Справа № 420/28282/23
Суддя: Юхтенко Л.Р.
Дата ухвалення: 2023-12-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2023 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі

головуючого судді: Юхтенко Л.Р.,

розглянувши у порядку письмового провадження в приміщенні Одеського окружного адміністративного суду адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , поштова адреса: АДРЕСА_2 ) до Національного університету оборони України (, місце знаходження: 03049, м. Київ, Повітрофлотський проспект, 28) про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду 17 жовтня 2023 року надійшла позовна заява ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , поштова адреса: АДРЕСА_2 ) до Національного університету оборони України (, місце знаходження: 03049, м. Київ, Повітрофлотський проспект, 28), відповідно до якої позивач просить:

Визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03.04.2017 року по 22.09.2023 року включно.

Зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03.04.2017 року по 22.09.2023 року у сумі 78380 грн. 73 коп. включно відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08 лютого 1995 року № 100.

Ухвалою суду від 26 жовтня 2023 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) учасників справи у порядку ч. 5 ст. 262 КАС України.

Вказаною ухвалою відповідача зобов`язано протягом п`ятнадцяти днів з моменту отримання копії ухвали про відкриття провадження надати суду інформацію про нарахування та виплату або не нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03.04.2017 року по 22.09.2023 року включно, довідку про середньоденний та середньомісячний заробіток позивача за останні два місяці перед звільненням, розрахунковий лист щодо нарахувань та виплат на день звільнення, контррозрахунок на розрахунок позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03.04.2017 по 22.09.2023 року у сумі 78380, 73 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач проходив військову службу з 01.09.2015 по 02.04.2017 року у Національному університеті оборони України імені ОСОБА_2 .

Відповідно до наказу № 69 від 16.02.2017 року позивача виключено зі списків особового складу, знято зі усіх видів забезпечення.

Позивач зазначив, що у період проходження військової служби йому не у повному обсязі була нарахована та виплачена індексація грошового забезпечення.

У зв`язку з цим він був вимушений звертатися до суду за захистом свого порушеного права.

Так, позивач зазначив, що на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27.10.2020 року по справі № 420/7896/20, 15.01.2021 року позивачу надійшли кошти в сумі 10580, 56 грн виплата індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 02.04.2017 року.

Позивач зазначив, що не погодившись із застосованим базовим місяцем, він знову звернувся до суду, та рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 16.02.2023 року у справі № 420/3128/22 зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити на користь позивача індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 02.04.2017 року із застосуванням місяця, за яким починається обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення січень 2008 року.

Також позивач зазначив, що 23.09.2023 року на виконання рішення суду у справі № 420/3128/22 відповідачем виплачено на користь позивача індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 02.04.2017 року із застосуванням місяця, за яким починається обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення січень 2008 року в сумі 32310,98 грн, із одночасним утриманням військового збору 1,5%.

Таким чином, позивач вважає, що повідомленням про надходження коштів підтверджено факт несвоєчасного остаточного розрахунку з позивачем при звільненні з 03.04.2017 року по 22.09.2023 року.

Оскільки позивача було виключено зі списків особового складу 02.04.2017, а крайню виплату відповідачем здійснено 23.09.2023 року, то відповідачем затримано розрахунок з 03.04.2017 року по 22.09.2023 року на 2364 дні.

Разом з цим позивачу не було нараховано та не виплачено середнього заробітку за час несвоєчасної виплат грошової індексації, що є, на його думку, протиправним.

Позивач вважає, що такі дії відповідача є протиправними, а тому має бути порушено питання відповідальності відповідача за затримку розрахунку щодо виплати індексації грошового забезпечення, яке врегульовано приписами ст. ст. 116, 117 КЗпП України, і у нього виникло право на отримання середнього заробітку за час затримки виплати відповідно до ст. ст. 116, 117 КЗпП України.

На думку позивача, норми ст. 117 КЗпП України в редакції, що почала діяти 19.07.2022 не підлягають застосуванню, оскільки на момент звільнення позивача до цієї норми виплата середнього заробітку повинна здійснюватися за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Також, позивач зазначив, що середньоденне грошове забезпечення позивача складає 428,31 грн, а тому середній заробіток за час затримки розрахунку складає 428,31 грн *2364=1 012 524,84 грн.

При цьому середній заробіток за 6 місяців складає: 428,31 грн*183 дні =78380,73 грн.

До суду 13 листопада 2023 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (вхід. № 39645/23), відповідно якого представник відповідача позовні вимоги не визнає та просить відмовити у задоволенні, зазначивши, що з 28.08.2015 року по 02.04.2017 року позивач навчався в університеті на денній формі навчання та по закінченню продовжив проходження військової служби у Збройних Силах України.

Відповідач звертає увагу, що через чотири роки після закінчення навчання позивач вперше звернувся до суду про виплату індексації грошового забезпечення.

Відповідач у добровільному порядку 15.01.2021 року виплатив позивачу 10633,73 грн індексації грошового забезпечення.

Після отримання зазначених виплат у лютому 2022 року позивач знову звернувся до суду із позовом про виплату індексації грошового забезпечення із застосуванням для індексації місяця підвищення (базового місяця) січень 2008 року. На виконання рішення суду відповідач знову виплатив позивачу індексацію грошового забезпечення в сумі 32310,98 грн. Отримавши зазначену суму позивач знову звернувся до суду з цим позовом.

Відповідач не погоджується з доводами позивача, звертаючи увагу, що позивач не був звільнений з військової служби, його було виключено зі списків особового складу у зв`язку з переміщенням на нове місце служби. Тому, на думку представника відповідача, приписи ст. 116, 117 КЗпП України не належать застосуванню до спірних правовідносин.

Окрім цього, відповідач звертає увагу, що при загальному розмірі несвоєчасно виплаченої індексації грошового забезпечення на загальну суму 42 944,71 грн (сума отримана на виконання рішень після утримання 1,5 % військового збору), розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку в сумі 78380,73 грн істотно перевищує розмір несвоєчасно виплачених сум.

Також відповідач звертає увагу на практику Верховного Суду щодо застосування принципу співмірності.

До суду не надходила відповідь на відзив.

Вивчивши матеріали справи, а також обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги та заперечення, докази, якими вони підтверджуються, судом у справі встановлені такі факти та обставини.

Відповідно до витягу з наказу начальника Національного університету оборони України імені Івана Черняховського (по стройовій частині) від 28.08.2015 року № 185 майора ОСОБА_1 зараховано слухачем командно-штабного інституту застосування військ (сил) Національного університету з 28 серпня 2015 року.

Згідно з витягу з наказу начальника Національного університету оборони України імені Івана Черняховського (по стройовій частині) від 02.04.2017 року № 69 підполковника ОСОБА_1 з 02 квітня 2017 року виключено зі списків особового складу університету, всіх видів забезпечення та вважати таким, що вибув до нового місця служби.

Матеріалами справи підтверджено, що на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27.10.2020 року по справі № 420/7896/20, 15.01.2021 року позивачу виплачено в сумі 10580, 56 грн індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 02.04.2017 року.

Також матеріалами справи підтверджено, що на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16.02.2023 року у справі № 420/3128/22, яким зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити на користь позивача індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 02.04.2017 року із застосуванням місяця, за яким починається обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення січень 2008 року, 23.09.2023 року відповідачем виплачено на користь позивача індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 02.04.2017 року із застосуванням місяця, за яким починається обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення січень 2008 року в сумі 32310,98 грн, із одночасним утриманням військового збору 1,5%, що підтверджено платіжною інструкцією № 2030 від 22.09.2023 року та випискою по картковому рахунку позивача від 23.09.2023 року.

Судом досліджено надану відповідачем довідку від 08.11.2023 року № 182/3/1179 про остаточний розрахунок при переведенні ОСОБА_1 до нового місця служби, відповідно до якої позивачу виплачено у квітні 2017 року: грошове забезпечення за березень 2017 року 12 635,28 грн та грошове забезпечення за квітень 2017 року 842,36 грн.

Також судом досліджено довідку розрахунок від 07.11.2023 року № 182/3/1171 середньоденного та середньомісячного заробітку ОСОБА_1 за період з 01.02.2017 року по 31.03.2017 року, відповідно до якої середньоденний заробіток позивача за останні два місяці перед відрахуванням становив 428,31 грн.

Також відповідачем надано довідку - розрахунок від 08.11.2023 року № 182/3/1178 середнього заробітку ОСОБА_1 , відповідно до якої виходячи з розміру недоплаченої суми із дотриманням співмірності при визначенні суми середнього заробітку під час затримки розрахунку при вибутті, істотність частки невиплачених сум індексації грошового забезпечення 43598,70 грн (10795,65+32803,03) в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку становить 55,62 % (43598,70 грн/78380,73 грн*100 %). Отже, враховуючи період 6 місяців, за який відшкодовується середній заробіток за час затримки розрахунку 183 дні, сума яка підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки 55,62 % розраховується наступним чином:428,31*55,62% = 238,23 грн. 238,23 грн *183 = 43596,09 грн.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги належать задоволенню частково, з огляду на таке.

Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За правилами частини першої ст. 2 Закону України від 25.03.1992 № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Відповідно до статей 1 та 2 Закону України від 20.12.1991 №2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон №2011-ХІІ) військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Відповідно до частин другої-третьої ст. 9 Закону №2011-ХІІ до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначає Закон України від 03.07.1991 № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин, далі - Закон № 1282-ХІІ).

Статтею 2 Закону № 1282-ХІІ визначено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

Сукупний аналіз наведених норм права доводять, що індексація грошового забезпечення є невід`ємною складовою грошового забезпечення та підлягала виплаті при звільненні позивача.

Абзацом третім пункту 14 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Натомість врегульовано Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України).

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17 лютого 2015 року у справі № 21-8а15, яка неодноразово підтримана Верховним Судом (постанова від 04.12.2019 справа №825/66/16, постанова від 02.10.19 справа №817/1227/18, постанова від 10.09.2019 справа №814/2791/16, постанова від 19.06.2019 справа № 820/3312/17) за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює спірні відносини, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум при звільненні, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, Верховний Суд дійшов висновку про можливість застосування норм статей 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення зі служби органів внутрішніх справ.

Також Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17, що була підтримана у постанові від 13 травня 2020 року у справі №810/451/17, висловлено правову позицію, відповідно до якої статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Тому суд доходить висновку, щодо застосування до спірних правовідносин статей 116, 117 КЗпП України.

Також суд зазначає, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Таким чином положення статті 117 КЗпП України поширюються на правовідносини, які виникають у зв`язку з прийняттям та виконанням судового рішення про виплату заборгованості із заробітної плати.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України в редакції чинної на час звільнення позивача, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Суд відхиляє доводи відповідача, що до спірних правовідносин не належить застосуванню положення ст. 116, 117 КЗпП України, з підстав того, що позивач не був звільнений з військової служби та після завершення навчання в університеті продовжив службу на новому місці, оскільки буквальний аналіз тексту вказаних статей доводить, що саме при завершенні конкретних трудових відносин з конкретним роботодавцем, незважаючи на продовження працівником трудової кар`єри, вступають в дію ст. 116, 117 КЗпП України.

Суд зазначає, що матеріалами справи підтверджено та не заперечується відповідачем, що на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27.10.2020 року по справі № 420/7896/20, 15.01.2021 року позивачу виплачено в сумі 10580, 56 грн індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 02.04.2017 року.

Також матеріалами справи підтверджено, що на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16.02.2023 року у справі № 420/3128/22, 23.09.2023 року відповідачем виплачено на користь позивача індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 02.04.2017 року із застосуванням місяця, за яким починається обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення січень 2008 року в сумі 32310,98 грн, із одночасним утриманням військового збору 1,5%.

Таким чином повний розрахунок із позивачем відповідачем був здійснений 23.09.2023 року, та тому відповідачем затримано розрахунок з позивачем з 03.04.2017 року по 22.09.2023 року на 2364 календарні дні.

Сторонами не заперечується, що у день звільнення позивача, йому не було виплачено індексацію грошового забезпечення в належному розмірі.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в редакції чинної на час здійснення виплати індексації грошового забезпечення, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

За таких встановлених судом обставин, суд доходить висновку, що позовні вимоги

визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03.04.2017 року по 22.09.2023 року включно, є правомірними та належать задоволенню.

Стосовно позовних вимог зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03.04.2017 року по 22.09.2023 року у сумі 78380 грн. 73 коп. включно відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08 лютого 1995 року № 100, суд зазначає таке.

Статтею 117 КЗпП України покладено обов`язок щодо визначення розміру відшкодування за час затримки на орган, який виносить рішення по суті спору.

Тому наведені позовні вимоги в частині зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити середній заробіток є безпідставними та не належать задоволенню.

Належним способом захисту прав є стягнення з відповідача на користь визначеного судом розміру відшкодування за час затримки.

Позивач просить визначити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03.04.2017 року по 22.09.2023 року у сумі 78380 грн. 73 коп., що дорівнює середньому заробітку за 6 місяців.

У свою чергу відповідач просить застосувати принцип співмірності, розрахувавши таким чином: при визначенні суми середнього заробітку під час затримки розрахунку при вибутті, істотність частки невиплачених сум індексації грошового забезпечення 43598,70 грн (10795,65+32803,03) в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку становить 55,62 % (43598,70 грн/78380,73 грн*100 %). Отже, враховуючи період 6 місяців, за який відшкодовується середній заробіток за час затримки розрахунку 183 дні, сума яка підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки 55,62 % розраховується наступним чином:428,31*55,62% = 238,23 грн. 238,23 грн *183 = 43596,09 грн.

Надаючи оцінку розрахункам сторін, суд зазначає таке.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року по справі № 761/9584/15-ц, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, і зазначила, що встановлений ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- Розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором.

- Період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум.

- Ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника.

- Інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Суд зазначає, що стаття 117 КЗпП України - це відповідальність, яка покладається на роботодавця за несвоєчасний розрахунок з працівником при звільненні.

Метою, яка закладена законодавцем у зміст процедури відшкодування, передбаченої ст. 117 КЗпП, є компенсація працівникові майнових витрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Разом з цим, суд враховує, що на дату звільнення між сторонами не існував спір з питань виплати індексації грошового забезпечення, позивач вперше звернувся до суду тільки через чотири роки після завершення навчання та згодом після отримання виплат за рішенням суду, через рік знову звернувся до суду.

У свою чергу відповідач демонстрував добровільність виконання рішень судів та без зволікань здійснював виплату присуджених позивачу коштів.

Тому оцінюючи у сукупності обставини у справі, суд вважає, що достатнім та співмірним розміром середнього заробітку за затримку буде сума 30000 грн, яка належить стягненню на користь позивача з урахуванням обов`язкових відрахувань.

Також суд враховує, що стягуючи з відповідача на користь позивача суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, слід зазначити про відрахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів, оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є обов`язком роботодавця та працівника, а не суду, тому розрахунки, наведені в судовому рішенні, є тією сумою коштів, з яких в подальшому роботодавцем здійснюються утримання податку з доходів та інших обов`язкових платежів.

Аналогічна правова позиція зазначена в п. 39-41 постанови Верховного Суду від 08 листопада 2018 у справі №805/1008/16-а.

За таких встановлених судом обставин позовні вимоги зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03.04.2017 року по 22.09.2023 року у сумі 78380 грн. 73 коп. включно відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08 лютого 1995 року № 100, є частково правомірними та належать задоволенню шляхом стягнення середнього заробітку за період з 03.04.2017 року по 22.09.2023 року в розмірі 30000 грн. з урахуванням обов`язкових відрахувань.

В частині виплати решт суми, суд доходить висновку, що в цій частині позовні вимоги не належать задоволенню з підстав їх необґрунтованості.

Відповідно до ч.1,3 ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, оцінюючи встановлені факти, суд дійшов висновку, що відповідач, заперечуючи проти позову частково не довів, з посиланням на відповідні докази, правомірності своїх дій, а тому позовні вимоги належать задоволенню частково.

Відповідно до ч. 3 ст. 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку з тим, що позивач звільнений від сплати судового збору, жодні судові витрати не належать стягненню з відповідача на його користь.

Також у зв`язку з тим, що судові витрати пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз в цій справі відсутні, жодні судові витрати не належать відшкодуванню за рахунок державного бюджету.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 6, 12, 72, 77,90, 139, 246, 255,295,297 КАС України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , поштова адреса: АДРЕСА_2 ) до Національного університету оборони України (, місце знаходження: 03049, м. Київ, Повітрофлотський проспект, 28) про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії,- задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Національного університету оборони України (, місце знаходження: 03049, м. Київ, Повітрофлотський проспект, 28) щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , поштова адреса: АДРЕСА_2 ) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03.04.2017 року по 22.09.2023 року включно.

Стягнути з Національного університету оборони України (, місце знаходження: 03049, м. Київ, Повітрофлотський проспект, 28) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , поштова адреса: АДРЕСА_2 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 03.04.2017 року по 22.09.2023 року включно в розмірі 30000,00 грн (тридцять тисяч гривень 00 копійки) з урахуванням обов`язкових відрахувань.

В іншій частині позовних вимог, - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в порядку та в строки, встановлені ст. ст. 295,297 КАС України, з урахуванням п.п.15.5 п. 15 ч. 1 Перехідних положень КАС України.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та в строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Суддя Л.Р. Юхтенко