав, що набуття заявником права на пенсію у зв`язку із виходом у відставку з публічної військової служби і обставини фізичного отримання пенсії від держави входять до кола юридично значимих факторів у спорі про середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у контексті інтересів зацікавленої особи на одержання додаткових коштів за компенсаторною процедурою у порядку ст.117 КЗпП України, позаяк майнові інтереси заявника у такому випадку не зазнають істотних втрат з огляду на визначений ст.13 Закону України від 09.04.1992р. №2262-ХІІ "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб" розмір пенсії.

Також судом враховано правову позицію Верховного Суду, викладену в постановах від 23.12.2020 по справі №825/1732/17 та від 14.04.2021 № 620/1487/20, відповідно до якої при визначенні арифметичного розміру суми компенсації середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні слід застосовувати алгоритм обчислень, коли має бути досягнута пропорційність між розміром відповідальності за ст.117 КЗпП України та між розміром невиплачених найманому працівникові грошових сум (тобто боргу) з урахуванням того, що всі належні при звільненні грошові суми становлять сто відсотків і стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.

З огляду на те, що публічна військова служба заявника була припинена - 30.11.2022, а виплата боргу була проведена - 09.06.2023, а також те, що згідно з ст.117 КЗпП України максимальний показник тривалості час затримки розрахунку при звільненні обмежений у 6 місяців, що у спірних правовідносинах складає 182 дні, суд дійшов висновку, що розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні складає 213835,44грн (1174,92грн. * 182 дні затримки розрахунку при звільненні).

Однак, зважаючи на рішення Конституційного Суду України (Другий сенат) від 12.10.2022 №7-р(ІІ)/2022, від 06.04.2022 №1-р(ІІ)/2022, якими констатовано початок агресії Російської Федерації проти України - 20.02.2014 та набуття цією агресією повномасштабного характеру - 24.02.2022, а також відсутність доказів функціонування з 24.02.2022 ДП ОПР України та виконання заявником реальної роботи з цієї дати, суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні слід зменшити до 75000,00 грн, що зумовило відмову у задоволенні позовних вимог щодо зобов`язання ДП ОПР України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 213837 грн 26 коп.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційних скарг, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до статті 47 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

За приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.

Відповідно до частини 1 статті 117 КЗпП України (в редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" від 01.07.2022 № 2352-IX, який набрав чинності 19.07.2022), у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

З аналізу вищенаведених законодавчих норм вбачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, однак не більше ніж за 6 місяців.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Для захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця можливо застосувати відповідальність. Однак, вказаною нормою, починаючи з 19.07.2022 року (дата набрання чинності Закону №2352-IX ) передбачено обмеження, згідно з яким максимальний період за який можлива виплата середнього заробітку складає 6 місяців.

Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення, однак не більше ніж за 6 місяців такого прострочення.

Колегія суддів враховує, що Верховний Суд України у постанові від 15.09.2015 по справі № 21-1765а15, усуваючи розбіжності у застосуванні касаційними судами вищезазначених норм матеріального права, виклав таку правову позицію: не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум, яка є обов`язковою для суду апеляційної інстанції при вирішенні цього спору.

Колегією суддів встановлено, що на виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07.03.2023 у справі № 160/248/23 відповідачем проведено виплату позивачу недоотриманої при звільненні одноразової грошової допомоги у загальному розмірі 441217 грн 69 коп., що підтверджується наявними в матеріалах справи платіжними інструкціями від 09.06.2023 № 172 та № 175 (а.с. 43, 44).

Позивач звернувся до суду з даним позовом, оскільки несвоєчасне проведення виплати йому середнього заробітку за весь час затримки (з 01.12.2022) по день фактичного розрахунку (09.06.2023), є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові відшкодування за несвоєчасне отримання всіх належних його коштів (заробітної плати) на дату звільнення.

Враховуючи встановлені обставини у справі та наявність у відповідача обов`язку нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про визнання протиправною державної бездіяльності ДП ОПР України з приводу не проведення нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Порядок обчислення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум визначено Порядком обчислення середньої заробітної плати, який затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100).

Абзацом третім пункту 2 Порядку № 100 передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час

Відповідно до абзацу першого пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Згідно з пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 19.07.1999 «Про створення об`єднаної цивільно-військової системи організації повітряного руху України» грошове та матеріальне забезпечення військовослужбовців, відряджених до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України, здійснювати у порядку, визначеному постановою Кабінету Міністрів України від 7 лютого 2001 р. N 104 ( 104-2001-п ) "Про порядок і норми грошового та матеріального забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України, інших військових формувань, осіб начальницького складу органів внутрішніх справ, органів і установ виконання покарань, відряджених до органів виконавчої влади та інших цивільних установ".

Пунктом постанови Кабінету Міністрів України від 7 лютого 2001 р. N 104 ( 104-2001-п ) "Про порядок і норми грошового та матеріального забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України, інших військових формувань, осіб начальницького складу органів внутрішніх справ, органів і установ виконання покарань, відряджених до органів виконавчої влади та інших цивільних установ" установлено, що військовослужбовцям, особам начальницького складу органів внутрішніх справ та Державної кримінально-виконавчої служби, відрядженим до державних органів, установ та організацій, виплачується грошове та здійснюється матеріальне забезпечення, передбачене законодавством для військовослужбовців Збройних Сил, інших військових формувань, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, особового складу органів внутрішніх справ та Державної кримінально-виконавчої служби.

Як вбачається з абз. 2 п. 7 Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, який затверджено наказом Міністерства оборони України 07 червня 2018 року № 260, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 р. за № 745/32197, середньоденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення, належного військовослужбовцю за повний календарний місяць, на кількість календарних днів місяця, за який здійснюється виплата.

Враховуючи вищевикладені положення, при обчисленні розміру середньоденного грошового забезпечення військовослужбовця, слід виходити з числа відпрацьованих календарних днів за цей період.

Відповідно до наявних в матеріалах справи розрахункових листів ОСОБА_1 за вересень, жовтень 2022 року (останні два місяці перед звільненням, яке відбулось 30.11.2022) грошове забезпечення позивача за вересень 2022 року становить 36862,00 грн (30 календарних днів) та за жовтень 2022 року 36862,00 грн (31 календарний день) (а.с. 41).

Отже, розмір середньоденного грошового забезпечення заявника складає 1208 грн 59 коп. ((36862,00 +36862,00 )грн/61 календарний день).

Як зазначалось вище та не заперечується сторонами днем звільнення позивача зі служби є 30.11.2022.

Враховуючи дату звільнення позивача зі служби 30.11.2022 першим днем затримки в проведенні розрахунку є 01.12.2022, а відтак, з урахуванням ст.117 КЗпП України (у редакції Закону № 2352-IX від 01.07.2022) відповідач має виплатити середній заробіток за весь час затримки, але не більш як за шість місяців, тобто з 01.12.2022 по 31.05.2022.

Отже, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становить 219963 грн 38 коп. (1208,59 грн х 182 дні (6 місяців за період з 01.12.2022 по 31.05.2022).

З урахуванням правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19 при вирішенні питання про визначення розміру суми середнього заробітку, яка підлягає стягненню на користь позивача за затримку розрахунку, слід взяти до уваги такі фактори, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат, обставини, за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати, що вплинули затримку розрахунку.

Колегія суддів враховує, що у випадку застосування загального порядку обчислення компенсації, наведений підхід призведе до значного перевищення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні над сумою заборгованих виплат. За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне застосувати принцип пропорційності при визначенні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що підлягає відшкодуванню на користь позивача.

Між тим, у спірних правовідносинах недоплачена сума одноразової грошової допомоги (441217 грн 69 коп.), яка не була своєчасно виплачена позивачу є значно більшою від суми, виплаченої позивачу при звільненні (85783 грн 98 коп. відповідно до повідомлення про нараховані суми, належні при звільненні (а.с.42), що унеможливлює застосування аналогічного механізму (формули), визначеного Верховним Судом в постановах від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19, від 24.06.2021 у справі № 480/2577/20 для обчислення розміру відшкодування працівнику заробітку за час затримки розрахунку.

Водночас, запропонований Судом у справі № 480/3105/19 спосіб зменшення середнього заробітку, який підлягає стягненню на підставі статті 117 КЗпП України, не потрібно інтерпретувати, як єдино правильний чи обов`язковий. Критерії, які запропонувала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, містять широкий спектр умов, які можуть вплинути на суму середнього заробітку. Обставини кожної конкретної справи можуть бути різними, тож вимагатимуть індивідуального підходу і пояснення щодо застосування цих критеріїв.

Разом з цим, відповідач в апеляційній скарзі, заперечуючи право позивача на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, послався на недоведеність у спірних відносинах умислу (вини) відповідача у проведенні відповідного розрахунку із затримкою, як обов`язкової умови для застосування до нього ст. 117 КЗпП України. Вважає можливим застосування у даній справі положень ст. 617 ЦК України та врахування обставин непереборної сили, зокрема введення на території України воєнного стану та часткове припинення функціонування ДП ОПР України у зв`язку із закриттям повітряного простору, при встановленні факту наявності вини у діях відповідача щодо несвоєчасного розрахунку з позивачем.

З приводу наведеного, колегія суддів зазначає, що ані Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу", ані Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008, не врегульовано порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовця з військової служби.

Так, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

Слід зауважити, що непоширення норм КЗпП України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, за речове майно, які не є складовими грошового забезпечення) - не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.

В той же час такі питання врегульовані положеннями Кодексу законів про працю України, які можуть та повинні бути застосовані до спірних відносин.

Такий висновок суду апеляційної інстанції узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 01.03.2018 по справі № 806/1899/17.

Отже, з наведеного слідує, що питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців вирішується із застосуванням норм КЗпП України, застережень щодо можливості застосування норм ЦК України у спірному випадку жодний закон не містить.

Згідно із частиною першою статті 9 ЦК України, положення ЦК України застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами.

Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин (пункт 75 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц).

При цьому, суд апеляційної інстанції зазначає, що виплата заробітної плати працівнику - це обов`язок роботодавця, який має бути виконаний ним у строки, визначені законодавцем, зокрема в останній день перед звільненням, у разі невиконання якого настає відповідальність за ст. 117 КЗпП України, звільнення від якої законодавцем не передбачено, а відтак неможливим є застосування до спірних правовідносин положень частини першої статті 617 ЦК України.

Колегія суддів відхиляє посилання відповідача на висновки Верховного Суду України в постанові від 25.05.2016 № 6-948цс16, оскільки обставини у порівнюваних справах, суб`єктний склад та предметна юрисдикція спорів є різними, що унеможливлює застосування вказаних висновків при вирішенні спірних правовідносин.

Також, колегія суддів відхиляє доводи апелянта щодо недостатнього фінансування, як підставу як звільнення його від відповідальності за ст. 117 КЗпП України, оскільки Верховний Суд України неодноразово звертав увагу на тому, що відсутність асигнувань не може бути підставою для зменшення будь-яких виплат.

Відповідно до статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1952 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У справі Кечко проти України Європейський суд з прав людини встановив, що мало місце порушення статті 1 Протоколу №1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи припинити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак якщо чинне законодавство передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними (п. 23 рішення від 08.11.2005, заява № 63134/00).

Так, реалізація особою права, яке пов`язане з отриманням коштів і базується на спеціальних і чинних, на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не залежить від бюджетних асигнувань, відсутність яких не може бути підставою для порушення прав громадян.

У зв`язку з цим, Європейський суд з прав людини не прийняв аргумент Уряду України щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що обмежене фінансування жодним чином не впливає на наявність чи відсутність у позивача права на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку упри звільненні.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 19.07.2019 у справі № 240/4911/18, від 07.08.2019 у справі № 825/694/17 та від 20.11.2019 у справі № 620/1892/19.

Крім того, варто зазначити, що на виконання судового рішення у справі № 160/248/23 у відповідача були наявні кошти для розрахунку у сумі 441217 грн 69 коп., при цьому така виплата здійснена під час дії воєнного стану (09.06.2023), відтак суперечливим є посилання ДП ОПР України на нібито відсутність коштів.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що під час вирішення даного спору судом першої інстанції, обставини, наведені в апеляційній скарзі щодо введення на території України воєнного стану та обмеженого функціонування ДП ОПР України з 24.08.2022, були враховані судом, внаслідок чого зроблено висновок про необхідність зменшення середнього заробітку, що підлягає виплаті позивачу, до 75000 грн.

Враховуючи, що суд першої інстанції, застосувавши принцип пропорційності, визначив розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає відшкодуванню позивачу, на рівні 75000 грн, що є значно меншим від суми заборгованості та суми, розрахованої відповідно до ст. 117 КЗпП України, у колегії суддів відсутні підстави вважати, що вказана сума не є справедливою, пропорційною і такою, що не відповідає критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат.

Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст. 322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення Серявін та інші проти України) та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Як зазначено в п.58 рішення Європейського суду з прав людини по справі Серявін та інші проти України, суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, колегія суддів прийшла до висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції в частині задоволення позову, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись ч. 4 ст.229, ч. 4 ст.241, ст.ст.243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу Державного підприємства обслуговування повітряного руху України - залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 21.08.2023 по справі № 520/17927/23 в частині задоволення позову - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Т.С. Перцова
Судді О.А. Спаскін С.П. Жигилій