Справа № 140/25050/23
Суддя: Димарчук Тетяна Миколаївна
Дата ухвалення: 2023-12-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2023 року ЛуцькСправа № 140/25050/23

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого-судді Димарчук Т.М.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі відповідач) про визнання протиправною бездіяльності щодо ненарахування та невиплати середнього заробітку (грошового забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.07.2019 по 26.07.2023; зобов`язання військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити середній заробіток (грошове забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.07.2019 по 26.07.2023.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що позивач проходив військову службу за контрактом у військовій частині НОМЕР_1 та знаходився на всіх видах забезпечення, що передбачені законодавством для військовослужбовців.

Наказом начальника НОМЕР_2 прикордонного загону від 25.06.2019 №333-ос позивача звільнено з військової служби в запас (у зв`язку з систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем), а наказом начальника НОМЕР_2 прикордонного загону від 01.07.2019 №341-ос, позивача виключено із списків особового складу та всіх видів забезпечення з 01.07.2019.

Станом на 01.07.2019, на день виключення позивача зі списків особового складу та всіх видів забезпечення, військова частина НОМЕР_1 зобов`язана була провести з позивачем повний розрахунок. Проте, військова частина НОМЕР_1 не провела з позивачем повний розрахунок щодо виплати індексації грошового забезпечення за період проходження військової служби та грошової компенсації за додаткову відпустку, як учаснику бойових дій, чим порушила вимоги нормативно-правових актів, вказаних у позовній заяві.

На виконання рішень Волинського окружного адміністративного суду від 02.12.2021 у справі №140/10997/21 та від 27.09.2021 у справі №140/6036/21, відповідачем на картковий рахунок позивача було виплачено належне йому грошове забезпечення: 31.01.2022 у розмірі 18594,78 грн; 15.06.2022 у розмірі 79765,77 грн; 27.07.2023 у розмірі 19361,76 грн, що підтверджується виписками з АТ КБ Приватбанк про надходження коштів від 31.01.2022, від 15.06.2022 та від 31.07.2023.

Загальна сума невиплачених у день виключення зі списків особового складу та всіх видів забезпечення коштів та виплачених на виконання рішень суду становить 117 722,31 грн.

Вважає, що протиправна бездіяльність військової частини НОМЕР_1 полягає у непроведенні повного розрахунку та невиплаті йому належних грошових сум при звільненні з військової служби на день виключення зі списків особового складу та всіх видів забезпечення, а саме 01.07.2019, чим було порушено його права.

Таким чином, суб`єктом владних повноважень було допущено затримку розрахунку при звільненні з військової служби, що є порушенням ст. 116 КЗпП України та у відповідності до ст. 117 КЗпП України є підставою для виплати середнього заробітку за весь час затримки фактичного розрахунку.

З наведених підстав позивач просить визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не проведення остаточного розрахунку грошового забезпечення при звільненні з військової служби на день виключення зі списків особового складу та всіх видів забезпечення та стягнення середнього розміру грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби.

Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 04.09.2023 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, її розгляд призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін відповідно до вимог статті 262 КАС України.

В поданому до суду відзиві на позовну заяву від 12.09.2023 №14/8042-23-Вих. відповідач позов не визнав та просив відмовити у його задоволенні з тих підстав, що позивачу під час проходження військової служби виплачувалося належне грошове забезпечення, яке обчислювалося та нараховувалося у межах, виділених НОМЕР_2 прикордонному загону коштів. Вважає, що норми Кодексу законів про працю України не поширюються на військовослужбовців Державної прикордонної служби України та на правовідносини щодо проходження військової служби, які регулюються нормами спеціального законодавства.

Зазначає, що з аналізу положень статті 117 КЗпП України вбачається, що обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України.

В свою чергу, стаття 117 КЗпП України не розповсюджуються на правовідносини, що виникають у випадку наявності судового рішення про присудження виплати заробітної плати, право на отримання якої було спірним.

Відповідач зазначає, що компенсація за затримку виплати заробітної плати, відповідно до статті 117 КЗпП України, може вимагатись лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати. З прийняттям судових рішень статті 116, 117 КЗпП України більше не застосовуються, а зобов`язання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судові рішення на користь позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права. Таким чином, немає обгрунтованих підстав стверджувати, що ці положення передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як її сума була встановлена судом.

Зазначає, що в розумінні вимог статті 9 Закону №2011-ХІІ індексація грошового забезпечення за період проходження військової служби та грошова компенсація за додаткову відпустку, як учаснику бойових дій, не входять до складу грошового забезпечення військовослужбовців, тобто не є складовою винагороди за виконану роботу (службу). У зв`язку з цим, доводи позивача щодо застосування до спірних правовідносин вимог статті 117 КЗпП є безпідставними.

Зазначає, що Законом України від 01.07.2022 №2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законів України щодо оптимізації трудових відносин», який набрав чинності 19.07.2022 (далі - Закон №2352-ІХ) внесено зміни до діючого законодавства про працю. Зокрема, стаття 117 КЗпП України викладено у новій редакції: "У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті".

Таким чином, до 19.07.2022 організація була зобов`язана виплатити працівникові середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, натомість внесеними до трудового законодавства змінами було встановлено шестимісячний строк , як максимальний період, за який працівнику може бути виплачений середній заробіток. Натомість позивач зазначає, що має право на отримання середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку.

У зв`язку з недоведеністю факту невчасного розрахунку з позивачем, позовні вимоги щодо стягнення середнього розміру грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні є необгрунтованими.

З наведених підстав просив у задоволенні позову відмовити.

Дослідивши письмові докази, суд дійшов висновку, що позов необхідно задовольнити з таких мотивів та підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , проходив військову службу за контрактом в Державній прикордонній службі України, зокрема, по 01.07.2019 - у військовій частині НОМЕР_1 та знаходився на всіх видах забезпечення, що передбачені законодавством для військовослужбовців, що підтверджується матеріалами справи.

Наказом начальника НОМЕР_2 прикордонного загону Північного регіонального управління Держприкордонслужби України від 01.07.2019 №341-ос По особовому складу прапорщика ОСОБА_1 , старшого дільничного інспектора прикордонної служби групи дільничних інспекторів прикордонної служби відділення інспекторів прикордонної служби ІНФОРМАЦІЯ_1 (тип В) відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » 1 категорії (тип Б), звільненого з військової служби в запас наказом начальника НОМЕР_2 прикордонного загону від 25.06.2019 №333-ос за підпунктом ж (у зв`язку з систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем) пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу, без права носіння військової форми одягу, виключено зі списків особового складу і всіх видів забезпечення з 01.07.2019. Остаточною датою закінчення військової служби вважається 01.07.2019. Вказаним наказом передбачено виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку за 2019 рік за 17 календарних днів; надбавку за 01.07.2019 за особливості проходження служби у розмірі 30% від посадового окладу з урахуванням окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років (а.с.6 зворот).

Як вбачається з матеріалів справи, в період проходження позивачем військової служби у військовій частині НОМЕР_1 грошове забезпечення позивача здійснювалося військовою частиною НОМЕР_1 .

Станом на 01.07.2019, в день виключення позивача зі списків особового складу та з усіх видів забезпечення військовою частиною НОМЕР_1 позивачу не виплачено індексацію грошового забезпечення за період проходження військової служби та грошову компенсацію за додаткову відпустку, як учаснику бойових дій.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 27.09.2021 у справі №140/6036/21 зобов`язано військову частину НОМЕР_1 здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплату індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 28.02.2018 із застосуванням січня 2008 року як місяця, за яким здійснюється обчислення індексу споживчих цін, а також здійснити перерахунок та виплату індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 01.07.2019 з урахуванням абзаців 4, 5, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду 02.12.2021 у справі №140/10997/21 зобов`язано військову частину НОМЕР_1 виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористанні календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 01.07.2019.

На виконання рішень Волинського окружного адміністративного суду від 02.12.2021 у справі №140/10997/21 (щодо виплати грошової компенсації за додаткову відпустку, як учаснику бойових дій) та від 27.09.2021 у справі №140/6036/21 (щодо виплати індексації грошового забезпечення за період проходження військової служби), відповідачем на картковий рахунок позивача було виплачено належні йому суми грошового забезпечення: 31.01.2022 у розмірі 18594,78 грн; 15.06.2022 у розмірі 79765,77 грн; 27.07.2023 у розмірі 19361,76 грн, з урахуванням відрахування військового збору, що підтверджується банківською випискою з карткового рахунку АТ КБ Приватбанк про надходження коштів від 31.01.2022, від 15.06.2022 та від 31.07.2023 (а.с.7-8).

Позивач, у зв`язку з протиправною бездіяльністю відповідача просить зобов`язати останнього нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки виплати належних при звільненні сум за період з 02.07.2019 по день фактичної виплати вказаних складових грошового забезпечення по 26.07.2023.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до пункту 293 Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі, затвердженого Указом Президента України від 29.12.2009 №1115/2009, особа, звільнена з військової служби, на день виключення із списків особового складу органу Держприкордонслужби розраховується за всіма видами належного їй на день звільнення матеріального та грошового забезпечення. У разі спору про розмір сум, належних військовослужбовцю при звільненні, йому в день виключення із списків особового складу виплачується сума, не оспорювана керівництвом органу Держприкордонслужби, у якому проходив службу цей військовослужбовець.

Згідно із частиною першою статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.

Згідно з статтею 117 цього Кодексу в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Порядок проходження служби позивача та звільнення регулюється спеціальним законодавством.

В свою чергу, постанова Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 № 1294 Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб, постанова Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 №889 Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій, та Інструкція про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затверджена наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України від 20.05.2008 року № 425, не містять норм щодо виплати звільненому військовослужбовцю середнього заробітку в зв`язку із затримкою з вини роботодавця всіх належних йому виплат при звільненні.

За таких обставин суд вважає, що нерозповсюдження на військовослужбовців норм КЗпП України стосується лише норм, якими врегульована оплата праці (виплата грошового забезпечення) вказаних осіб та спорів щодо цього забезпечення, таких як: спорів щодо розміру посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії, одноразових додаткових видів грошового забезпечення, порядку їх нарахування та виплати. Водночас, питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу, зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими грошового забезпечення, неврегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення, а тому щодо них слід застосувати положення КЗпП України, а саме ст. ст. 116, 117 цього Кодексу, оскільки трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних правовідносин.

Так, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

Суд зазначає, що непоширення норм КЗпП України на рядовий і начальницький склад військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення, однак вони врегульовані Кодексом законів про працю України.

Така правова позиція викладена і в постанові Верховного Суду від 30.01.2019 у справі №807/3664/14 та в силу вимог частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України враховується судом при вирішення даного спору.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної, зокрема, у постанові від 21.03.2017 у справі № 826/5111/15, установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Конституційний Суд України в рішенні від 22.02.2012 №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що згідно зі статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку.

Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Відтак, нормами трудового законодавства визначено обов`язок роботодавця провести розрахунок із працівником саме в день його звільнення.

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, згідно з наказом начальника НОМЕР_2 прикордонного загону від 01.07.2019 №341-ос По особовому складу прапорщика ОСОБА_1 , старшого дільничного інспектора прикордонної служби групи дільничних інспекторів прикордонної служби відділення інспекторів прикордонної служби ІНФОРМАЦІЯ_1 (тип В) відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » 1 категорії (тип Б), звільненого з військової служби в запас наказом начальника НОМЕР_2 прикордонного загону від 25.06.2019 №333-ос за підпунктом ж (у зв`язку з систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем) пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу, без права носіння військової форми одягу, виключено зі списків особового складу і всіх видів забезпечення з 01.07.2019.

Позивач у позовній заяві вказує, що на дату закінчення проходження ним військової служби відповідач не виплатив належні йому при звільненні виплати грошового забезпечення (індексацію грошового забезпечення за період проходження військової служби та грошову компенсація за додаткову відпустку, як учаснику бойових дій).

З матеріалів справи вбачається, що на виконання рішень Волинського окружного адміністративного суду від 02.12.2021 у справі №140/10997/21 (щодо виплати грошової компенсації за додаткову відпустку, як учаснику бойових дій) та від 27.09.2021 у справі №140/6036/21 (щодо виплати індексації грошового забезпечення за період проходження військової служби), відповідачем на картковий рахунок позивача було перераховано належні йому суми грошового забезпечення, а сама: 31.01.2022 у розмірі 18594,78 грн; 15.06.2022 у розмірі 79765,77 грн; 27.07.2023 у розмірі 19361,76 грн, з урахуванням відрахування військового збору, що підтверджується банківською випискою з карткового рахунку АТ КБ Приватбанк про надходження коштів від 31.01.2022, від 15.06.2022 та від 31.07.2023 (а.с.7-8).

Загальна сума невиплачених при звільненні коштів та виплачених на виконання рішень суду становить 117 722,31 грн.

Відтак, оскільки виплата індексації грошового забезпечення за період проходження військової служби та грошової компенсації за додаткову відпустку, як учаснику бойових дій ОСОБА_1 проведена відповідачем 31.01.2022, 15.06.2022 та 27.07.2023, тому фактично затримка у розрахунку при звільненні склала з 02.07.2019 по 30.01.2022 у розмірі 18594,78 грн, з 02.07.2019 по 14.06.2022 у розмірі 79765,77 грн та з 02.07.2019 по 26.07.2023 у розмірі 19361,76 грн

Таким чином, аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та фактичні обставини справи, суд погоджується з твердженням позивача про те, що всупереч нормам чинного законодавства з ним не здійснено повного розрахунку при звільненні, чим допущено протиправну бездіяльність.

Матеріалами справи підтверджується, що на час звільнення з військової служби та виключення зі списків особового складу ОСОБА_1 відповідачем не було здійснено з ним повний розрахунок, а тому підставними є вимоги позивача про стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.07.2019 по день остаточного розрахунку 26.07.2023.

Як зазначалось вище, пунктом 293 Положенням про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України визначено, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення із списків особового складу органу Держприкордонслужби розраховується за всіма видами належного їй на день звільнення матеріального та грошового забезпечення.

Разом з тим, суд звертає увагу, що розрахунок з позивачем за всіма видами належного йому на день звільнення з військової служби матеріального та грошового забезпечення, повинен здійснюватись органом Держприкордонслужби, у якому він проходив службу на день звільнення, а саме військовою частиною НОМЕР_1 .

Отже, оскільки військовою частиною НОМЕР_1 остаточний розрахунок з позивачем (виплата індексації грошового забезпечення за період проходження військової служби та грошової компенсації за додаткову відпустку, як учаснику бойових дій) проведено лише 27.07.2023, тому фактично затримка у розрахунку з 02.07.2019 (наступного дня після виключення із списків з особового складу у зв`язку зі звільненням) по 26.07.2023 (по день фактичного розрахунку 27.07.2023) склала 1486 днів.

Обчислення середнього заробітку працівників здійснюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100.

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ Порядку №100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки

проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Абзацом 4 пункту 3 розділу ІІІ Порядку №100 передбачено, що при обчисленні середньої заробітної плати для оплати за час відпусток або компенсації за невикористані відпустки, крім зазначених вище виплат, до фактичного заробітку включаються виплати за час, протягом якого працівнику зберігається середній заробіток (за час попередньої щорічної відпустки, виконання державних і громадських обов`язків, службового відрядження, вимушеного прогулу тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.

Підпунктом б пункту 4 розділу ІІІ Порядку №100 визначено, що при обчисленні середньої заробітної плати не враховуються одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо).

Відповідно до пункту 5 розділу VI Порядку №100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Як встановлено пунктом 8 розділу VI Порядку №100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Згідно з довідкою, наданою військовою частиною НОМЕР_1 , про середньомісячне та середньоденне грошове забезпечення ОСОБА_1 , за два останні повні місяці перед звільненням (травень-червень 2019 року) йому нараховано грошове забезпечення (яке враховується для розрахунку) в сумі: 12299,55 грн за травень 2019 року (посадовий оклад 3660,00 грн, оклад за військове звання 950,00 грн, надбавка за вислугу років 1613,50 грн, надбавка за особливості проходження служби 1244,70 грн, премія 3843,00 грн, премія 366,00 грн, надбавка за особливості проходження служби 622,35 грн) та 12299,55 грн за червень 2019 року (посадовий оклад 3660,00 грн, оклад за військове звання 950,00 грн, надбавка за вислугу років 1613,50 грн, надбавка за особливості проходження служби 1244,70 грн, премія 3843,00 грн, премія 366,00 грн, надбавка за особливості проходження служби 622,35 грн), що за два місяці становить 24599,10 грн. Виходячи з цього, середньоденна заробітна плата становить 403,26 грн (24599,10 грн /61, де 61 кількість календарних днів у травні-червні 2019 року) (а.с.26).

Отже, середній заробіток за весь час затримки розрахунку становить 599 244,36 грн (403,26 грн х 1486 днів = 599 244,36 грн).

Таким чином, з огляду на загальний обсяг несвоєчасно виплаченої індексації грошового забезпечення за період проходження військової служби та грошової компенсації за додаткову відпустку, як учаснику бойових дій в розмірі 117722,31 грн, розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку - 599 244,36 грн є неспівмірним по відношенню до відповідальності роботодавця (військової частини НОМЕР_1 ) та підлягає до зменшення.

Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас, у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто, має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Враховуючи наведене та вирішуючи питання щодо можливості зменшення судом розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, Велика Палата Верховного Суду у постанові 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц зазначила, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми. За висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладені в постанові від 26.06.2019 у вказаній справі, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи із середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Тобто, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

При вирішенні даного питання суд враховує такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком позивача, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії позивача та відповідача щодо її виплати.

З огляду на те, що обрахований судом розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку відповідача з позивачем (599244,36 грн) значно перевищує розмір невчасно виплачених сум (117722,31 грн), суд вважає за необхідне застосування до даних правовідносин принципу справедливості та співмірності, з врахуванням розміру середнього заробітку позивача, суми заборгованості, несвоєчасно виплаченої відповідачем з 02.07.2019 по 26.07.2023, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, те що відповідач є органом державної влади, фінансування якого здійснюється з державного бюджету та інших обставин справи.

Аналогічна правова позиція щодо застосування принципу співмірності до подібних правовідносин неодноразово висловлювалась Верховним Судом, зокрема в постановах від 18.07.2018 у справі № 825/325/16 та від 30.10.2019 у справі №806/2473/18.

Так, при розмірі невиплаченого грошового забезпечення 117 722,31 грн істотність частки даної суми в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає 117 722,31 грн / 599 244,36 грн = 0,196.

Сума, яка підлягає відшкодуванню становить: 117 451,90 грн (середня заробітна плата позивача за один робочий день 403,26 грн х 1486 робочих днів затримки розрахунку х 0,196 = 117 451,90 грн).

Таким чином, з врахуванням принципу справедливості та співмірності, суд дійшов висновку, що сума, яка підлягає відшкодуванню позивачу, а саме, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.07.2019 по 26.07.2023 становить 117451,90 грн.

Стягуючи з відповідача на користь позивача суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, слід зазначити, що відрахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів і їх сплата є обов`язком роботодавця та працівника. Тому розрахунки, наведені в судовому рішенні, є тією сумою коштів, з яких в подальшому роботодавцем здійснюються утримання податків та інших обов`язкових платежів, визначених законодавством.

Аналогічна правова позиція зазначена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 08.11.2018 у справі №805/1008/16-а.

Щодо твердження представника відповідача, що після внесення Законом України від 01.07.2022 №2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законів України щодо оптимізації трудових відносин», який набрав чинності 19.07.2022 змін до діючого законодавства про працю, зокрема, статті 117 КЗпП України, при виплаті працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, застосуванню підлягає шестимісячний строк, як максимальний період, за який працівнику може бути виплачений середній заробіток, суд зазначає, що станом на момент звільнення позивача з військової служби (01.07.2019) діяла норма статті 117 КЗпП України якою передбачено виплату працівникові середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а тому така норма підлягає застосуванню в межах даної справи.

Подібні висновки висловлені Верховним Судом у постановах від 12.05.2023 у справі №300/4201/22, від 12.05.2023 у справі №420/14777/22 у яких Верховним Судом розглядалося питання з якого періоду слід застосовувати норми КЗпП України у редакції, що почала діяти з 19.07.2022 та наголошено, що такі норми не підлягають застосуванню до періоду, коли таких норм не існувало, а саме до 19.07.2022.

З урахуванням встановлених у справі фактичних обставин, наведених вище норм законодавства та правових висновків Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду, наведених у рішенні, суд дійшов висновку про задоволення позову шляхом визнання протиправною бездіяльності військової частини НОМЕР_1 щодо непроведення з позивачем остаточного розрахунку при звільненні з військової служби та стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.07.2019 по 26.07.2023 в сумі 117 451,90 грн.

Керуючись статтями 243 - 246, 262 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо непроведення з ОСОБА_1 повного розрахунку при звільненні з військової служби у день виключення зі списків особового складу та всіх видів забезпечення.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02 липня 2019 року по 26 липня 2023 року в сумі 117451,90 грн (сто сімнадцять тисяч чотириста п`ятдесят одну гривню 90 копійок) з відрахуванням обов`язкових платежів, визначених законодавством.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 295 КАС України. У разі подання апеляційної скарги рішення якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складання судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ).

Відповідач: Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ).

Суддя Т.М. Димарчук