Справа № 160/24670/23
Суддя: Бухтіярова Марина Миколаївна
Дата ухвалення: 2023-12-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Бухтіярової М.М.
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії, -
ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому позивач просить:
- визнати незаконним рішення військової частини № НОМЕР_1 № 3461 від 10.09.2023 р. щодо відмови ОСОБА_1 на його рапорт від 11.08.2023 р. щодо звільнення на підставі пп. «г» п.3 ч.5 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»;
- зобов`язати військову частину № НОМЕР_1 прийняти рішення, яким звільнити військовослужбовця В/Ч № НОМЕР_1 ОСОБА_1 на підставі пп. «г» п.3 ч.5 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворим рідним батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та хворою матір`ю - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що він є військовослужбовцем Військової частини НОМЕР_1 та учасником бойових дій. Служить за контрактом від 27.11.2019. Позивач вказує, що є єдиним сином у своїх батьків. У зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворим батьком та матір`ю ним було подано рапорт до відповідача про звільнення з військової служби за сімейними обставинами. Проте, рішенням командира Військової частини НОМЕР_1 від 10.09.2023 №3461 відмовлено у звільненні. Підставою для відмови стала відсутність належних документів, що підтверджують необхідність здійснення постійного догляду за хворими батьками та не доведення, що саме ним повинен бути здійснюватися догляд. В свою чергу, позивач вважає, що було надано всі належні, нотаріально завірені документи для звільнення його на підставі закону. Також до рапорту було надано копію постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 19.07.2023 року по справі №160/4990/23, якою було встановлено наявність підстав для його звільнення. Позивач не погоджується з відмовою, вважає незаконним рішення Військової частини НОМЕР_1 №3461 від 10.09.2023 щодо не звільнення його на підставі пп. «г» п.3 ч.5 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», у зв`язку з чим звернувся до суду за захистом своїх прав та інтересів.
Цією ж ухвалою суду було витребувано у відповідача докази з їх документальним підтвердженням, що стали підставою для прийняття рішення, що оскаржується.
Сторони належним чином повідомлені про розгляд справи Дніпропетровським окружним адміністративним судом, що підтверджується доказами, що містяться в матеріалах справи.
11.10.2023 на електронну пошту суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому заперечує проти задоволення позовних вимог, вважає їх безпідставними та необґрунтованими, виходячи з наступного. Позивач проходить військову службу за контрактом. ОСОБА_1 було подано рапорт про звільнення з військової служби за сімейними обставинами у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворими батьками. Рапорт було прийнято та розглянуто командуванням ВЧ НОМЕР_1 . 10.09.2023 прийнято рішення № 3461 про відмову у задоволенні рапорту, про що було своєчасно проінформовано позивача. Оскаржуване рішення мотивовано тим, що для звільнення військової служби через сімейні обставини позивач має додати до рапорту докази, що саме він, а не його дружина та дорослий син (а можливо і інші особи (брат/сестра)) має здійснювати постійний догляд за хворими батьками. Таким доказом може бути, зокрема рішення місцевих виконавчих органів влади про призначення ОСОБА_1 особою, що надає соціальні послуги (піклувальником) з догляду на непрофесійній основі без проходження навчання та дотримання державних стандартів соціальних послуг отримувачу (батькам позивача) таких соціальних послуг з числа членів своєї сім`ї, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права і обов`язки. Проте, надана позивачем довідка №0109/4417 від 04.10.2022 свідчить лише про те, що позивач зареєстрований зі своїми батьками за адресою: АДРЕСА_1 , однак ніяк не може свідчити, що він мешкає разом зі своїми батьками за вказаною адресою. Посилання позивач на постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 19.07.2023 відповідач вважає безпідставним, оскільки судом не розглядалось питання звільнення позивача з військової служби. А Перелік сімейних обставин та інших поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення з військової служби військовослужбовців, які проходять службу за контрактом, на який посилається позивач, втратив чинність з 12.06.2013 на підставі Постанови №413. Враховуючи наведене, відповідач вважає,що підстави для задоволення позову відсутні.
Позивач своїм правом на подання відповіді на відзив не скористався.
Відповідно до частини п`ятої та восьмої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.
Згідно з частиною п`ятою статті 250 Кодексу адміністративного судочинства України датою ухвалення судового рішення у порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, в якій вона є стороною.
Розумність строків є одним із основоположних засад (принципів) адміністративного судочинства відповідно до пункту 8 частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.
Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним уважається строк, який необхідний для вирішення справи відповідно до вимог матеріального і процесуального права.
Дослідивши матеріали справи та надані докази, проаналізувавши зміст норм матеріального та процесуального права, що регулюють спірні правовідносини, суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, з огляду на наступне.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є військовослужбовцем, проходить військову службу за контрактом від 27.11.2019, з 19.09.2020 на посаді водія у Військовій частині НОМЕР_1 (відповідно до відомостей з військового квитка серії НОМЕР_2 ).
Згідно із посвідченням серії НОМЕР_3 від 02.09.2020 позивач є учасником бойових дій.
11.08.2023 позивач звернувся до командира Військової частини НОМЕР_1 із рапортом щодо звільнення, в якому просив прийняти і зареєструвати рапорт в єдиному журналі рапортів та видати наказ про звільнення його, сержанта ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_4 , військовослужбовця ВЧ НОМЕР_1 зі служби на підставі пп. «г» п.3 ч.5 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку з сімейними обставинами або іншими поважними причинами, а саме необхідністю постійного догляду за хворими батьками.
До рапорту було надано: свідоцтво про народження; копію паспорту ОСОБА_1 ; копію паспорту батька - ОСОБА_2 , 1950 р.н.; копію паспорту мати - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; копію довідки висновку - протоколу ЛКК № 121/3 від 06.10.2022; копію довідки висновку-протоколу ЛКК №119/5 від 03.10.2022; копію коду РНОКПП ОСОБА_1 ; копію коду РНОКПП батька - ОСОБА_2 , 1950 р.н.; копію довідки про місце проживання ОСОБА_1 ; копія постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 19.07.2023 року по справі № 160/4990/23.
10.09.2023 за результатом розгляду рапорту головного сержанта ОСОБА_1 та доданих до нього документів командиром Військової частини НОМЕР_1 прийнято рішення №3461 про відмову у звільненні з військової служби на підставі п.п. «г» п.3 ч.5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Підстава: відсутність належних документів, що підтверджують необхідність здійснення постійного догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії заклад охорони здоров`я, саме головним сержантом ОСОБА_1 .
Позивач, вважаючи незаконним рішення №3461 від 10.09.2023про відмову у звільнені з військової служби, звернувся до суду із цим позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зважає на наступне.
Відповідно до статті 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби здійснює Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 12.03.1992 №2232-ХІІ (далі Закон №2232-ХІІ).
Згідно з частиною першою статті 1 Закону № 2232-XI захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями (частина друга статті 1 цього Закону).
За змістом частини третьої статті 1 Закону № 2232-XI військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.
За нормами частини другої статті 2 Закону №2232-ХІІ проходження військової служби здійснюється: громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом; іноземцями та особами без громадянства - у добровільному порядку (за контрактом) на посадах, що підлягають заміщенню військовослужбовцями рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил України.
Частиною шостою статті 2 Закону №2232-ХІІ визначені такі види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів та закладів вищої освіти, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи закладів вищої освіти), а також закладів фахової передвищої військової освіти; військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.
Відповідно до абзацу 13 частини першої статті 1 Закону України «Про оборону України» особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 №3543-XII (далі Закон №3543-XII у редакції на час спірних відносин) мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.
Згідно із частиною другою статті 4 Закону №3543-XII встановлено, що загальна мобілізація проводиться одночасно на всій території України і стосується національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту, підприємств, установ і організацій.
У відповідності до частин п`ятої, шостої та восьмої статті 4 Закону №3543-XII вид, обсяги, порядок і строк проведення мобілізації визначаються Президентом України в рішенні про її проведення.
Рішення про проведення відкритої мобілізації має бути негайно оголошене через засоби масової інформації.

З моменту оголошення мобілізації (крім цільової) чи введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях настає особливий період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій.

Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який в подальшому неодноразово продовжувався та на час розгляду справи не припинений не скасований.

Отже, законодавством визначено конституційним обов`язком громадян України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України. Військовий обов`язок включає проходження військової служби, в тому числі за контрактом. Одним з видів військової служби є військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період.

Підстави звільнення з військової служби передбачені статтею 26 Закону №2232-XII і залежать від виду військової служби.

Так, підпунктом «г» пунктом 3 частини 5 статті 26 Закону № 2232-XII визначено, що під час проведення мобілізації та дії воєнного стану контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу):

у зв`язку з вихованням дитини з інвалідністю віком до 18 років;

у зв`язку з вихованням дитини, хворої на тяжкі перинатальні ураження нервової системи, тяжкі вроджені вади розвитку, рідкісні орфанні захворювання, онкологічні, онкогематологічні захворювання, дитячий церебральний параліч, тяжкі психічні розлади, цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), гострі або хронічні захворювання нирок IV ступеня, дитини, яка отримала тяжку травму, потребує трансплантації органа, потребує паліативної допомоги, що підтверджується документом, виданим лікарсько-консультативною комісією закладу охорони здоров`я в порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, але якій не встановлено інвалідність;

у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я;

у зв`язку з необхідністю здійснення опіки над особою з інвалідністю, визнаною судом недієздатною;

у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю I групи;

у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю II групи або за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд;

військовослужбовці-жінки - у зв`язку з вагітністю;

військовослужбовці-жінки, які перебувають у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а також якщо дитина потребує домашнього догляду тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку;

один із подружжя, обоє з яких проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років;

військовослужбовці, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років;

якщо їхні близькі родичі (чоловік, дружина, син, донька, батько, мати, дід, баба або рідний (повнорідний, неповнорідний) брат чи сестра) загинули або пропали безвісти під час здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, а також під час забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії проти України під час дії воєнного стану.

Отже, абзацом 3 підпункту «г» пункту 3 частини 5 статті 26 Закону № 2232-XII визначено,що під час проведення мобілізації та дії воєнного стану контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби через такі сімейні обставини або інші поважні причини, як необхідність здійснення постійного догляду за батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

Постановою Кабінету Міністрів України від 12.06.2013 № 413 затверджено Перелік сімейних обставин та інших поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення громадян з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу (далі Перелік №413).

Так, відповідно до абзацу 5 Переліку №413 військовослужбовці, крім військовослужбовців строкової військової служби, та особи рядового і начальницького складу на їх прохання можуть бути звільнені з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу через такі сімейні обставини та інші поважні причини, як необхідність постійного стороннього догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії для осіб віком понад 18 років чи лікарсько-консультативної комісії для осіб до 18 років.

Згідно із пунктами 3, 4, підпункту 1 пункту 11 Положення про медико-соціальну експертизу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2019 №1317, медико-соціальна експертиза проводиться особам, що звертаються для встановлення інвалідності, за направленням лікувально-профілактичного закладу охорони здоров`я після проведення діагностичних, лікувальних і реабілітаційних заходів за наявності відомостей, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлених захворюваннями, наслідками травм чи вродженими вадами, які спричиняють обмеження життєдіяльності.

Медико-соціальну експертизу проводять медико-соціальні експертні комісії (далі - комісії), з яких утворюються в установленому порядку центри (бюро), що належать до закладів охорони здоров`я при Міністерстві охорони здоров`я Автономної Республіки Крим, управліннях охорони здоров`я обласних, Київської та Севастопольської міських держадміністрацій.

Міські, міжрайонні, районні комісії визначають: ступінь обмеження життєдіяльності осіб, що звертаються для встановлення інвалідності, потребу в сторонньому нагляді, догляді або допомозі, реабілітації, реабілітаційний потенціал, групу інвалідності, причину і час її настання, професію, з якою пов`язане ушкодження здоров`я, а також ступінь втрати професійної працездатності (у відсотках) працівників, які одержали ушкодження здоров`я, пов`язане з виконанням ними трудових обов`язків.

Відповідно до пункту 4 розділу IV Порядку організації експертизи тимчасової втрати працездатності, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 09.04.2008 №189, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 04.07.2008 за №589/15280, ЛКК видає такі документи, що засвідчують тимчасову непрацездатність особи: висновки або рекомендації щодо догляду за дитиною до досягнення нею шестирічного віку, а в разі, коли дитина хвора на цукровий діабет I типу (інсулінозалежний),- до досягнення дитиною 16-річного віку.

Отже, необхідність постійного стороннього догляду за хворою дружиною (чоловіком), а також батьками своїми чи дружини (чоловіка) підтверджується виключно відповідним медичним висновком МСЕК, у той час як необхідність постійного стороннього догляду за хворою дитиною до 18 років підтверджується висновком ЛКК.

В ході судового розгляду встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач перебуває на військовій службі за контрактом з 27.11.2019.

Спірні правовідносини виникли з приводу звільнення позивача з військової служби відповідно до підпункту «г» пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону №2232-XII за сімейними обставинами у зв`язку із необхідністю постійного стороннього догляду за батьками, а саме: за батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та матір`ю ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Судом встановлено, що до рапорту від 11.08.2023 позивач додав копію висновку (протоколу) ЛКК №121/3 від 06.10.2022 та копію висновку (протоколу) ЛКК №119/5 від 03.10.2022, за змістом яких вони видані для одержання компенсації фізичною особою, яка надає соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі.

Проте, вказані висновки (протоколи) ЛКК №121/3 від 06.10.2022 та №119/5 від 03.10.2022 не є належними доказами, що засвідчують необхідність здійснення постійного догляду за батьками, що є підставою для звільнення згідно із підпунктом «г» пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону № 2232-XII, позаяк таким документом має бути виключно відповідний медичний висновок МСЕК.

Доказів того, що до рапорту від 11.08.2023 надавався відповідний медичний висновок МСЕК, позивачем не надано, а матеріали справи не містять.

Враховуючи викладене, у відповідача не було правових підстав для задоволення поданого позивачем рапорту від 11.08.2023 про звільнення з військової служби у зв`язку із необхідністю постійного догляду за хворими батьками згідно із підпунктом «г» пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону №2232-ХІІ, оскільки позивачем на підтвердження необхідності постійного стороннього догляду за хворими батьками не подано відповідного медичного висновку медико-соціальної експертної комісії.

Щодо посилань позивача на постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 19.07.2023 по справі №160/4990/23, суд зазначає, що вказаним судовим рішенням не встановлено наявності або відсутності права позивача на звільнення з військової служби.

За таких обставин, доводи позивача щодо неправомірності оспорюваного рішення безпідставні.

Суд акцентує увагу на тому, що відповідно до частини 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до статті 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

За приписами статті 74 КАС України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із положеннями статті 75 КАС України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. При цьому, в силу положень ст. 76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з статтею 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, довести правомірність своїх дій чи бездіяльності відповідно до принципу офіційності в адміністративному судочинстві зобов`язаний суб`єкт владних повноважень. Разом з тим, згідно з принципом змагальності позивач має спростувати доводи суб`єкта владних повноважень, якщо заперечує їх обґрунтованість.

Натомість в даному випадку позивачем не підтверджено належними доказами обставин, якими обґрунтовує заявлені вимоги, та не спростовано доводи відповідача, заперечуючи їх обґрунтованість.

З огляду на викладене, з урахуванням наведених законодавчих норм та встановлених обставин, враховуючи те, що позивачем не доведено надання відповідачу разом із рапортом від 11.08.2023 відповідного медичного висновку медико-соціальної експертної комісії на підтвердження необхідності постійного догляду за хворими батьками, суд дійшов висновку, що відповідач у спірних правовідносинах діяв у межах повноважень та у спосіб, що визначений законодавством України, тому оспорюване рішення є правомірним, що, в свою чергу, свідчить про відсутність правових підстав для його скасування.

Позовні вимоги про зобов`язання Військову частину НОМЕР_1 прийняти рішення, яким звільнити військовослужбовця ОСОБА_1 на підставі пп. «г» п.3 ч.5 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворими батьками, не підлягають задоволенню, оскільки є похідними від позовної вимоги, в задоволенні якої відмовлено.

Відповідно до статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом змагальності сторін, диспозитивності та офіційного з`ясування всіх обставин у справі, відповідно до якого розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, виходячи з наведених висновків в цілому, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі відмови в задоволенні позову судові витрати не присуджуються на користь сторони за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Керуючись ст.ст. 72-74, 77, 241-246, 250, 260-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до статті 297 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду оскаржується шляхом подання апеляційної скарги до Третього апеляційного адміністративного суду.

Суддя М.М. Бухтіярова