Справа № 160/25036/23
Суддя: Златін Станіслав Вікторович
Дата ухвалення: 2023-12-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Златіна Станіслава Вікторовича
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області, Державної судової адміністрації України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Державна казначейська служба України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-
Позивач звернувся з позовом до суду, у якому просить:
визнати протиправними дії Територіального управління ДСА України в Дніпропетровській області щодо припинення з 07.06.2023 року нарахування та виплати суддівської винагороди судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська ОСОБА_1 ;
зобов`язати Територіальне управління ДСА України в Дніпропетровській області здійснити нарахування суддівської винагороди судді судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська ОСОБА_1 з 07.06.2023 року та здійснити її виплату з урахуванням відповідних податків та інших обов?язкових платежів;
допустити до негайного виконання рішення суду в частині зобов`язання нарахувати та виплатити суддівську винагороду за один місяць;
зобов`язати Територіальне управління ДСА України в Дніпропетровській області, як суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалено судове рішення, подати у десятиденний строк звіт про виконання судового рішення.
Позовні вимоги обгрунтовані наступним:
позивач є суддею районного суду;
позивач у зв`язку із збройною агресією рф був мобілізований до лав Збройних Сил України;
наказом голови суду позивача увільнено від роботи з 07.06.2023 року у зв`язку з призовом на військову службу під час мобілізації, на особливий період, із збереженнмя місця роботи і посади на період проходження військової служби;
однак відповідач не здійснює нарахування та виплату суддівської винагороди позивачу з 07.06.2023 року, чим порушує Конституцію України та Закон України «Про судоустрій і статус суддів».
Ухвалою суду від 02.10.2023 року відкрито провадження у справі та вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження.
Відповідач - ТУ ДСА у Дніпропетровьскій області, надав суду відзив на позовну заяву, у якому просить суд відмовити у задоволенні позову з наступних підстав. З 19.07.2023 року законодавцем не передбачена виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Зміни до ч.3 ст. 119 КЗпП України зумовлені економічним становищем держави та спрямовані на досягнення фінансової стабільності у воєнний час. Позивач був увільнений від виконання своїх посадових обов`язків, тобто не здійснює судочинство. Норма ч.3 ст. 119 КЗпП України поширює свою дію і на суддів. Законом України «Про судоустрій і статус суддів» не врегульовано питання призову суддів на військову службу під час мобілізації та виплати суддівської винагороди. Відповідач просить суд розглянути справу без його участі.
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, ДСА України, надала суду письмові пояснення, у яких вказує наступне. Відповідно до наказу голови суду позивач увільнений від роботи у зв`язку із призовом до військової служби під час мобілізації, із збереженням місця роботи. Зміни до ч.3 ст. 119 КЗпП України зумовлені економічним становищем держави та спрямовані на досягнення фінансової стабільності у воєнний час. Позивач був увільнений від виконання своїх посадових обов`язків, тобто не здійснює судочинство. Норма ч.3 ст. 119 КЗпП України поширює свою дію і на суддів. Законом України «Про судоустрій і статус суддів» не врегульовано питання призову суддів на військову службу під час мобілізації та виплати суддівської винагороди. Одночасна виплата позивачу суддівської винагороди та грошового забезпечення військовослужбовця створює надмірне навантаження на Державний бюджет України, оскільки дані виплати здійснюються за рахунок бюджетних коштів.
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Державна казначейська служба України письмових пояснень не надала.
Позивач надав суду відповідь на відзив, у якій просить суд позовні вимоги задовольнити.
Ухвалою суду від 01.11.2023 року відмовлено у задоволенні клопотання ДСА України про зупинення провадження у справі та залучено до участі у справі в якості співвідповідача ДСА України.
Співвідповідач ДСА України, відзив на позовну заяву не надав, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.
Ухвалою суду від 04.12.2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.
Сторони та третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, у судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Позивач та ТУ ДСА України в Дніпропетровській області подали клопотання про розгляд справи без їх участі.
Суд, дослідивши письмові доказр, наявні у матеріалах справи, суд встановив наступне.
Позивач є суддею Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська, що підтверджується Указом Президента України від 28.09.2017 року № 295/2017 «Про призначення суддів».
Позивач у зв`язку із збройною агресією рф був мобілізований до лав Збройних Сил України з 07.06.2023 року, що підтверджується витягом з наказу командира військової частни А 0799 (по стройовій частині) від 26.08.2023 року № 241 та довідкою Військового інституту Київського національного університету імені Тараса Шевченка від 28.06.2023 року № 835.
Наказом голови Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 21.06.2023 року № 68-к «Про увільнення ОСОБА_1 від роботи у зв`язку із призовом на військову службу під час мобілізації» позивача увільнено від роботи з 07.06.2023 року у зв?язку з призовом на військову службу під час мобілізації, на особливий період, із збереженнмя місця роботи і посади на період проходження військової служби.
Згідно листа Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 07.11.2023 року № 02-13/1/457/2023, який міститься у матеріалах справи, наказів щодо припинення нарахування та виплати позивачу суддівської винагороди у суді не виносилось.
Згідно листа ТУ ДСА у Дніпропетровській області від 09.11.2023 року № С-93/4033/23, який міститься у матеріалах справи, позивачу припинено нарахування і виплата суддівської винагороди з 07.06.2023 року на підставі наказу голови Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 21.06.2023 року № 68-к «Про увільнення ОСОБА_1 від роботи у зв`язку із призовом на військову службу під час мобілізації».
Судом під час розгляду справи встановлено, що з 07.06.2023 року позивач не отримує суддівську винагороду.
Відповідач ТУ ДСА у Дніпропетровській області, не надав суду доказів прийняття зі свого боку наказу стосовно припинення нарахування суддівської винагороди позивачу.
Вважаючи вказані дії такими, що суперечить положенням ст. 135 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», позивач звернувся до суду з даним позовом.
Приймаючи рішення у справі, суд виходить з наступного:
Відповідно до ч.1 ст.126 Конституції України встановлено, що незалежність і недоторканність судді гарантуються Конституцією і законами України.
Статтею 130 Конституції України визначено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя.
У преамбулі Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402-VIII (далі Закон № 1402) зазначено, що цей Закон визначає організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд.
Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 4 Закону № 1402 судоустрій і статус суддів в Україні визначаються Конституцією України та законом.
Зміни до цього Закону можуть вноситися виключно законами про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів».
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 135 Закону № 1402 суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.
Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.
Пунктом 1 ч. 3 ст. 135 Закону № 1402 передбачено, що базовий розмір посадового окладу судді місцевого суду становить 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.
Відповідно до ч.ч. 4, 5, 7, 8 ст. 135 Закону № 1402 до базового розміру посадового окладу, визначеного частиною третьою цієї статті, додатково застосовуються такі регіональні коефіцієнти: 1) 1,1 якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше сто тисяч осіб; 2) 1,2 якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше п`ятсот тисяч осіб; 3) 1,25 якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше один мільйон осіб.
Суддям виплачується щомісячна доплата за вислугу років у розмірі: за наявності стажу роботи більше 3 років 15 відсотків, більше 5 років 20 відсотків, більше 10 років 30 відсотків, більше 15 років 40 відсотків, більше 20 років 50 відсотків, більше 25 років 60 відсотків, більше 30 років 70 відсотків, більше 35 років 80 відсотків посадового окладу.
Суддям виплачується щомісячна доплата за науковий ступінь кандидата (доктора філософії) або доктора наук із відповідної спеціальності в розмірі відповідно 15 і 20 відсотків посадового окладу судді відповідного суду.
Суддям виплачується щомісячна доплата за роботу, яка передбачає доступ до державної таємниці, у розмірі залежно від ступеня секретності інформації: відомості та їх носії, що мають ступінь секретності «Цілком таємно», 10 відсотків посадового окладу судді відповідного суду; відомості та їх носії, що мають ступінь секретності «Таємно», 5 відсотків посадового окладу судді відповідного суду.
Частиною 9 ст. 135 Закону № 1402 визначено, що обсяги видатків на забезпечення виплати суддівської винагороди здійснюються за окремим кодом економічної класифікації видатків.
З аналізу ч. 2 ст. 130 Конституції України та ч. 1 ст. 135 Закону № 1402 судом встановлено, що розмір суддівської винагороди встановлюється виключно Законом № 1402, що узгоджується з принципом незалежності судді, який відповідно до п.п. 7, 8 ч. 5 ст.48 Закону №1402 забезпечується окремим порядком фінансування та організаційного забезпечення діяльності судів, установленим законом і належним матеріальним та соціальним забезпеченням судді.
19.07.2022 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 року № 2352-ІХ, яким у ч. 3 ст.119 Кодексу законів про працю України слова зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток замінено словами зберігаються місце роботи і посада.
Суд зазначає, в статтю 119 КЗпП України внесено зміни у частині виключення норми щодо збереження роботодавцем середнього заробітку працівникам, призваним на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення.
Отже, середній заробіток як соціальна гарантія для працівників на час виконання державних або громадських обов`язків перестав існувати в національному законодавстві.
Проте, суд враховує, що у рішенні Конституційного Суду України від 03.06.2013 року № 3-рп/2013 вказано, що визначені Конституцією та законами України гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом.
У рішенні від 08.04.2016 року № 4-рп/2016 Конституційний Суд України зазначив, що конституційний принцип незалежності суддів забезпечує важливу роль судової влади в механізмі захисту прав і свобод людини і громадянина та є запорукою реалізації права на судовий захист, передбаченого частиною першою статті 55 Основного Закону України; положення Конституції України стосовно незалежності суддів, яка є невід`ємним елементом статусу суддів та їх професійної діяльності, пов`язані з принципом поділу державної влади та обумовлені необхідністю забезпечувати основи конституційного ладу й права людини, гарантувати самостійність і незалежність судової влади; гарантії незалежності суддів як необхідні умови здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом встановлені у базових законах з питань судоустрою, судочинства, статусу суддів, мають конституційний зміст і разом з визначеними Основним Законом України складають єдину систему гарантій незалежності суддів та повинні бути реально забезпечені.
Однією з гарантій незалежності суддів є їх належне матеріальне та соціальне забезпечення, зокрема надання суддям за рахунок держави суддівської винагороди. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності суддів.
Конституційний Суд України у рішенні від 04.12.2018 року № 11-р/2018 у справі № 1-7/2018 (4062/15) також вказав, що обов`язок держави щодо забезпечення фінансування та належних умов для функціонування судів і діяльності суддів, закріплений у статті 130 Конституції України, є однією з конституційних гарантій незалежності суддів. Системний аналіз положень Конституції України свідчить про те, що ними встановлено обов`язок держави забезпечити належні умови праці та фінансування для суддів, а отже, сформувати та законодавчо закріпити таку систему фінансування, в тому числі розмір винагороди суддів, яка гарантуватиме їх незалежність. Така позиція Конституційного Суду України збігається з приписами Європейської хартії щодо статусу суддів від 10.07.1998 року, у підпункті 6.1 пункту 6 якої зазначено, що суддям, які здійснюють суддівські функції на професійній основі, надається винагорода, рівень якої встановлюється з тим, щоб захистити їх від тиску, спрямованого на здійснення впливу на їх рішення, а ще загальніше на їх поведінку в рамках здійснення правосуддя, тим самим підриваючи їх незалежність і безсторонність. Зменшення органом законодавчої влади розміру посадового окладу судді призводить до зменшення розміру суддівської винагороди, що, у свою чергу, є посяганням на гарантію незалежності судді у виді матеріального забезпечення та передумовою впливу як на суддю, так і на судову владу в цілому.
У рішенні від 11.03.2020 року №4-р/2020 у справі № 1-304/2019 (7155/19) Конституційний Суд України висловив позицію, що законодавець не може свавільно встановлювати або змінювати розмір винагороди судді, використовуючи свої повноваження як інструмент впливу на судову владу.
Суд наголошує на тому, що Закон №1402 передбачає вичерпний перелік обмежень у виплаті суддівської винагороди і перебування на військовій службі не є таким випадком.
Частина 10 ст. 135 Закону № 1402 встановлює, що суддя, який не здійснює правосуддя (крім випадків тимчасової непрацездатності, перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці), не має права на отримання доплат до посадового окладу.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.11.2022 року у справі № 990/4/22 (провадження №11-105заі22) сформувала висновок, що під час здійснення правосуддя існують випадки, коли за певних умов суддя не може здійснювати правосуддя. Такі випадки поділяються на дві категорії. До першої категорії належать випадки, коли нездійснення правосуддя обумовлене поведінкою самого судді, зокрема відсторонення судді від посади у зв`язку з притягненням до кримінальної відповідальності, при проведенні кваліфікаційного оцінювання та застосування до судді дисциплінарного стягнення у виді тимчасового відсторонення від здійснення правосуддя. Друга категорія охоплює випадки, коли суддя не здійснює правосуддя через обставини, що не залежать від нього особисто або не обумовлені його поведінкою. Наприклад, припинення роботи суду у зв`язку з військовими діями, стихійним лихом, нездійснення суддею правосуддя у разі ліквідації, реорганізації суду, перебуванням судді у відряджені, тимчасова непрацездатність, перебування у різного роду відпустках (основна, додаткова, соціальна), у зв`язку з мобілізацією відповідно до вимог Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію".
Невід`ємним елементом статусу суддів, зокрема, є надання їм за рахунок держави матеріального забезпечення. У більшості випадків, коли суддя не здійснює правосуддя (окрім випадків застосування до судді дисциплінарного стягнення), йому (судді) виплачується суддівська винагорода. Отримання від держави матеріального забезпечення, зокрема суддівської винагороди, нерозривно пов`язує цю особу з її статусом судді.
У рішенні Конституційного Суду України від 04.12.2018 року № 11-р/2018 вказано, що якщо позбавлення судді права на отримання доплат до посадового окладу може бути визнане доцільним та виправданим, зокрема, у випадку притягнення його до кримінальної чи дисциплінарної відповідальності, наслідком якого є відсторонення судді від посади чи від здійснення правосуддя, то позбавлення судді цього права, коли він не здійснює правосуддя через обставини, що не залежать від нього особисто або не обумовлені його поведінкою є несправедливим, невиправданим та необґрунтованим.
Таким чином, питання обрахунку, розміру та виплати суддівської винагороди унормовується виключно ст. 130 Конституції України та ст. 135 Закону № 1402, що виключає можливість застосування до спірних правовідносин вимог Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 року № 2352-ІХ.
Доцільно зазначити, що Рада суддів України у рішенні № 24 від 05.08.2022 року також звертала увагу розпорядників бюджетних коштів органів судової влади, що суддя, який не здійснює правосуддя через обставини, що не залежать від нього особисто або не обумовлені його поведінкою, має право на отримання доплат до посадового окладу відповідно до Рішення Конституційного Суду України № 11-р/2018. Отже, судді, які на даний час знаходяться в лавах Збройних сил України мають всі законні підстави отримувати суддівську винагороду у повному обсязі.
Зважаючи на те, що позивач не здійснює правосуддя внаслідок проходженням військової служби у Збройних Силах України, виконує конституційний обов`язок із захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, беручи до уваги конституційні гарантії незалежності суддів, пріоритетності норм Конституції України та Закону № 1402 над іншими нормами законодавства України, суд дійшов висновку, що позивачу підлягає виплаті суддівська винагорода у повному обсязі.
Таким чином, відповідач безпідставно не нарахував та не виплатив позивачу суддівську винагороду позивачу починаючи з 07.06.2023 року.
Аналогічну позицію підтримує і Вища рада правосуддя на своєму офіційному сайті у публікації від 28.12.2022 року, вказуючи на те, що судді, які нині захищають Україну, мають всі законні підстави отримувати суддівську винагороду у повному обсязі.
Стосовно обраного позивачем способу захисту своїх порушених прав, суд зазначає наступне:
Положеннями ч. 2 ст. 4 Бюджетного кодексу України визначено, що виключно Законом про Державний бюджет України визначаються надходження та витрати Державного бюджету України.
Пунктом 2 ч. 1 ст. 7 Бюджетного кодексу України визначено принцип збалансованості Державного бюджету, відповідно до якого повноваження на здійснення витрат бюджету мають відповідати обсягу надходжень до бюджету на відповідний бюджетний період.
Відповідно до ст.ст. 148, 149 Закону № 1402 визначено, що фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.
Суди фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, визначених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України.
Відповідно до ст. 23 Бюджетного кодексу України, будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України.
Статтею 22 Бюджетного Кодексу передбачено, що для здійснення програм та заходів, які реалізуються за рахунок коштів бюджету, бюджетні асигнування надаються розпорядникам бюджетних коштів. За обсягом наданих повноважень розпорядники бюджетних коштів поділяються на головних розпорядників бюджетних коштів та розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня.
Так, ст. 148 Закону № 1402 визначено ДСА України, як головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів.
Суд зауважує, що перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність, закріпленим ч.2 ст.2 КАС України критеріям, суд не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень, не ставить своїм завданням підміняти компетентні національні органи.
Оскільки, з 07.06.2023 року суддівська винагорода позивачу не нараховувалася, то підстави для стягнення конкретних сум такої винагороди відсутні.
Разом з тим, правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. 10 п. 9 Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 року №3-рп/2003).
Згідно ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту у відповідному національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, що діяли як офіційні особи.
При цьому, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Отже, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.
Невиплата суддівської винагороди відповідачем є протиправною бездіяльністю, а не протиправними діями, як вказує позивач у позовній заяві, оскільки відповідач не вчиняє жодних активний дій.
З огляду на висновок суду про протиправну бездіяльність відповідача, відповідно до ч. 2 ст. 9 КАС України, з метою ефективного захисту прав позивача, суд вважає за необхідне зобов`язати Територіальне управління ДСА України в Дніпропетровській області здійснити нарахування суддівської винагороди судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська ОСОБА_1 з 07.06.2023 року та здійснити її виплату з урахуванням відповідних податків та інших обов`язкових платежів.
Також, належним способом захисту порушеного права позивача на отримання суддівської винагороди є встановлення Державній судовій адміністрації України, як головному розпоряднику бюджетних коштів, зобов`язання забезпечити Територіальне управління Державної судової адміністрації України у Дніпропетровській області бюджетними асигнуваннями на проведення видатків з виплати суддівської винагороди позивачу, починаючи з 07.06.2023 року.
Враховуючи встановлені у справі обставини, позов слід задовольнити частково.
Судові витрати у справі відсутні, оскільки позивач звільнний від сплати судового збору.
У відповідності до статті 382 КАС України суд вважає за необхідне встановити судовий контроль за виконанням даного судового рішення шляхом зобов?язання відповідача надати суду звіт про виконання даного судового рішення протягом 30-ти днів з моменту набрання даним судовим рішенням законної сили.
Згідно п.2 ч.1 ст. 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про: присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць.
Керуючись ст. 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Визнати протиправною бездіяльність Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області, яка полягає у не нарахуванні та не виплаті судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська ОСОБА_1 суддівської винагороди з 07.06.2023 року.
Зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області здійснити нарахування суддівської винагороди судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська ОСОБА_1 з 07.06.2023 року та здійснити її виплату з урахуванням відповідних податків та інших обов`язкових платежів.
Зобов`язати Державну судову адміністрацію України забезпечити Територіальне управління Державної судової адміністрації України у Дніпропетровській області бюджетними асигнуваннями на проведення видатків з виплати суддівської винагороди судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська ОСОБА_1 , починаючи з 07.06.2023 року.
У задоволенні інших позовних вимог - відмовити.
Розподіл судових витрат не здійснюється.
Допустити до негайного виконання рішення суду в частині зобов?язання нарахувати та виплатити суддівську винагороду за один місяць.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.В. Златін