Справа № 500/7678/23
Суддя: Чепенюк Ольга Володимирівна
Дата ухвалення: 2023-12-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 500/7678/23

11 грудня 2023 рокум.Тернопіль
Тернопільський окружний адміністративний суд у складі судді Чепенюк О.В., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Тернопільського відділу державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 через представника - адвоката Моленя Ростислава Богдановича звернувся до суду з позовом до Тернопільського відділу державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (далі Відділ ДВС, відповідач), у якому просить:

визнати неправомірною бездіяльність Відділу ДВС, що полягає у не закінченні виконавчого провадження № 73035910 з примусового виконання постанови № 61643810 від 03.10.2023 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 2482,60 дол. США;

зобов`язати Відділ ДВС закінчити виконавче провадження № 73035910 з примусового виконання постанови № 61643810 від 03.10.2023 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 2482,60 дол. США.

Позов обґрунтовано тим, що 30.03.2020 було відкрито виконавче провадження (далі - ВП) № 61643810 з примусового виконання виконавчого листа № 607/16356/15-ц від 21.04.2016, виданого Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області, про солідарне стягнення з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь ПАТ "УкрСиббанк" заборгованості за договором про надання споживчого кредиту. Однак у 2023 році виконавчий документ у ВП № 61643810 було повернуто стягувачу без виконання за його письмовою заявою у порядку, встановленому пунктом 1 частини першої статті 37 Законом України Про виконавче провадження від 02.06.2016 №1404-VIII (далі Закон №1404-VIII).

У подальшому 20.10.2023 примусове виконання цього ж виконавчого документу розпочато приватним виконавцем виконавчого округу Тернопільської області Мелихом А. І., про що винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 73115059. Одночасно ним винесено постанову про стягнення з боржника основної винагороди.

Згодом 13.11.2023 позивач отримав від Відділу ДВС постанову про відкриття виконавчого провадження № 73035910 на примусове виконання постанови № 61643810 від 20.10.2023, про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 2335,37 доларів США.

Позивач вказує, що на даний час відбувається одночасне стягнення з нього виконавчого збору та основної винагороди, що призводить до подвійного стягнення за одним і тим самим виконавчим документом, а тому звернувся до відповідача із заявою, в якій просив закінчити виконавче провадження № 73035910 про стягнення з нього виконавчого збору на підставі частини восьмої статті 27 Закону №1404-VIII. Проте на вказану заяву відповіді не отримав.

Позивач наголошує на недопустимості одночасного стягнення виконавчого збору та основної винагороди приватного виконавця при виконанні одного й того ж виконавчого документа. З наведених підстав позивач просить позов задовольнити.

Ухвалою суду від 01.12.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у цій справі, постановлено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням особливостей, визначених §2 глави 11 розділу ІІ Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

05.11.2023 до суду надійшов відзив на позовну заяву з матеріалами ВП № 61643810 та ВП № 61643810 (а.с.23-34). Відповідач проти позову заперечив, зазначив, що на виконанні у Відділі ДВС перебувало ВП № 61643810 з примусового виконання виконавчого листа №607/16356/15-ц від 21.04.2016, виданого Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області.

Виконавче провадження відкрите 30.03.2020, тоді ж державним виконавцем винесено постанову про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій. В межах цього ВП державним виконавцем винесено постанови про арешт коштів боржника, про арешт майна боржника, про перевірку інформації, а саме опису та арешту майна житлового будинку з надвірними будівлями, про стягнення боргу із пенсії боржника, про заміну сторони у виконавчому провадженні, у зв`язку із заміною сторони виконавчого провадження.

03.10.2023 державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу на підставі пункту 1 частини першої статті 37 Закону №1404-VIII (за письмовою заявою стягувача). При проведенні виконавчих дій було стягнуто заборгованість у розмірі 576,20 дол.США та виконавчий збір у розмірі 98,37 дол.США. Тоді ж 03.10.2023 державним виконавцем винесено постанову про стягнення виконавчого збору.

У подальшому на підставі частини третьої статті 40 Закону №1404-VIII постанова про стягнення виконавчого збору виділена у окреме виконавче провадження, 18.10.2023 відкрито виконавчого провадження №73035910 з примусового виконання постанови про стягнення виконавчого збору №61643810, виданої 03.10.2023 Відділом ДВС, та винесено постанову про стягнення витрат на проведення виконавчих дій.

Відповідач посилається на положення Закону № 1404-VIII та Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 02.04.2012 №512/5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 02.04.2012 за №489/20802, вказує, що позивачем не надано жодних підтверджень про виконання рішення приватним виконавцем та стягнення ним основної винагороди за виконання рішення суду, тобто виконавчий збір не стягнуто. Враховуючи наведене, подвійне стягнення коштів з боржника щодо стягнення виконавчого збору відсутнє.

Стягувачем при подачі заяви про повернення виконавчого документу без подальшого виконання не було зазначено намір про подачу виконавчого документу до примусового виконання приватному виконавцю. У державного виконавця не було законних підстав для того, щоб не вирішувати питання про стягнення виконавчого збору за виконавчим документом.

Державним виконавцем при примусовому виконанні виконавчого провадження №61643810 були вчинені дії примусового характеру на виконання рішення суду в повному обсязі, згідно матеріалів виконавчого провадження рішення суду частково виконано.

Відповідач просив у позові відмовити.

11.12.2023 до суду надійшли письмові пояснення представника позивача, у яких звернута увага на відкриття виконавчого провадження приватним виконавцем та прийняття ним постанови про стягнення основної винагороди приватного виконавця, тобто мова вже йде про подвійне стягнення коштів державним та приватним виконавцями.

Ухвалою суду від 11.12.2023 відмовлено представнику позивача у задоволенні його клопотання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження у судовому засіданні з повідомленням сторін.

Суд, дослідивши письмові докази та письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, встановив наступні обставини та відповідні до них правовідносини.

На виконанні у Відділі ДВС перебувало виконавче провадження №61643810 про примусове виконання виконавчого листа №607/16356/15-ц від 21.04.2016, виданого Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області про стягнення солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» заборгованості за договором про надання споживчого кредиту №0 від 14.09.2007 у розмірі 25809 доларів США 76 центів, з яких: 23353,79 доларів США заборгованість за кредитом та 2455,97 доларів США заборгованість за відсотками, а також 2000 гривень пені за неналежне виконання зобов`язання; стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , порівну, на користь банку 8398,55 гривень сплаченого судового збору по 4199,28 гривень з кожного.

30.03.2020 державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №61643810, одночасно винесено постанову про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій (а.с.29).

Також державним виконавцем в межах цього ВП винесені 30.03.2020 постанова про арешт майна боржника, 10.11.2020 постанова про арешт коштів боржника, 18.01.2021 постанова про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, 30.08.2023 постанова про заміну сторони у виконавчому провадженні, у зв`язку із заміною сторони виконавчого провадження (а.с.30-31).

03.10.2023 державним виконавцем з огляду на заяву стягувача про повернення виконавчого документу без подальшого виконання, винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу на підставі пункту 1 частини першої статті 37 Закону №1404-VIII. У постанові зазначено про стягнуту суму заборгованості у розмірі 20257,87 грн (а.с.33). У відзиві на позовну заяву відповідач зазначає про стягнення заборгованості з боржника у розмірі 576,20 дол.США та виконавчого збору у розмірі 98,37 дол.США. Такі ж відомості зазначені у виконавчому листі №607/16356/15-ц від 21.04.2016 у графі відміток державного виконавця про виконання рішення суду або про повернення виконавчого листа (а.с.5 зворот).

03.10.2023 державним виконавцем в межах ВП №61643810 винесено постанову про стягнення виконавчого збору з ОСОБА_1 у розмірі 2335,37 доларів США, 20.11.2023 - постанову про виправлення помилки у процесуальному документі, у якій зазначено, що згідно матеріалів виконавчого провадження виконавчий збір становить 2482,60 дол.США (а.с.33 зворот, 34).

18.10.2023 державним виконавцем відкрито виконавче провадження №73035910 з примусового виконання виконавчого документу - постанови про стягнення виконавчого збору №61643810, виданої 03.10.2023 Відділом ДВС, про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 2335,37 доларів США (а.с.34 зворот).

Також судом встановлено, що 20.10.2023 приватним виконавцем виконавчого округу Тернопільської області Мелихом А.І. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 73115059 про примусове виконання виконавчого листа №607/16356/15-ц від 21.04.2016, виданого Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області, про стягнення солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» заборгованості за договором про надання споживчого кредиту №0 від 14.09.2007 у розмірі 25809 доларів США 76 центів (а.с.6).

Одночасно 20.10.2023 приватним виконавцем виконавчого округу Тернопільської області Мелихом А. І. винесено постанову про стягнення з боржника основної винагороди у ВП № 73115059 в сумі 2523,35 дол.США (10 % суми, що підлягає стягненню 25233,56 доларів США) та 619,92 грн (10% від суми 6199,28 грн) (а.с.7).

22.11.2023 представник позивача звернувся до Відділу ДВС із заявою, у якій просив закінчити виконавче провадження №73035910 з виконання постанови про стягнення з нього виконавчого збору. Відповідь на вказану заяву позивач не отримав.

Вважаючи бездіяльність відповідача щодо не закриття виконавчого провадження №73035910 протиправною, ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначаються Законом України Про виконавче провадження від 02.06.2016 №1404-VIII.

Відповідно до статті 1 цього Закону виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частина перша статті 5 Закону №1404-VIII передбачає, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Згідно із частиною першою статті 26 Закону №1404-VIII виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Частиною восьмою статті 27 цього Закону встановлено, що під час передачі виконавчого документа від органу державної виконавчої служби приватному виконавцю виконавчий збір не стягується, якщо він не був стягнутий на момент передачі.

У разі стягнення частини виконавчого збору на момент передачі виконавчого документа приватному виконавцю стягнута частина виконавчого збору поверненню не підлягає.

Відповідно до частин першої, четвертої статті 42 Закону №1404-VIII кошти виконавчого провадження складаються з: 1) виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця; 2) авансового внеску стягувача; 3) стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження.

На стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.

Статтею 45 Закону №1404-VIII визначено, що розподіл стягнутих виконавцем з боржника за виконавчим провадженням грошових сум (у тому числі одержаних від реалізації майна боржника) здійснюється у такій черговості: 1) у першу чергу повертається авансовий внесок стягувача на організацію та проведення виконавчих дій; 2) у другу чергу компенсуються витрати виконавчого провадження, не покриті авансовим внеском стягувача; 3) у третю чергу задовольняються вимоги стягувача та стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків фактично стягнутої суми або основна винагорода приватного виконавця пропорційно до фактично стягнутої з боржника суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів); 4) у четверту чергу стягуються штрафи, накладені виконавцем відповідно до вимог цього Закону, та виконавчий збір або основна винагорода за виконавчими документами про стягнення аліментів.

Розподіл грошових сум у черговості, зазначеній у частині першій цієї статті, здійснюється в міру їх стягнення.

Основна винагорода приватного виконавця стягується в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору.

Згідно з приписами частин першої - п`ятої статті 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» від 02.06.2016 №1403-VIII за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю сплачується винагорода.

Винагорода приватного виконавця складається з основної та додаткової.

Основна винагорода приватного виконавця залежно від виконавчих дій, що підлягають вчиненню у виконавчому провадженні, встановлюється у вигляді: 1) фіксованої суми - у разі виконання рішення немайнового характеру; 2) відсотка суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.

Розмір основної винагороди приватного виконавця встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Основна винагорода приватного виконавця, що встановлюється у відсотках, стягується з боржника разом із сумою, що підлягає стягненню за виконавчим документом (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Якщо суму, передбачену в частині четвертій цієї статті, стягнуто частково, сума основної винагороди приватного виконавця, визначена як відсоток суми стягнення, виплачується пропорційно до фактично стягнутої суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Згідно з частиною сьомою статті 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» приватний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення основної винагороди, в якій наводить розрахунок та зазначає порядок стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

На виконання приписів статті 31 цього Закону постановою Кабінету Міністрів України від 08.09.2016 №643 затверджено Порядок виплати винагород державним виконавцям та їх розміри і розмір основної винагороди приватного виконавця.

Пунктом 19 цього Порядку визначено, що приватний виконавець, який забезпечив повне або часткове виконання виконавчого документа майнового характеру в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження», одержує основну винагороду у розмірі 10 відсотків стягнутої ним суми або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.

Матеріалами справи підтверджується та обставина, що за одним і тим же виконавчим документом виконавчим листом у справі №607/16356/15-ц від 21.04.2016, виданим Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області, здійснюється стягнення з позивача як виконавчого збору, так і основної винагороди приватного виконавця.

Суд зазначає, що основна винагорода приватного виконавця і виконавчий збір у виконавчому провадженні, що здійснює державний виконавець, хоча й виступають формами винагороди виконавців, проте не є однаковими поняттями. Згідно з приписами статті 45 Закону України «Про виконавче провадження» спільним для цих форм винагороди є лише порядок стягнення.

Водночас стосовно розв`язання питання подвійного стягнення плати державному і приватному виконавцям за виконання одного й того ж виконавчого документа, Верховний Суд у постанові від 21.07.2022 у справі №320/6215/19 звернув увагу на таке.

Закону України «Про виконавче провадження» містить прогалину у правовому регулюванні процедури стягнення з боржників виконавчого збору і основної винагороди за виконання одного й того ж виконавчого документа.

Так, з одного боку, Закон не визначає порядку, умов чи підстав для припинення стягнення виконавчого збору з боржників у випадку подальшого пред`явлення стягувачами виконавчого документа до виконання приватним виконавцям.

Натомість з іншого боку, норми законодавства, що стосуються умов і підстав стягнення винагороди приватними виконавцями, не містять приписів, які б обмежували їхні права на отримання винагороди за вчинення виконавчих дій у разі, коли виконавчий лист попередньо перебував на виконанні в державного виконавця.

Вирішення цієї проблеми зачіпає конвенційні та конституційні права особи, її інтереси, а також стосується забезпечення верховенства права під час здійснення виконавчого провадження.

Так, виконання судового рішення є складовою частиною судового розгляду і завершальною стадією судового провадження. Виконавче провадження, серед іншого, здійснюється з дотриманням такої засади як справедливість.

Стягнення з боржника виконавчого збору й основної винагороди за виконання одного судового рішення тягне за собою додаткові витрати. Ця обставина може розглядатися як накладання непропорційного і надмірного тягара на боржника, що зачіпає його право власності, гарантоване статтею 41 Конституції України і статтею 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист людських прав і основоположних свобод.

Своєю чергою, ця ситуація здатна підважити засади виконавчого провадження й атакувати такі стрижневі елементи верховенства права як правова визначеність і поважання людських прав.

Іншим аспектом цієї проблеми є балансування прав та інтересів учасників виконавчого провадження.

Так, указана проблема за колом осіб, головним чином, стосується прав та інтересів державних виконавців, приватних виконавців і боржників. Однак з-поміж інших учасників виконавчого провадження саме боржники перебувають у найбільш уразливому становищі, позаяк у зв`язку з неповнотою законодавчого регулювання зобов`язані платити двічі за виконання одного й того ж виконавчого документа.

Зрештою проблематика, яка зумовлена неповнотою законодавства, стосується й аспекту дієвого юридичного захисту індивідуальних людських прав від їх порушення суб`єктами владних повноважень та питання ефективного способу захисту, який повинен забезпечити поновлення порушеного права й бути адекватним наявним обставинам.

Така невизначеність законодавчого регулювання окреслених правовідносин має наслідком потребу застосування аналогії закону (права).

У цьому контексті насамперед Верховний Суд зауважив, що означене питання (про справедливість подвійного стягнення плати державному і приватному виконавцям за виконання одного й того ж виконавчого документа) полягає у тому, що несправедливим є не стягнення виконавчого збору чи основної винагороди як таких, а саме їхнє стягнення одночасно. Тобто у ракурсі поставленого питання справедливим є стягнення лише однієї з указаних сум.

Розв`язуючи це питання, Верховний Суд зазначив, що виконавче законодавство не ставить право приватного виконавця на отримання основної винагороди у залежність від тієї обставини, що на примусовому виконанні в органах державної виконавчої служби перебуває постанова державного виконавця про стягнення виконавчого збору. Це право залежить від того, чи виконане рішення в повному або частковому обсязі внаслідок дій приватного виконавця.

На противагу цьому, виконавче законодавство містить норму, у якій обумовлений випадок, коли виконавчий збір не стягується або припиняється стягуватися у зв`язку із участю приватного виконавця у процедурі виконання того ж самого виконавчого документа.

Так, частиною восьмою статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що «під час передачі виконавчого документа від органу державної виконавчої служби приватному виконавцю виконавчий збір не стягується, якщо він не був стягнутий на момент передачі.

У разі стягнення частини виконавчого збору на момент передачі виконавчого документа приватному виконавцю стягнута частина виконавчого збору поверненню не підлягає».

На відміну від решти положень виконавчого законодавства, тільки ця норма Закону України «Про виконавче провадження» регулює подібні суспільні правовідносини.

Так, вона містить правило стосовно неможливості подальшого стягнення виконавчого збору, якщо надалі виконавчий документ буде виконувати не державний, а приватний виконавець.

Логічний і цільовий способи уяснення частини восьмої статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» свідчать, що у вказаному випадку її приписи мають імперативний характер і встановлюють пряму заборону стягувати (перший абзац) або продовжувати стягнення виконавчого збору (другий абзац).

Указана норма спрямована на те, щоб не допустити одночасного стягнення з боржника виконавчого збору і основної винагород. Ця норма покликана уникнути подвійної плати боржником зазначених коштів. Тож її застосування дозволяє розв`язати спір стосовно справедливості подвійного стягнення плати державному і приватному виконавцям за виконання одного й того ж виконавчого документа.

За правилами частини шостої статті 7 КАС України у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону).

На основі цього, Верховний Суд вказав, що з метою ефективного захисту прав й інтересів осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень до подібних правовідносин слід застосувати за аналогією закону частину восьму статті 27 Закону України «Про виконавче провадження», зробивши наступний висновок: у разі коли державний виконавець повернув виконавчий лист за заявою стягувача і розпочав стягнення виконавчого збору, а після цього стягувач пред`явив цей лист до виконання приватному виконавцю, який у свою чергу відкрив виконавче провадження й виніс постанову про стягнення основної винагороди у розмірі 10 відсотків від фактично стягнутих сум, то надалі виконавчий збір не стягується.

У разі стягнення частини виконавчого збору на момент відкриття приватним виконавцем провадження з виконання того ж самого виконавчого документа стягнута частина виконавчого збору не повертається.

У такому випадку належний та ефективний спосіб захисту здатний відновити й захистити права боржника, полягає у закінченні виконавчого провадження зі стягнення виконавчого збору.

Правовою основою для закінчення виконавчого провадження зі стягнення виконавчого збору у подібному випадку слід розглядати як загальні підстави, перелік яких наведений у частині першій статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», так і частину восьму статті 27 цього Закону, яка у таких обставинах має характер спеціальної підстави для закінчення виконавчого провадження.

Зрештою, враховуючи положення частини восьмої статті 27, частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», до способів судового захисту у подібних ситуаціях можна віднести, серед іншого, визнання дій, бездіяльності протиправними; зобов`язання закінчити виконавче провадження зі стягнення виконавчого збору. Способи такого роду не суперечать закону, є адекватними обставинам і здатні забезпечити ефективний захист права боржника на припинення стягнення з нього виконавчого збору.

Таким чином, з урахуванням правових висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 21.07.2022 у справі №320/6215/19, суд вважає, що оскільки приватним виконавцем Мелихом А.І. відкрито виконавче провадження за виконавчим листом, виданим Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області 07.02.2020 №607/16356/15-ц, та стягується з ОСОБА_1 основна винагорода приватного виконавця у визначеному законом розмірі, тому підстави для подальшого стягнення з позивача суми виконавчого збору, який стягнутий в межах виконання цього ж виконавчого документа, відсутні.

Отже, відповідач повинен був закінчити виконавче провадження №73035910 на підставі частини восьмої статті 27 Закону України «Про виконавче провадження», проте безпідставно цього не зробив, з огляду на що з метою належного та ефективного захисту прав ОСОБА_1 позов підлягає задоволенню шляхом визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не закінчення виконавчого провадження №73035910, зобов`язання закінчити вказане виконавче провадження на підставі частини восьмої статті 27 Закону України «Про виконавче провадження».

Саме на такий спосіб захисту порушених прав позивача, як належний та ефективний, вказав Верховний Суд у постанові від 21.07.2022 у справі №320/6215/19.

Частиною першою статті 9 КАС України передбачено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини першої та другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Відповідач як суб`єкт владних повноважень не довів правомірності оскаржуваної бездіяльності.

Отож суд, враховуючи встановлені обставини справи та положення чинного законодавства, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для вирішення спору по суті, приходить до переконання, що позовні вимоги підлягають до задоволення повністю.

Оскільки позов підлягає до задоволення повністю, то відповідно до частини першої статті 139 КАС України до відшкодування позивачу за рахунок бюджетних асигнувань відповідача підлягає сплачений позивачем згідно з квитанцією від 22.11.2023 (а.с.4) судовий збір у розмірі 1073,60 грн.

Керуючись статтями 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 271, 287 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Тернопільського відділу державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (вулиця Острозького, 14, місто Тернопіль, 46006, ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити повністю.

Визнати протиправною бездіяльність Тернопільського відділу державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, що полягає у не закінченні виконавчого провадження № 73035910 з примусового виконання постанови № 61643810 від 03.10.2023 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 2482,60 дол. США.

Зобов`язати Тернопільський відділ державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції закінчити виконавче провадження № 61643810 від 03.10.2023 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 2482,60 дол. США.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Тернопільського відділу державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1073,60 грн (одна тисяча сімдесят три грн 60 коп.).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі його апеляційного оскарження - з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення (складення).

Повний текст рішення складено та підписано 11 грудня 2023 року.

Суддя Чепенюк О.В.