Справа № 320/9413/23
Суддя: Бужак Наталія Петрівна
Дата ухвалення: 2023-12-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/9413/23
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2023 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача: Бужак Н. П.

Суддів: Костюк Л.О., Кобаля М.І.

За участю секретаря: Єжелі А.О.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 27 вересня 2023 року, суддя Лисенко В.І., у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ про визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в якому просить:

- визнати протиправною відмову Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у видачі ОСОБА_1 довідки про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, виходячи з того, що при визначенні розміру посадового окладу судді на підставі ст. 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року №2453-VІ у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року № 192-VІІІ, з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 8 червня 2016 року №4-рп/2016 (справа №1-8/2016) в якості розрахункової величини підлягає застосуванню мінімальна заробітна плата;

- зобов`язати Вищий спеціалізований суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ видати ОСОБА_1 для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці передбачену Розділом II Порядку подання документів для призначення і виплати щомісячного грошового утримання суддям у відставці органами Пенсійного фонду України, затвердженого постановою правління ПФУ від 25.01.2008 року № 3-1 (в редакції постанови правління ПФУ № 6- 1 від 07.06.2019), довідку про суддівську винагороду, обраховану на підставі ст. 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року №2453-VІ у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року №192-VІІІ, з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 8 червня 2016 року №4-рп/2016 (справа №1-8/2016), із застосуванням при визначенні посадового окладу в якості розрахункової величини мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2023 року в розмірі 6700 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що постановою Вищої ради правосуддя від 29.09.2017 року №3052/0/15-17 позивача звільнено з посади у зв`язку з поданням заяви про відставку і з того часу він отримує щомісячне довічне грошове утримання. У зв`язку з підвищенням із січня 2023 року мінімальної заробітної плати позивач звернувся до відповідача із заявою про видачу довідки про розмір грошового утримання судді, відповідач відмовив у видачі такої довідки.

Відповідно до ухвали Київського окружного адміністративного суду від 05 квітня 2023 року розгляд справи здійснено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 27 вересня 2023 року в задоволенні адмінінстративного позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Київського окружного адміністративного суду та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Частиною 2 статті 311 КАС України визначено, що якщо під час письмового провадження за наявними у справі матеріалами суд апеляційної інстанції дійде висновку про те, що справу необхідно розглядати у судовому засіданні, то він призначає її до апеляційного розгляду в судовому засіданні.

Колегія суддів, враховуючи обставини даної справи, а також те, що апеляційна скарга подана на рішення, перегляд якого можливий за наявними у справі матеріалами на підставі наявних у ній доказів, не вбачає підстав для задоволення клопотання про вихід із письмового провадження та проведення розгляду апеляційної скарги за участю учасників справи у відкритому судовому засіданні.

В матеріалах справи достатньо письмових доказів для вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін у розгляді справи не обов`язкова.

З огляду на викладене, колегія суддів визнала можливим розглянути справу в порядку письмового провадження.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено наступні обставини.

Відповідно до рішення Вищої ради правосуддя № 3052/0/15-17 від 29.09.2017 року ОСОБА_1 звільнено з посади судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у зв`язку з поданням заяви про відставку.

Як зазначив позивач, рішенням Окружного адміністративного суду м.Києва від 06.12.2017 у справі №826/3720/17 у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії відмовлено повністю.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд вказав, що з 01.01.2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 року №1774-VIII (далі - Закон №1774). Пунктом 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», яким регламентовано, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. Оскільки положення пункту 3 розділу II Прикінцеві та перехідні положення Закону №1744 не визнані неконституційними є чинними та підлягають застосуванню.

Постановою Верховного суду від 23.04.2018 у справі №826/3720/17 у задоволенні касаційної скарги відмовлено з тих підстав, що право скаржника не порушене, оскільки нормами Закону №1774-VIII лише змінено підходи до визначення розміру мінімальної заробітної плати, зокрема, шляхом запровадження нової методології визначення мінімальної заробітної плати при обрахунку розмірів посадових окладів, як нижньої межі оплати праці, що гарантується державою.

У подальшому, позивач звернувся до Конституційного Суду України із конституційною скаргою, в якій просив перевірити на відповідність Конституції України (конституційність) пунктів 3, 9 Розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону №1744 та визнати дані положення неконституційними.

Ухвалою Великої палати Конституційного Суду України від 15.11.2022 №5-уп/2022 провадження у справі за конституційними скаргами ОСОБА_2 , ОСОБА_1 щодо відповідності Конституції України положень пунктів 3, 9 Розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону №1744 закрито, через необґрунтованість тверджень щодо неконституційності положень пунктів 3, 9 Розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону №1744.

Уважаючи, що при визначенні розміру посадового окладу судді має застосовуватись розрахункова величина мінімальна заробітна плата на підставі ст.133 Закону №2453, а не прожитковий мінімум, позивач звернувся з заявою до відповідача про видачу довідки про суддівську винагороду, обраховану на підставі ст. 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року №2453-УІ у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року № 192-VІІІ, з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 8 червня 2016 року №4-рп/2016 (справа №1-8/2016), із застосуванням при визначенні посадового окладу в якості розрахункової величини мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2023 року в розмірі 6700 грн.

Листом від 17.03.2023 №-30/0/4-23 відповідач вказав, що відсутні підставі для видачі довідки про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати з 01.01.2023.

Надаючи оцінку правовідносинам, що виникли у справі, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За приписами статті 130 Конституції України держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Заробітна плата діючих суддів врегульована двома Законами: Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 року №2453-VІ (далі також - Закон №2453-VІ) та Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402-VIII (далі також - Закон №1402-VIII).

Згідно з частиною першої статті 135 Закону № 1402-VIII суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Положеннями частини четвертої статті 142 Закону № 1402-VIII закріплено, що у разі зміни розміру складових суддівської винагороди, судді, який працює на відповідній посаді, здійснюється перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання.

У відповідності до пунктів 23, 25 Розділу XII Прикінцеві та перехідні положення Закону № 1402-VIII передбачено, що до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону № 2453-VI.

Пунктом 25 розділу XII Прикінцеві та перехідні положення Закону № 1402-VIII визначено, що право на отримання щомісячного довічного грошового утримання у розмірі, визначеному цим Законом, має суддя, який за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердив відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначений на посаду судді за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом, та працював на посаді судді щонайменше три роки з дня прийняття щодо нього відповідного рішення за результатами такого кваліфікаційного оцінювання або конкурсу.

В інших випадках, коли суддя іде у відставку після набрання чинності цим Законом, розмір щомісячного довічного грошового утримання становить 80 відсотків суддівської винагороди, обчисленої відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів». За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного грошового утримання збільшується на 2 відсотки заробітку, але не може бути більш ніж 90 відсотків суддівської винагороди судді, обчисленої відповідно до зазначеного Закону.

Норми частини четвертої статті 142, пункту 25 розділу ХІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VIII безпосередньо пов`язують розмір щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з розміром суддівської винагороди, яку отримує суддя, що працює на відповідній посаді.

Таким чином, оскільки позивач не проходив кваліфікаційного оцінювання, розмір суддівської винагороди для нарахування йому щомісячного довічного грошового утримання обчислюється у відповідності до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 2453-VI від 07.07.2010 року, виходячи із розміру грошового утримання судді, який не проходив кваліфікаційне оцінювання та працює на відповідній посаді.

Позивач, з посиланням на рішення Конституційного Суду України від 04.12.2018 року №11-р/2018, вважає, що в якості розрахункової величини потрібно брати мінімальну заробітну плату, а не прожитковий мінімум.

Водночас, норма частини третьої статті 133 Закону № 2453-VI (в первинній редакції, чинній з 03.08.2010 року) є бланкетною, оскільки визначає лише кількість мінімальних заробітних плат для встановлення розміру посадового окладу судді, але не встановлює розміру мінімальної заробітної плати, який необхідний для цього.

Пунктом 3 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» (далі також - Закон № 1774-VІІІ) (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) установлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат.

До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, починаючи з 1 січня 2017 року.

Тобто, розмір посадового окладу, та, відповідно, суддівської винагороди діючих суддів визначається з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а не від мінімальної заробітної плати, тому відсутні підстави для обчислення розміру суддівської винагороди для розрахунку щомісячного довічного грошового забезпечення позивача як судді у відставці виходячи з мінімальної заробітної плати в розмірі, встановленому Законом України "Про Державний бюджет України на 2020 рік".

Положення Закону № 1774-VІІІ, яким заборонено застосовувати при розрахунку посадових окладів показник мінімальної заробітної плати, не були визнані неконституційними Конституційним Судом України та підлягали застосуванню до спірних відносин.

Отже, у зв`язку з набранням чинності Законом № 1774-VІІІ, суддівська винагорода позивача не могла бути розрахована відповідачем виходячи з мінімальної заробітної плати у 2020 році.

Водночас, суд першої інстанції вірно зауважив, що рішенням Конституційного Суду України від 04.12.2018 року №11-р/2018, на яке посилається позивач в обґрунтування позовних вимог, не вирішувалось питання розрахункової величини, яка підлягає застосуванню при розрахунку посадового окладу суддів.

Отже, у відповідача були всі законні підстави застосовувати при розрахунку суддівської винагороди для обчислення щомісячного довічного грошового утримання позивача розрахункову величину - прожитковий мінімум для працездатних осіб.

Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постановах від 26.09.2018 року по справі № 820/1853/17, від 30.01.2019 року по справі №805/2089/17-а, від 24.04.2019 року по справі № 812/727/17, яка є обов`язковою для врахування в силу частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України.

З огляду на вимоги пунктів 23, 25 Розділу XII Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1402-VIII, суддівську винагороду для нарахування щомісячного довічного грошового утримання позивачу необхідно обчислювати відповідно до статті 133 Закону №2453-VI (в первинній редакції), але з урахуванням приписів пункту 3 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону № 1774-VІІІ (у наведеній редакції), тобто з розрахунку прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого визначено станом на 01 січня відповідного року.

Таким чином, застосування відповідачем до спірних відносин положень пункту 25 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1402-VIII, статті 133 Закону № 2453-VI у поєднанні з пунктом 3 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1774-VІІІ в даному випадку не є підставою для визнання протиправними дій відповідача.

З огляду на вищевикладені доводи та обгрунтування колегія судді погоджується з доводами суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог.

Згідно з ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним, підстави для його скасування відсутні, так як суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального та процесуального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Відповідно до ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому не можуть бути підставою для скасування рішення Київського окружного адміністративного суду від 27 вересня 2023 року.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 27 вересня 2023 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у строк визначений ст. 329 КАС України.

Суддя-доповідач: Бужак Н.П.

Судді: Костюк Л.О.

Кобаль М.І.